Справа № 460/1615/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

16 серпня 2019 року м. Рівне №460/1615/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач), звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі - відповідач), за змістом якого просив суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення ГУ ДФС у Рівненській області: № від 29.05.2019 про застосування до позивача штрафу у розмірі 510грн; № від 29.05.2019 про визначення позивачу податкових зобов`язань за платежем «податок на доходи фізичних осіб» та штрафу у загальному розмірі 149276,59грн; № від 29.05.2019 про визначення позивачу зобов`язань за платежем «військовий збір» та штрафу у загальному розмірі 20439,71грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що контролюючим органом було незаконно прийнято податкові повідомлення рішення, оскільки висновки акту перевірки № 880/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 23.04.2019, що слугував підставою для їх прийняття є такими, що суперечать чинному законодавству. А саме, позивач вказав, що в серпні 2017 року за наслідком мирового врегулювання кредитної заборгованості, погашення якої перебувало на стадії примусового стягнення боргу, ПАТ «УкрСиббанк» було прийнято рішення про прощення частини непогашеного боргу, а саме тіла кредиту, в сумі 967251,51грн (що еквівалентно 37908,00 дол. США по курсу НБУ станом на день прощення) та відсотків в сумі 38841,62грн, про що позивачу надано повідомлення № 24-2-01-09/01 від 29.08.2017. В зв`язку із викладеними подіями, позивачем було самостійно визначено до сплати суму податкових зобов`язань із податку на доходи фізичних осіб у сумі 54540грн та військового збору у сумі 4545грн, про що до податкового органу 27.04.2018 було подано відповідну декларацію про доходи громадянина за 2017. При цьому, розрахунок розміру самостійно визначених позивачем податкових зобов`язань проводився із урахуванням положень п. 165.1 ст. 165 ПК України та п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних положень ПК України. В той же час, податковим органом зазначеної норми матеріального права в ході здійснення перевірки не було враховано. Окрім того, позивач у власному позові зауважив, що мало місце порушення порядку проведення перевірки, за наслідком якої і були винесені спірні рішення. З таких підстав просив суд позов задовольнити повністю.

Відповідач, реалізуючи власні процесуальні повноваження через своїх представників до суду повторно не прибув, причин поважності не прибуття для суду не повідомив. Однак, 13.07.2019 р. через канцелярію суду ГУ ДФС у Рівненській області було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позову не визнав. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача зазначив, що за результатами проведеної перевірки звітності позивача було виявлено недостовірність внесених ним даних про суми самостійно визначених податкових зобов`язань до сплати. А саме, в ході аналізу звітності позивача, відповідачем було встановлено, сума прощеного боргу не була в повній мірі відображена останнім у його декларації за 2017 рік, та відповідно не нараховані самостійно усі необхідні податки та збори, які мають бути сплачені із отриманого позивачем у формі прощеного боргу додаткового блага. Також, відповідачем зауважено, що положення п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ПК України позивачем застосовано помилково. Як наслідок, під час податкової перевірки позивача, посадові особи відповідача дійшли до висновку про необхідність додаткового визначення позивачу сум податків та зборів, виходячи із суми прощеного позивачу боргу, яка заявлена банком у формі звітності 1 ДФ за 3 квартал 2017 року. У зв`язку із викладеним вище, в задоволенні позивних вимог представник відповідача просив відмовити.

Ухвалою суду від 10.07.2019, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи визначено за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Водночас, вказаною ухвалою визначено для відповідача п`ятнадцятиденний строк з дня вручення відповідної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Обумовлена ухвала була отримана відповідачем 15.07.2019, що підтверджується відомостями про її поштове надіслання відповідачу, та клопотанням відповідача про перенесення першого судове засідання у справі.

В судому засіданні, що відбулося 14.07.2019, у зв`язку із повторним не прибуттям представників відповідача до судового засідання, та поданням усного клопотання представника позивача про розгляд справи у письмовому провадженні, судом було прийнято рішення про перехід до розгляду справи за наявним у справі доказами в порядку письмового провадження.

Разом із тим, як вбачається із ухвали суду від 10.07.2019 р. про відкриття провадження у даній, судом було визначено для відповідача п`ятнадцятиденний строк з дня вручення відповідної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. А відтак, з урахуванням того, що обумовлена ухвала була отримана відповідачем 15.07.2019, про вказано вище, то строк для подачі відповідного відзиву сплив ще 31.07.2019 року. Таким чином з урахуванням того, що клопотань про поновлення стоку на подання відзиву відповідачем не заявлено, поважності причин пропуску такого строку не наведено, то суд приходить до висновку, що відзив відповідача разом із поданими до нього документами подані до суду з порушенням вимог ст. 79, 162, 175 КАС України, що тягне за собою можливість розгляду справи судом за наявними у справі доказами.

При цьому, суд виходячи із принципів доказування зафіксованих у ст. 77, 80 КАС України, згідно яких в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, а також у разі неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, приходить до висновку про можливість вирішення даного спору на підставі наявних у справі доказів.

З`ясувавши доводи та аргументи сторін, наведені в заявах по суті справи, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог повністю, з урахуванням такого.

Як вбачається із матеріалів справи, 26.10.2007, ОСОБА_1 було отримано в кредит грошові кошти в сумі 49500 дол. США згідно кредитного договору № 0 від ПАТ «УкрСиббанк» з цільовим призначенням для придбання житлової квартири у АДРЕСА_1 (п.1.4.). Вказана квартира була водночас передана в іпотеку для банку на підставі іпотечного договору № 68304 від 26.10.2007 та, наразі, є житлом для позивача та членів його сім`ї.

В серпні 2017 року, за наслідком врегулювання кредитної заборгованості, ПАТ «УкрСиббанк» було прийнято рішення про прощення для позивача частини непогашеного боргу, а саме тіла кредиту, в сумі 967251,51грн (що еквівалентно 37908,00 дол. США по курсу НБУ станом на день прощення) та відсотків в сумі 38841,62грн, про що позивачу надано повідомлення № 24-2-01-09/01 від 29.08.2017.

В зв`язку із викладеними подіями щодо отримання доходу у формі додаткового блага, позивачем було самостійно визначено до сплати суму податкових зобов`язань із податку на доходи фізичних осіб у сумі 54540грн та військового збору у сумі 4545грн, про що до податкового органу 27.04.2018 було подано відповідну декларацію про доходи громадянина за 2017.

В березні 2019 року, позивачем було отримано запит від ГУ ДФС у Рівненській області № 2340/ФОП/17-00-13-04-04 від 28.02.2019 про надання інформації. У вказаному запиті відповідачем вимагалося надання від ОСОБА_1 інформації та її документального підтвердження стосовно обставин прощеного кредитного зобов`язання, а також письмових пояснень з приводу причин розбіжності даних декларації про доходи та майно позивача за 2017 та даними контролюючого органу.

У відповідь на вказаний запит, ОСОБА_1 було надано відповідь листом від 19.03.2019, в якому останній надав пояснення з приводу обставин складання податкової декларації за 2017 рік та обставин прощеного кредитного зобов`язання. Крім того, у такому листі позивач висловив прохання, що у випадку, якщо ГУ ДФС у Рівненської області, за наслідком отриманої від нього відповіді, дійде до висновку про необхідність проведення будь-якої документальної перевірки, то позивач просив завчасно надати для його відповідну копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки, як це передбачено п. 79.2. ст. 79 ПК України, оскільки позивач бажав взяти участь у такій перевірці. Також, у відповідності до п. 79.5 ст. 79 ПК України, позивач заявив у такому листі клопотання здійснення відповідної перевірки (у разі її призначення) виключно у виїзній формі за місцем знаходження представника ОСОБА_1 - адвоката Шевчука В.С., як повноважного представника ОСОБА_1 , який володіє усіма матеріалами справи та усією інформацією, що стосується податкової звітності та податкових обов`язків ОСОБА_1 .

В подальшому, 27.03.2019 року, ГУ ДФС у Рівненській області був виданий наказ від № 968 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , початок проведення перевірки - 10 квітня 2019 року тривалістю п`ять робочих днів.

Вказаний наказ ГУ ДФС у Рівненській області від 27.03.2019 року № 968 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 та повідомлення в№361/17-00-13-04 від 27.03.2019 про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , позивачем було отримано поштою ввечері 26 квітня 2019 року, що підтверджується витягом із сайту Укрпошта, про час отримання відповідного поштового відправлення.

За результатами, виконання вищевказаного наказу, відповідачем було проведено податкову невиїзну перевірку, результати якої оформлено актом № 880/17-00-13-04/ від 23.04.2019.

За наслідком проведеної податкової перевірки ГУ ДФС у Рівненській області було прийнято податкові повідомлення рішення: № від 29.05.2019 про застосування до позивача штрафу у розмірі 510грн; № від 29.05.2019 про визначення позивачу податкових зобов`язань за платежем «податок на доходи фізичних осіб» та штрафу у загальному розмірі 149276,59грн; № від 29.05.2019 про визначення позивачу зобов`язань за платежем «військовий збір» та штрафу у загальному розмірі 20439,71грн.

Як вбачається із акту перевірки, підставою для винесення спірних податкових повідомлень-рішень стало встановлення не оподаткування позивачем доходу в сумі 663452,51грн отриманого у 3 кварталі 2017 року як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеної (анульованої) АТ «УкрСиббанк», в результаті чого перевіркою донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік в сумі 119421,45грн та військовий збір за 2017 рік в сумі 9951,79грн. А саме, відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб ДФС України, інформації отриманої від АТ «УкрСиббанк», від 27.07.2018р. № 14-2-02/34632/1 (вх. № 8700/10/17-00 від 20.08.2018р.), ІС «Податковий блок», встановлено отримання фізичною особою - платником податків ОСОБА_1 у 3 кварталі 2017 року доходу, як додаткове благо, у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) АТ «УкрСиббанк», в сумі 967251,51грн.

Як наслідок, контролюючим органом встановлено, що платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 27.04.2018р. подано до Рівненської ОДПІ ГУ ДФС у Рівненській області (Костопільське відділення) податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік, в якій задекларовано частину отриманого доходу як додаткове благо у вигляді основної суми боргу (кредиту), прощеного (анульованого) АТ «УкрСиббанк», в сумі 302999,00грн. Відтак, перевіркою повноти сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб, який підлягає сплаті платником податку самостійно, встановлено заниження оподаткованого доходу у 2017 році в загальній сумі 663452,51грн (967251,51-302999).

Як вбачається із змісту листа-відповіді ОСОБА_1 на запит відповідача від 19.03.2019, останнім ще до початку перевірки надано пояснення, що ним було проведено розрахунки податкових зобов`язань із застосуванням положень п. 165.1 ст. 165 ПК України та п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України, а саме до суми прощеного боргу 967251,51грн, що еквівалентно 37908 дол. США (по курсу НБУ на день прощення) було застосовано пільгу передбачену пп.165.1.55 ПКУ України (25% від мін. зарплати, - 800грн) та виключено із бази оподаткування різницю між базою оподаткування станом на день прощення, і такою ж базою, визначеною за курсом долара на 01.01.2014 року (п.8 підрозділу 1 розділу ХХ ПКУ), тобто застосовано формулу: 967251,51грн-800грн-(966451,51грн-(37908дол. х 7,9930 )) = 302998,65грн (база оподаткування за якою проводився розрахунок податкових зобов`язань у декларації за 2017). За наслідком чого позивачем було визначено суму податкових зобов`язань: із ПДФО в розмірі 54539,76грн (302 998,65грн *18%), із військового збору в розмірі 4544,98грн. (302998,65грн *1,5%), що знайшло своє відображення у декларації позивача за 2017 рік.

Тобто, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку, що між сторонами існує спір щодо можливості застосування положень п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України до спірних правовідносин.

Згідно п.162.1 ст.162 ПК України, платниками податку з доходів фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

За визначенням пп.14.1.180 п.14.1 ст.14 ПК України, податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

Відповідно до п.163.1 ст.163 ПК України, об`єктами оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

За змістом п.164.1 ст.164 ПК України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

При цьому, слід зазначити, що загальний місячний оподатковуваний дохід складається із суми оподатковуваних доходів, нарахованих (виплачених, наданих) протягом такого звітного податкового місяця (пп.164.1.2 .164.1 ст.164 ПК України).

В той же час, види доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначені п.164.2 ст.164 ПК України.

Згідно абз. «д» пп. 164.2.17 п.164.2 ст.164 ПК України (у редакції станом ІІІ квартал 2017 р. - період прощення боргу згідно акту перевірки), до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: д) основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

За кредитом, що отриманий на придбання житла (іпотечний кредит), платник податку має право на сплату суми податкового зобов`язання, нарахованої на суму боргу (кредиту та/або відсотків), прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності, протягом трьох років починаючи з року, в якому задекларовано суму такого податкового зобов`язання. Для розстрочення такої суми податкового зобов`язання платник податку разом із декларацією подає до контролюючого органу заяву у довільній формі, що містить фактичні дані про суму прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків), підтверджену відповідними документами кредитора, та коротке пояснення обставин, що призвели до виникнення необхідності здійснення розстрочення задекларованої суми податкового зобов`язання.

Суми розстрочених податкових зобов`язань розраховуються платником податку самостійно згідно з документами щодо суми прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків) та погашаються рівними частинами кожного календарного кварталу до 20 числа місяця, наступного за кожним календарним кварталом (до 20 квітня, до 20 липня, до 20 жовтня і до 20 грудня) починаючи з кварталу, що настає за тим кварталом, у якому до контролюючого органу подано заяву у довільній формі, що містить фактичні дані про суму прощеного (анульованого) кредитором боргу (кредиту та/або відсотків), підтверджену відповідними документами кредитора, та коротке пояснення обставин, що призвели до виникнення необхідності здійснення розстрочення задекларованої суми податкового зобов`язання;

Відповідно до п.165.1 ст. 165 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи:

165.1.55. основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності у сумі, що не перевищує 25 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року;

сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності;

165.1.59, згідно з яким до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума, прощена (анульована) кредитором у порядку, передбаченому законом щодо реструктуризації зобов`язань громадян України за кредитами в іноземній валюті, що отримані на придбання єдиного житла (іпотечні кредити).

Згідно п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України, не вважається додатковим благом платника податку та не включається до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу сума, прощена (анульована) кредитором у розмірі різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначена за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 січня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за такими кредитами, прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Норми цього пункту застосовуються до фінансових кредитів в іноземній валюті, не погашених до 1 січня 2014 року..

Дія абзацу першого цього пункту поширюється на операції з прощення (анулювання) кредитором боржникові заборгованості за фінансовим кредитом в іноземній валюті, що здійснювалися починаючи з 1 січня 2015 року.

Як вбачається із повідомлення банку про анулювання боргу № 24-2-01-09/01 від 29.08.2017, щодо позивача було прийнято рішення про прощення частини непогашеного боргу, а саме тіла кредиту, в сумі 967 251,51 грн. (що еквівалентно 37908,00 дол. США по курсу НБУ станом на день прощення) та відсотків в сумі 38 841, 62 грн. (що еквівалентно 1 522,26 дол. США по курсу НБУ станом на день прощення). Тобто із такого повідомлення вбачається, що кредитором під час прийняття рішення щодо прощення боргу, було зафіксовано, як його гривневий розмір, так і його валютний еквівалент.

Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб ДФС України слідує, що позивачем в період з 01.07.2017 по 30.09.2017 був отриманий дохід, виплачений АТ «УКРСИББАНК» у розмірі 967251,51грн з ознакою доходів «126 - Додаткове благо».

За таких умов, суд приходить до висновку, що здійснюючи прощення боргу та подаючи відповідні відомості про виплачений для позивача дохід до Державного реєстру фізичних осіб ДФС України, банком було застосовано національну валюту для визначення обсягу прощеного зобов`язання за таким кредитом, виходячи з офіційного курсу Національного банку України станом на день такого прощення.

Поряд з тим, суд звертає увагу, що положеннями п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України, не передбачено чіткий механізм реалізації умов щодо зміни валюти зобов`язання під час реалізації кредитором права на прощення боргу, не передбачено також конкретний перелік документів, які можуть підтверджувати обставини щодо такої зміни.

Метою запровадження вказаних положень є фактична реалізація положень Закону України «Про реструктуризацію кредитних зобов`язань з іноземної валюти в гривню», згідно з якими платникам податків надаються певні податкові преференції.

Однак, варто зауважити, що наразі такий закон законодавцем не прийнятий, а тому будь-якого чіткого механізму реалізації п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України - не існує.

А відтак, суд приходить до висновку, що внесення відомостей про виплачений для позивача дохід до Державного реєстру фізичних осіб ДФС України із застосуванням національної валюти, а також наявність відповідного посилання про гривневий розмір прощеного зобов`язання за валютним кредитом, що прощений кредитором у відповідному повідомленні про анулювання боргу, є достатньою підставою вважати, що мають місце ознаки зміни валюти зобов`язання для цілей оподаткування таких доходів позивача.

Відповідно до п. 56.21. ст. 56 ПК України, у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Відтак, з урахуванням існуючої невизначеності правового регулювання порядку зміни валюти зобов`язання для цілей оподаткування доходів визначених пп. 165.1.55. п.165.1 ст. 165 ПК України із застосуванням положень п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України, суд вважає обґрунтованим, з урахуванням принципу, встановленого п.56.21 ст.56 ПКУ (всі сумніви на користь платника), застосування позивачем відповідної пільги передбаченої п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України при складанні поданої ним декларації за 2017 рік.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої згідно із Законом України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання у право особи на мирне володіння майном та обмеження цього права, становитиме порушення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не здійснювалося «згідно із законом», не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно та було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті. Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності». (див. рішення ЄСПЛ від 06.11.2008 р. у справі «Ісмаїлов проти Росії», від 22.11.2007 р. у справі «Україна-Тюмень» проти України», від 07.07.2011 р. у справі «Серков проти України»).

На практиці ЄСПЛ у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Спорронг та Льонротт проти Швеції», «Беєлер проти Італії», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» були розроблені певні критерії для визначення того, чи було позбавлення права власності пов`язане з інтересами суспільства, а зокрема: 1) позбавлення права власності має обов`язково переслідувати громадський інтерес; 2) цей захід має бути пропорційний поставленим цілям; 3) позбавлення права власності має бути на підставі та в межах чинного законодавства відповідної держави.

Так, у Рішенні Європейського Суду по справі «АМАНН ПРОТИ ШВЕЙЦАРІЇ» від 16 лютого 2000 року визначено, що якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито. Закон має містити досить зрозумілі й чіткі формулювання, які давали б громадянам належне уявлення стосовно обставин та умов, за якими державні органи уповноважені вдаватися до втручання в право.

Жодна норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються.

Положення закону повинні бути передбачуваними та надавати достатньо гарантій проти свавільного застосування (рішення Європейського суду по справі Свято- Михайлівської парафії проти України від 14.06.2007року).

Перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-MykhaylivskaParafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «GropperaRadio AG andOthers v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Аналіз практики ЄСПЛ показує, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. Передбачуваність законом в якості підстави недопущення перевищення державами меж свободи розсуду включає в себе певні умови правомірності втручання у здійснення прав і свобод, гарантованих Конвенцією. До критерію «передбачуваність законом» («відповідності закону») належать, перш за все, будь-які положення, які не суперечать конвенційним правам, які повинні мати достатній рівень контролю над відповідною особою, яка приймає рішення. Це робиться з метою уникнення здійснення одностороннього самоуправління.

Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак, у даному випадку, національним законодавством з недостатньою чіткістю врегульовано питання щодо порядку зміни валюти зобов`язання для цілей оподаткування доходів визначених пп. 165.1.55. п.165.1 ст. 165 ПК України із застосуванням положень п.8 підрозділу 1 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України.

Разом із тим, суд звертає увагу, що винесенню спірних рішень передували порушення, з боку контролюючого органу допущені під час проведення перевірки, які хоча не мають вирішального значення для правильного вирішення цього спору, однак мали місце.

Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

Згідно пункту 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

Як зазначається в наказі ГУ ДФС у Рівненській області № 968 від 27.03.2019, початок проведення перевірки - 10 квітня 2019 року тривалістю п`ять робочих днів.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, позивачем було отримано поштою вказаний наказ лише ввечері 26 квітня 2019 року, що підтверджується витягом із сайту ПАТ «Укрпошта» про час отримання поштового відправлення.

Відповідно до пункту 79.2 статті 79 ПК України, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Таким чином, оскільки оспорюваний наказ позивачем отримано ввечері 26.04.2019 року, тобто після проведення перевірки, то відповідачем було допущено порушення приписів статті 79 ПК України щодо порядку проведення документальної невиїзної перевірки. Оскільки, фактичне проведення перевірки, за відсутності обізнаності позивача про існування такого наказу та його несвоєчасне вручення позивачу, свідчить про протиправність дій відповідача щодо проведення зазначеної перевірки без законних на те підстав, що позбавило права відповідача буди присутнім під час проведення перевірки, права подавати заяви, пояснення та заперечення тощо.

Аналогічну позицію неодноразово займав Верховний Суд у своїх постановах № 812/1283/17 від 22.08.2018; № 804/9880/14 від 17.12.2018; № 825/924/17 від 19.02.2019; № 804/2230/15 від 18.03.2018; № 810/3188/17 від 05.05.2018, а саме, Верховний суд зауважував, що: «З системного аналізу зазначених норм Податкового кодексу України випливає, що проведення, зокрема, невиїзної перевірки як контрольного заходу передбачає такі етапи її проведення: встановлення підстав для проведення перевірки; прийняття контролюючим органом рішення про проведення перевірки, яке оформлюється наказом керівника цього органу; вивчення наданих платником податків документів та інших матеріалів; оформлення результатів перевірки.

Реалізація зазначених етапів означає наявність податкової перевірки як юридичного факту, на підставі якого керівник податкового органу може зробити висновок про наявність податкового правопорушення та винести податкове повідомлення-рішення.

Згідно положеннями пункту 86.8 статті 86 ПК України передбачено, що податкове повідомлення-рішення приймається керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків, його представнику або особі, яка здійснювала розрахункові операції, акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень, а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки та/або додаткових документів, поданих у порядку, визначеному пунктом 44.7 статті 44 цього Кодексу, приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки та/або додаткових документів - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень та/або додаткових документів і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.

За правилами пункту 79.2 статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

При цьому, відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог пункту 79.2 статті 79 ПК України щодо пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Таким чином, доводи ДФС про своєчасне направлення на адресу позивача наказу про проведення перевірки до її початку не узгоджуються з вимогами вищенаведених норм податкового законодавства, оскільки за загальним змістом термін «повідомлення» включає в себе не тільки направлення відомостей, з якими платник має бути обізнаним, а й отримання ним зазначених відомостей.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що здійснення перевірки є необхідною передумовою для винесення податкових повідомлень-рішень у разі встановлення контролюючим органом порушень податкового та іншого законодавства, дотримання якого контролюється податковими органами, тому за відсутності проведеної перевірки як юридичного факту у контролюючого органу відсутня компетенція на винесення податкового повідомлення-рішення.

Така компетенція не виникає в силу самого лише факту вчинення платником податків податкового правопорушення. Для визначення контролюючим органом грошових зобов`язань платникові податків шляхом прийняття податкового повідомлення-рішення в зв`язку допущеними таким платником порушеннями необхідно дотриматися певних умов, а саме - спочатку провести податкову перевірку.

Отже, нормами ПК України, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. Невиконання цих вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.

Враховуючи порушення порядку проведення перевірки (відсутність податкової перевірки як юридичного факту), що потягнуло за собою не дослідження податковим органом документів первинного та бухгалтерського обліку позивача, Верховний суд. прийшов до висновку, що наслідки такої перевірки у вигляді оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу та рішення про застосування штрафних санкцій також не можуть бути визнані правомірними, у зв`язку із чим останні підлягають визнанню протиправними та скасуванню.

Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст. 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права».

Таким чином, суд приходить до висновку, що у контролюючого органу були відсутні правові підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень щодо визначення позивачу додаткових податкових зобов`язань із податку на доходи фізичних осіб, військового збору, а також застосування штрафу за незабезпечення платником податків зберігання первинних документів облікових та інших регістрів, бухгалтерської та статистичної звітності, інших документів з питань обчислення і сплати податків та зборів, отже позовна заява належить до задоволення.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Зважаючи на викладене, на користь позивача слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1702,26грн за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління ДФС у Рівненській області.

Сума судового збору сплачена позивачем відповідно до квитанції № 88 від 01.07.2019 на суму 1702,26грн, оригінал якої знаходиться у матеріалах справи.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2019 за №№: ; ; НОМЕР_2 в повному обсязі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Рівненській області судовий збір в сумі 1702,26грн (одна тисяча сімсот дві гривні, 26коп).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 );

2) Відповідач - Головне управління ДФС у Рівненській області (33023, м. Рівне, вул. Відінська, 12, Код )

Суддя Комшелюк Т.О.