Справа № 1.380.2019.001985
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001985
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Мартинюка В.Я.

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.

представників:

від позивача - ОСОБА_11.,

від відповідача та третьої особи - Бута Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові адміністративну справу за позовом громадянина Узбекистану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

громадянин Узбекистану ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №105-1919 від 28.03.2019 року;

- зобов`язати визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Аргументами позовних вимог є те, що позивач є громадянином Узбекистану та маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також побоюючись систематичного порушення прав людини, залишив та не може повернутися до країни походження - Узбекистану. Так, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області позивач чітко зазначив, що не може повернутись до країни свого походження через переслідування за політичну діяльність та релігійні погляди. Зокрема, позивач вказав про свою належність до партії Хізб ут Тахрір аль Ісламі та сповідування релігії іслам. Позивач побоюється переслідувань у вигляді кримінального переслідування у випадку повернення до Узбекистану у зв`язку з членством в організації Хізб ут Тахрір аль Ісламі. Позивач надав численні докази на підтвердження своєї заяви - анкети, які містяться в матеріалах особової справи відповідача, але які не були взяті до уваги при прийнятті оскаржуваного рішення. Ситуація з політичними та релігійними переслідуваннями в Узбекистані кожен день погіршується і це підтверджується інформацією про країну походження. Небезпека для позивача у разі повернення до країни походження - Узбекистану підтверджується також оновленою інформацією, відповідно до якої ситуація в Узбекистані погіршилися. Враховуючи вищенаведені обставини, позивач дійсно має об`єктивні причини побоюватися переслідувань та систематичного порушення прав людини. Побоювання позивача є обґрунтованими з огляду на те, що у країні походження на нього чекають Таким чином, об`єктивно вбачається, що влада Узбекистану не лише не здатна забезпечити захист позивачу, а й сама є агентом переслідування. Позивач вважає, що працівники відповідача дослідили інформацію по країні-походження позивача формально, не виконавши положення Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН. Якби працівники відповідача виконали всі дії, передбачені Керівництвом, належним чином, вони б й самі дійшли висновку, що для позивача існує загроза політичних переслідувань та систематичного порушення прав людини.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити.

У відзиві на позов відповідач вказує на те, що заявник вільно користувався наданими йому Конституцією Республіки Узбекистан правами, до вступу у зазначену організацію безперешкодно сповідував іслам і його право на свободу віросповідання державою жодним чином не порушувалося. Заявник свідомо розумів і неодноразово чув про переслідування членів заборонених Законом організацій, про проведення обшуків в їх помешканнях, проте вважаючи методи сповідування ісламу так, як трактує його партія «Хізб ут-Тахрір», правильними, вирішив поглибитися у його вивчення вже перебуваючи на території України. Останнє свідчить, що заявник розумів та розуміє на даний час, наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував і порушує законодавство країни громадянської належності. Заявник не повідомляє про застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, разом з тим повідомляє, що таке відношення відбулося до його брата та батька, в зв`язку з приїздом заявника в Україну на навчання, а в подальшому складанням присяги на вірність партії «Хізб ут-Тахрір», яке відбулося в Києві. Заявнику відомі факти негідного відношення до членів «Хіхб ут-Тахрір» та тримання їх під вартою. Слід зазначити, що запобіжні заходи у вигляді обмеження волі; обшуки у оселях членів «Хізб ут-Тахрір»; виклики на допит у якості свідків тощо проводяться компетентними органами Узбекистану та РФ у рамках кримінального провадження, як у членів забороненої організації. Не залишається поза увагою той факт, що більш тісний зв`язок з партією заявник розпочав вже перебуваючи в Україні, попередньо усвідомлюючи що вразі повернення до країни громадянської належності йому, ймовірно буде загрожувати відповідальність перед Законом за членство в забороненій організації. Отже, враховуючи вищенаведене, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Окрім того, ураховуючи той факт, що відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про Службу безпеки України» до завдань саме Служби безпеки України входить попередження, виявлення, припинення та розкриття злочинів проти миру і безпеки людства, тероризму та інших протиправних дій, які безпосередньо створюють загрозу життєво важливим інтересам України, Державною міграційною службою та її територіальними органами враховується аргументована позиція СБУ щодо доцільності надання захисту в Україні іноземцям - членам «Хізб ут-Тахрір» (лист Департаменту захисту національної державності СБУ від 27.10.2017 року за №5/2/1-21078).

Представник відповідача та третьої особи вважає, що позов є безпідставний та необґрунтований з викладених підстав, а тому в його задоволенні належить відмовити.

Ухвалою суду від 08.05.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі.

Ухвалою суду від 25.07.2019 року, занесеною в протокол судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються наступні обставини справи.

За результатами розгляду особової справи №2018LV0045 громадянина Узбекистану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державною міграційною службою України було прийнято рішення про відмову громадянину у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 28.03.2019 року за №105-19.

Дане рішення було прийнято на підставі Висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 19.02.2019 року, складеному Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

Як убачається зі змісту вказаного рішення відмова у наданні статусу біженця або особи, яка потребує захисту, обґрунтована відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з наведеним рішенням, позивач звернувся з позовом до адміністративного суду.

Наведене вказує на те, що змістом спірних правовідносин є правомірність відмови відповідача у наданні особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, судом враховано наступні обставини справи та норми чинного законодавства.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року за №3671-VI (надалі Закону №3671-VI), з наступними змінами та доповненнями.

Згідно з ч.5 ст.5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Як вбачається зі змісту ч.7 ст.7 Закону №3671-VI, до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Згідно з визначення п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Аналізуючи умови, передбачені п.1 ст.1 Закону №3671, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом вказаної суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту "A" статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із вказаним, пунктом 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої вказаної статті.

Пунктом 13 статті 1 вказаного Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту, зміст якого наведено у рішенні вище.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені статтею 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови ОСОБА_1 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказані у висновках ГУ ДМС України у Львівській області від 19.02.2019 року.

Так, третя особа ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку про те, що заявник вільно користувався наданими йому Конституцією Республіки Узбекистан правами, до вступу у зазначену організацію безперешкодно сповідував іслам і його право на свободу віросповідання державою жодним чином не порушувалося. Заявник свідомо розумів і неодноразово чув про переслідування членів заборонених Законом організацій, про проведення обшуків в їх помешканнях, проте вважаючи методи сповідування ісламу так, як трактує його партія «Хізб ут-Тахрір», правильними, вирішив поглибитися у його вивчення вже перебуваючи на території України. Останнє свідчить, що заявник розумів та розуміє на даний час, наслідки членства та діяльності у забороненій організації, тобто свідомо порушував і порушує законодавство країни громадянської належності. Заявник не повідомляє про застосування щодо нього негідного або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, разом з тим повідомляє, що таке відношення відбулося до його брата та батька, в зв`язку з приїздом заявника в Україну на навчання, а в подальшому складанням присяги на вірність партії «Хізб ут-Тахрір», яке відбулося в Києві. Заявнику відомі факти негідного відношення до членів «Хіхб ут-Тахрір» та тримання їх під вартою. Слід зазначити, що запобіжні заходи у вигляді обмеження волі; обшуки у оселях членів «Хізб ут-Тахрір»; виклики на допит у якості свідків тощо проводяться компетентними органами Узбекистану та РФ у рамках кримінального провадження, як у членів забороненої організації. Не залишається поза увагою той факт, що більш тісний зв`язок з партією заявник розпочав вже перебуваючи в Україні, попередньо усвідомлюючи що вразі повернення до країни громадянської належності йому, ймовірно буде загрожувати відповідальність перед Законом за членство в забороненій організації.

З огляду на викладене, перевіряючи наявність чи відсутність умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд вважає за необхідне дослідити соціальну, релігійну та політичну природу діяльності політичної партії "Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі", а також загрози, які можуть мати місце для членів цієї партії в Узбекистані.

Щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») (далі - ХТІ).

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, постановою Львівського окружного адміністративного суду від 05.01.2015 року у справі № 813/5453/14, яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 року, встановлено наступні обставини щодо діяльності політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль-Ісламі» (надалі ХТІ):

«ХТІ є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами «халіф». Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників. Так, речник організації у Великій Британії від імені ХТІ засудив терористичні акти, що були скоєні у 2007 році у Лондоні. Речник організації у Данії також виступив із засудженням цього теракту. Завдяки цьому, ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема «Amnesty International», визнавали членів цієї партії, засуджених до ув`язнення у країнах СНД, політичними в`язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.».

Згідно пояснень свідка ОСОБА_3 , який є головою Інформаційного офісу ХТІ в Україні, ХТІ - міжнародна ісламська політична партія, заснована у 1953 році, метою якої є відновлення ісламського способу життя шляхом встановлення держави Халіфат . Всі погляди, ідеї та метод партії побудовані виключно на Ісламі. ХТІ обмежив діяльність по відновленню Халіфату виключно у мусульманських країнах. За межами ісламського світу (в т.ч. в Росії та Україні) ХТІ веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і немусульман ідей Ісламу. В Україні ХТІ не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським. Тому ХТІ в Україні діє скоріше як релігійна організація, а не як політична партія.

Згідно показів свідка позивач був учнем ХТІ в Узбекестані, а потім і в Україні за рекомендацією члена ХТІ в Узбекестані, та в подальшому став членом цієї організації.

Водночас, ХТІ та її члені відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями №1267 (1999) та №1989 (2011), серед організації, пов`язаних з «Аль-Каідой».

(http://www.un.org/russiun/sc/committees/1267/information.shtml)

ХТІ не включена і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, який складається Державним департаментом США.

(http://www.stait.gov/j/ct/rls/other/des/123085.htm).

Водночас інформація з відкритих незалежних джерел, зокрема, Комітету Ради Безпеки ООН та Державного департаменту США, які суд вважає надійними та об`єктивними, не відносить діяльність ХТІ до терористичної та/або екстремістської.

Суд зазначає, що в Україні не існує списку чи переліку організацій, які згідно до чинного національного законодавства віднесені до терористичних чи екстремістських, як і не існує заборони на діяльність ХТІ на території України.

Встановлені судом обставини спростовують висновки ДМС України про терористичний характер діяльності ХТІ.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що органи ДМС України не наділені повноваженнями щодо віднесення тієї чи іншої організації до терористичної чи екстремістської.

Щодо обґрунтованості доводів позивача про його переслідування в країні походження через політичні та релігійні погляди, а також через побоювання щодо загрози ув`язнення в ситуаціях систематичного порушення прав людини в Узбекистані.

Так, твердження позивача щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні погляди в умовах систематичного порушення прав людини підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації:

- Хьюман Райтс Вотч, Всесвітня доповідь 2017 року: Узбекистан, 18 січня 2018 року, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5ac3d7717.html»;

- Міжнародна Амністія (Amnesty International), Звіт Amnesty International 2017/18: Права людини в сучасному світі, 1 січня 2018 року, доступ за адресою: https://www.refworld.org.ru/docid/5adef3ae4.html;

- Державний департамент США, Звіт по ситуації з тероризмом 2016 - Узбекистан, 19 липня 2017 року, доступ за адресою: https://www.refworld.org./docid/5981e4071e.html: «Відповідно до повідомлень в пресі, узбецькі правоохоронні органи протягом першої половин 2016 року затримали близько 550 людей за підозрою в причетності до «екстремістської» діяльності. В більшості судових процесів, висвітлених в пресі, підозрюваних звинувачували в розповсюдженні екстремістських матеріалів або причетності до заборонених організацій, зокрема Хізб ут-Тахрір та ІСІС. Усі висвітлені в пресі судові процеси завершилася обвинувальними вироками. Правоохоронні органи та судова система в Узбекистані піддаються політичному впливі та корупції. Підхід уряду до стримування тероризму, зокрема затримання підозрюваних без достатніх доказів та насильницька перевірка документів, не є ефективними для виявлення терористичної мережі та призводять до незадоволення урядом».

Окрім того, позивач вказує на те, що небезпека його переслідувань за політичними та релігійними мотивами у разі повернення до країни походження - Узбекистану підтверджується також оновленою інформацією, відповідно до якої ситуація в Узбекистані погіршилися. Зокрема, зазначена інформація міститься в Звіті Комісії США щодо міжнародної свободи релігії від 25 квітня 2018 року, доступ за адресою: https://www.refworld.org./docid/5b278efe0.html, в якому зазначається: « 2017 рік був повний надії, що проголошений новим президентом ОСОБА_12 курс на реформи призведе до зменшення репресій релігійних свобод. Комісії США щодо мвжнародної свободи релігії відвідала країну в 2017 року та була обнадієна зміною релігійної політики, яка була б неможлива при попередній адміністрації, в тому числі звільнення ув 'язнених та послаблення деяких заборон практикування Ісламу. Тим не менше, уряд Узбекистану не розпочав серйозних зрушень щодо послаблення серйозних обмежень релігійних свобод, посилаючись на небезпеку Ісламського екстремізму. На додаток, точно невідома кількість засуджених релігійних мусульман - за деякими оцінками близько 10 тисяч - продовжують відбувати довгі терміни ув 'язнення у важких умовах на підставі сумнівних звинувачень. ... Ситуація з релігійними свободами в Узбекистані залишається непевною через інтенсивне стеження з боку уряду, залякування, та страх покарання серед віруючих за висловлювання незгоди з політикою уряду. Базуючись на цих систематичних, кричущих та триваючих порушеннях, Комісія визначила, що Узбекистан в 2018 році продовжує залишатися «країною, яка потребує посиленої уваги» відповідно до Акту щодо міжнародної релігійної свободи 1998 року. ... В листопаді 2017 року декілька ЗМІ повідомили про масові рейди в Ташкенті, під час яких близько 100 людей було затримано, більшість з яких були членами родин вже засуджених на підставі релігійних звинувачень. Хоча більшість затриманих було відпущено після того як їх допитали з приводу їхніх зв`язків з Ісламським рухом Хізб ут-Тахрір, семеро людей надалі перебували під арештом на момент написання цього звіту. ...В березні 2017 року 18-річний ОСОБА_5 помер незабаром після його арешту узбецькою Службою національної безпеки (СНБ). ОСОБА_6 був затриманий в Москві російською владою в кінці 2016 року за запитом узбецького уряду на підставі звинувачень у членстві в Хізб ут-Тахрір та засуджений до 16 років ув`язнення в російській тюрмі в грудні 2017року. В січні 2017 року ОСОБА_7 було заарештовано в аеропорту Ташкента після повернення з Росії, де він працював оператором вантажного обладнання. ОСОБА_8 раніше було засуджено за Ісламський екстремізм та амністовано в 2003 році після відбуття 4 років із призначених судом 17 років ув`язнення; узбецькі правозахисники повідомили, що влада планувала звинуватити його у підриві бомби недалеко від мечеті в вересні 2015 року, хоча він в той час перебував з дружиною в пологовому будинку за 35 кілометрів від місця вибуху».

Вищенаведені обставини дають підстави суду вважати, що в разі повернення позивача до країни походження Узбекистану він може зазнати переслідувань та бути ув`язненим за політичною та релігійною ознакою, оскільки ОСОБА_1 входить до політичної організації релігійного спрямування «Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі» та членів якої переслідують в Узбекистані в кримінальному порядку.

При цьому, суд звертає увагу на те, що членство у зазначеній організації нерозривно пов`язано із сповідуванням релігії Іслам , відтак її прихильники - мусульмани знаходяться під захистом ст.9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на свободу думки, совісті та релігії.

В той же час, судом не беруться до уваги посилання відповідача на те, що позивач офіційно став членом партії «Хізб ут-Тахрір» в Україні лише у 2015 році, оскільки дані обставини не спростовують факти переслідувань членів партії в Узбекистані за релігійною та політичною ознаками. При цьому, з матеріалів особової справи слідує, що позивач являється прихильником зазначеної партії з 2011 року.

Під час судового розгляду встановлено, а відповідачем не спростовано те, що під час винесення оскаржуваного рішення ним не було досліджено та враховано вищенаведені обставини, а тому таке рішення не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності, передбаченим п.3 і п.8 ч.2 ст.2 КАС України.

Як передбачено ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №105-1919 від 28.03.2019 року є неправомірним та підлягає скасуванню.

Що стосується вимоги про зобов`язати відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, то така, на думку суду, задоволенню не підлягає з огляду на конституційний принцип розподілу влади та дискреційних повноважень органу державної міграційної служби, оскільки суд не вправі перебирати на себе повноваження та підміняти функції такого органу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими в частині визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №105-1919 від 28.03.2019 року.

Окрім того, у відповідності до вимог ч.2 ст.9 КАС України та ч.4 ст.245 КАС України, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Щодо судових витрат, то, у відповідності до вимог ст.139 КАС України, такі не належить стягувати із сторін.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково та вийти за межі позовних вимог.

Визнати неправомірним та скасувати, прийняте Державною міграційною службою України, рішення про відмову у визнанні громадянина Узбекистану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за №105-1919 від 28.03.2019 року.

Зобов`язати Державну міграційну службу України у місячний строк з дня набрання рішенням законної сили повторно розглянути звернення громадянина Узбекистану ОСОБА_1 та вирішити питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлено та підписано 19 серпня 2019 року.

Суддя В.Я.Мартинюк