Справа № 741/752/17
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 741/752/17 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

13 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на постанову Носівського районного суду Чернігівської області від 04 липня 2017 року, що прийнята у м. Носівка, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Поліцейського 6-ої роти 2 батальйону УПП в м. Києві Мушка Андрія Олександровича, за участю третьої особи - Департаменту патрульної поліції про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірними дії відповідача, які виразилися у притягненні його до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.; скасувати постанову серії БР №737285 від 25 травня 2017 року про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн. та справу закрити.

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 04 липня 2017 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що відповідачем правомірно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2017 року апеляційну скаргу повернуто скаржнику.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 04 серпня 2017 року скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду на стадії вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно постанови про накладення адміністративного стягнення серії БР № 737285 від 25 травня 2017 року, що 25 травня 2017 року о 17 годині 25 хвилин ОСОБА_1 на 12 км автомобільній дороги М-01 Київ - Чернігів керував автомобілем «Volkswagen», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та користувався засобом мобільного зв`язку, тримаючи його у руці, а саме розмовляв по мобільному телефону, чим порушив п. 2,9 «д» Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 122 КУпАП.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач не надав суду належних доказів, які б підтверджували факт порушення позивачем п. 2.9 «д» ПДР, не доказав правомірності своїх дій, які виразилися у винесенні щодо ОСОБА_1 постанови про накладення адміністративного стягнення за частиною другою статті 122 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 грн.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…> правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, <…> частини перша, друга і третя статті 122 <…>.

Частиною четвертою статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

Таким чином, працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення та на які посилається позивач (зокрема статті 268), на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

У подібних правовідносинах таку ж позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №607/5933/16-а.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук.

На переконання відповідача, позивач під час керування транспортним засобом користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці, чим порушив вимоги пункту 2.9 ПДР.

Відповідно до зазначеної норми ПДР водієві забороняється під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Частиною другою статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу, що суть зазначеного адміністративного правопорушення полягає не лише у триманні у руках, а й у обов`язковому користуванні засобом зв`язку (у т.ч. мобільним телефоном) під час руху. Тобто, саме лише тримання у руках засобу зв`язку без його використання не є адміністративним правопорушенням у розумінні частини другої статті 122 КУпАП.

Як вірно встановив суд першої інстанції, з відеозапис, наданий відповідачем, не містить інформацію про те, що ОСОБА_1 під час руху транспортного засобу користуватися засобами зв`язку, тримаючи їх у руці (здійснював дзвінок, відправляв текстове повідомлення тощо). При цьому, з цього відеозапису вбачається, що позивач не визнає порушення ним ПДР.

Інших доказів, які б підтверджувати факт порушення позивачем ПДР чи фіксували подію такого порушення, матеріали справи не містять.

За таких обставин, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про неправомірність притягнення позивача до адміністративної відповідальності, позаяк відповідачем належними доказами вини позивача доведено не було.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а постанову Носівського районного суду Чернігівської області від 04 липня 2017 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов