Справа № 200/1467/19-а
Суддя: Геращенко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 серпня 2019 року справа №200/1467/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Казначеєва Е.Г.,

секретар судового засідання Тішевський В.В.,

за участю:

представника позивача Шаповал О.В., договір № 2/18 від 10.12.2018 року,

позивач не з`явився,

представника відповідача Чуєвої М.О., довіреність № 01-14/1974 від 14.04.2019 року,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 200/1467/19-а (головуючий 1 інстанції Грищенко Є.І., повний текст рішення складено 24 травня 2019 року у приміщенні суду за адресою: вул. Добровольського, 1, м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дії та рішення,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2019 року ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі відповідач, орган соціального захисту) в якому просила:

- визнати протиправними дії Управління щодо відмови у встановленні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551 ХІІ та у видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого»;

- визнати протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене протоколом № 5 від 31.08.2018 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», про відмову ОСОБА_1 у встановлені відповідного статусу, згідно абз. 2 п. 6 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту, деяким категоріям осіб», затвердженого постановою КМУ від 23.09.2015 року № 740;

- зобов`язати відповідача прийняти рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551 ХІІ та видати «Посвідчення члена сім`ї загиблого»;

- зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 18.08.2018 року про виплату належної суми допомоги на поховання сина та провести відповідні виплати;

- стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у сумі 11 740,00 грн (т.1 а.с. 3-26).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, оформлене протоколом № 5 від 31 серпня 2018 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» про відмову ОСОБА_1 у встановленні відповідного статусу згідно абз. 2 п. 6 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740.

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року та видати ОСОБА_1 «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату належної суми допомоги на поховання сина ОСОБА_2 з урахуванням правової оцінки, наведеної судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.2 а.с. 9-15).

Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що для встановлення позивачу статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» необхідно подати органу соціального захисту заяву, рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла, свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи та висновок судово-медичної експертизи. Позивачем при зверненні до органу соціального захисту для встановлення їй статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не було надано висновок судово-медичної експертизи. Вважає, що орган соціального захисту правомірно відмовив позивачу у її заяві про надання їй одноразової допомоги на поховання померлого сина ОСОБА_2 , оскільки «Порядком надання допомоги на поховання деяких категорій осіб виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого» визначено, що допомога на поховання померлої особи, не застрахованої в системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, надається за останнім місцем її проживання протягом шести місяців після смерті, у розмірі мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України про Державний бюджет України на день смерті особи. На момент смерті син ОСОБА_1 проживав у місті Горлівка Донецької області (т.2 а.с. 25-27).

У судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд, заслухав суддю доповідача, пояснення сторін, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги, встановив наступне.

Позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, пенсіонером, особою з інвалідність другою групи та внутрішньо переміщеною особою до м. Краматорськ (т. 1 а.с.27-29, 32).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 (т.1 а.с. 30).

Рішенням Краматорського міського суду від 04 квітня 2018 року встановлено факт добровільного забезпечення проведення антитерористичної операції, що полягала у наданні волонтерської допомоги на території проведення антитерористичної операції в Донецькій області громадянином ОСОБА_2 , а також встановлено факт насильницького викрадення 23 червня 2014 року громадянина ОСОБА_2 та його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та в період тимчасової окупації Російської Федерацією м. Горлівка Донецької області (т.1 а.с. 44-46).

21 серпня 2018 року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області видано свідоцтво серія НОМЕР_2 про смерть ОСОБА_2 (т.1 а.с. 39).

23 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління праці і соціального захисту населення Краматорської міської ради із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» (т. 1а.с. 61).

До заяви позивач надав наступні документи: копію паспорта громадянина України, серії НОМЕР_3 , РНОКПП, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 09.07.2018 року, копію рішення Краматорського міського суду від 04 квітня 2018 року по справі № 234/480/18, копію свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 від 21.08.2018 року, копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 7 від 22.08.2018 року.

Відповідно до Протоколу засідання комісії для розгляду питань пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» № 5 від 31 серпня 2018 року Управлінням вирішено відмовити ОСОБА_1 у встановлені відповідного статусу оскільки заявником не було надано висновок судово-медичної експертизи (а.с.62-63).

18 вересня 2018 року позивач звернувся до Управління із заявою про видачу їй пільгового посвідчення «Сім`ї загиблих ветеранів війни» (т.1 а.с. 49), а також із заявою про виплату належної суми допомоги на поховання сина (т. 1 а.с. 179). До вказаної заяви ОСОБА_1 надала наступні документи: копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 0 від 21 серпня 2018 року, копію паспорта, копію ідентифікаційного номеру, копію довідки про встановлення інвалідності.

Листом від 25 вересня 2018 року № 0114/7284 відповідач повідомив про відмову ОСОБА_1 у видачі пільгового посвідчення, оскільки рішенням комісії від 31 серпня 2018 року № 5 їй було відмовлено у встановлені статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» (т.1 а.с. 50).

Листом від 25 вересня 2018 року № 01-08/7283 відповідач повідомив, що управління не має законних підстав для надання одноразової допомоги на поховання, оскільки померлий ОСОБА_2 проживав у місті Горлівка Донецької області, що підтверджується посиланнями відповідача в судовому засіданні, його відзиві (т.1 а.с. 60), а також листі № 01-14/2942 від 09.04.2019 року (т.1 а.с. 165), який був направлений на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правовий статус ветеранів війни визначений Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 року (далі - Закон № 3551-XII).

Приписами ст. 1 Закону № 3551-XII, визначено, що вказаний закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Відповідно до абзацу 8 пункту 1 статті 10 Закону № 3551-XII чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

Абзацем дев`ятим пункту 1 статті 10 Закону № 3551-ХІІ передбачено, що порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, особам, зазначеним в абзацах п`ятому - восьмому цього пункту, визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 року № 740 (далі - Порядок № 740) визначено, що цей Порядок визначає процедуру надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» деяким категоріям осіб.

За приписами пункту 3 Порядку № 740 до членів сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, належать, зокрема, батьки.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 740 статус особи, на яку поширюється чинність Закону, згідно з цим Порядком надається:сім`ям осіб, які добровільно забезпечували (добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції (в тому числі провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність»), і загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції (в тому числі провадження волонтерської діяльності за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність»), перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 4 квітня 2018 року по справі № 234/480/18 встановлено факт добровільного забезпечення проведення антитерористичної операції, що полягала у наданні волонтерської допомоги на території проведення антитерористичної операції в Донецькій області громадянином ОСОБА_2 , встановлено факт насильницького викрадення 23 червня 2014 року громадянина ОСОБА_2 та його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та в період тимчасової окупації Російської Федерацією м. Горлівка Донецької області. Даний факт не підлягає доказуванню відповідно до ст. 78 КАС України (т.1 а.с. 44-46).

Відтак, дія Закону № 3551-XII та Порядку № 740 розповсюджується на позивача.

Відповідно до п. 4 Порядку № 740 підставами для надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, для осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку: свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи; копія договору про провадження волонтерської діяльності (за наявності) або копія договору про надання волонтерської допомоги (за наявності); свідчення командира (начальника) військової частини (органу, підрозділу), керівника добровольчого формування, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, завірені печаткою військової частини; довідка керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил про добровільне забезпечення або добровільне залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла; висновок судово-медичної експертизи; рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла, - за відсутності зазначених документів (крім свідоцтва про смерть (копії) або повідомлення про загибель особи та висновку судово-медичної експертизи).

За правилами пунктів 5, 6 Порядку № 740 для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку. Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів. Відсутність документів, визначених пунктом 4 цього Порядку, та їх недостовірність є підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону.

Стосовно доводу апелянта щодо ненандання позивачем під час звернення до органу соціального захисту висновку судово-медичної експертизи загиблого сина ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 липня 1995 року за № 254/790 затверджені Правила проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи (далі-Правила).

Відповідно до п. 1.7. Правил об`єктами експертизи у відділі є трупи (частини трупа) осіб, що вмерли насильницькою смертю, раптово або при нез`ясованих обставинах, а також трупи невстановлених осіб.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що під час розгляду Краматорським міським судом Донецької області справи № 234/480/18 про встановлений факту насильницького викрадення та смерті ОСОБА_2 були встановлені серед іншого факти викрадення останнього та відсутності відомостей щодо знаходження його тіла (т.1, а.с. 44-46).

Крім того, факт відсутності відомостей щодо знаходження тіла ОСОБА_2 підтверджується поясненнями позивача, повідомленням про підозру від 10 листопада 2015 року, витягом з кримінального провадження № 0002000, листом Прокуратури Донецької області від 15 лютого 2017 року № 04/2/6-04/2/2-130-14 (т.1 а.с. 35-38).

Отже, вказані обставини свідчать про те, що на теперішнійчас фактично відсутній об`єкт дослідження судово-медичної експертизи, що унеможливлює проведення такої експертизи та надання відповідного висновку. Тобто, апелянт фактично вимагає у позивачки висновок експертизи, який не може існувати до часу виявлення тіла ОСОБА_2 .

Разом з тим, позивачем було надано органу соціального захисту рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла та свідоцтво про смерть її сина ОСОБА_2 , що відповідно до п. 4 Порядку № 740 виключає необхідність надання висновку судово-медичної експертизи, оскільки відповідно до зазначеного пункту Порядку висновок судово-медичної експертизи необхідний при поданні разом із рішенням суду повідомлення про загибель особи, а не свідоцтва про смерть.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що рішення Управління, оформлене протоколом № 5 від 31.08.2018 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» є протиправним та підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції також вважає помилковими твердження скаржника щодо правомірної відмови ОСОБА_3 у виплаті належної суми допомоги на поховання сина виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про поховання та похоронну справу» виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, надається допомога на поховання. Розмір допомоги на поховання та порядок її надання виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, встановлює Кабінет Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Розмір допомоги на поховання не може бути меншим за розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 року № 99 затверджено Порядок надання допомоги на поховання деяких категорій осіб виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого» (далі - Порядок № 99).

Вказаний Порядок № 99 визначає механізм надання допомоги на поховання померлого - особи, яка не досягла пенсійного віку та на момент смерті не працювала, не перебувала на службі, не зареєстрована у центрі зайнятості як безробітна.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку № 99 допомога на поховання померлої особи з числа тих, що зазначені у пункті 1 цього Порядку, надається за останнім місцем її проживання з коштів місцевого бюджету на підставі заяви, паспорта чи іншого документа, що посвідчує особу виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, та довідки про смерть у розмірі, встановленому органом місцевого самоврядування виходячи з вартості ритуальних послуг. Допомога на поховання надається в день звернення за нею протягом шести місяців після смерті особи у розмірі, встановленому на день смерті.

З обставин справи вбачається, що відповідач відмовив у надані ОСОБА_1 допомоги на поховання її сина через те, що він на момент смерті проживав у м. Горлівка.

Проте, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 2 вересня 2014 року № 1669-VII (далі-Закон № 1669-VII) період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ № 1085-р від 7 листопада 2014 року затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до вказаного переліку органи державної влади не здійснюють свої повноваження на території м. Горлівка Донецької області.

Крім того, відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-УІ1І, а також Закону України від 16.09.2014 року № 1680-УІІ «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» м. Горлівка визнано тимчасово окупованою територією.

Отже, ОСОБА_1 фактично позбавлена можливості звернутися за виплатою допомоги на поховання до відповідного органу на території останнього місця проживання її сина.

Окрім того апеляційний суд зазначає, що за приписами ч.ч. 1 та 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат. Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що держава взяла на себе позитивне зобов`язання щодо сплати допомоги на поховання особи шляхом прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Згідно частини 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, оцінюючи спірні правовідносини суд має приймати до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Згідно зі статтею І Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. Аналогічна позиція наведена у рішенні ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року по справі Будченко проти України.

Таким чином, виплата державою допомоги на поховання підпадає під дію статті 1 Першого протоколу.

Апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_1 має «законне сподівання» на отримання допомоги на поховання її сина, оскільки Конституцією України та зазначеними вище законами державою гарантовано виплату вказаної допомоги, а тому для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Таке «законне сподівання» на отримання «активу» також захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція наведена у рішенні ЄСПЛ від 26 вересня 2014 року по справі «Суханов та Ільченко проти України».

Суд наголошує, що Порядок № 99 не врегульовує питання надання допомоги на поховання у випадках, коли померла особа проживала на непідконтрольній України території.

При цьому суд звертає увагу на те, що вказаний Порядок № 99 був прийнятий задовго до введення правового статус тимчасово окупованої території України і не міг регулювати на час його прийняття випадки, коли померла особа проживала до дня своєї смерті на окупованій території.

Крім того, першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (аналогічна позиція у справах ЕССПЛ: Loizidouv. Turkey», «Cyprusv. Turkey», «Mozervthe Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Othersv. Moldova and Russia»).

Судами встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 32).

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року, забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ч. 3 вказаної нормигромадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

З огляду на викладене, позивач мала всі законні підстави звернутися до відповідача саме за місцем свого проживання як внутрішньо перемішеної особи, як це безпосередньо передбачено Законом

Враховуючи, що Порядок № 99 не має вищої юридичної сили ніж Закони України, якими держава з моменту наявності окупованих територій взяла на себе соціальні гарантії по виплаті допомоги на поховання, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач повертаючи заяву ОСОБА_1 з на підставі п.4 Порядку № 99, діяв формально, без урахування наявності нормативно-правових актів, що мають вищу юридичну силу за Порядок № 99, хоча мав у наявності достатні законні підстав для її прийняття та розгляду, чим порушив гарантії, встановлені статтею І Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 195, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 200/1467/19-а за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дії та рішення залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 200/1467/19-а залишити без змін.

Повний текст постанови складений та підписаний 14 серпня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач: І.В. Геращенко

Судді: Т.Г. Арабей

Е.Г. Казначеєв