Справа № 520/2241/19
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 р.Справа № 520/2241/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Калиновського В.А.,

Суддів: Мінаєвої О.М. , Сіренко О.І. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Білова О.В., м. Харків, повний текст складено 07.06.19 року по справі № 520/2241/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, ОСОБА_1 , з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просив суд: скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 № 68-19 та зобов`язати Державну міграційну службу України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Сирійської Арабської Республіки - ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.02.2019 № 68-19.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженців або особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив про те, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що у випадку повернення до Сирії він може стати жертвою насильства чи переслідування за конвенційними ознаками. Також апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги посилання органу міграційної служби на актуальну інформацію щодо поступових згасань бойових дій, звільнення території країни громадянської належності позивача від представників радикальних екстремістських угрупувань, стабілізації загальної соціально-політичної ситуації та відновлення офіційною владою Сірійської Арабської Республіки соціальних обєктів (медичних закладів, шкіл), що на думку апелянта, свідчить про безпечність повернення позивача до країни походження.

Крім того, за наслідками проведених інтерв`ю було встановлено, що у позивача, на думку апелянта, відсутні побоювання стати жертвою переслідувань з боку державної влади Сирії у разі повернення на батьківщину, а тому позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатись, як альтернативою внутрішнього переміщення так і повернутись до рідного міста.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга розглядається у судовому засіданні згідно приписів ст. 229 КАС України.

Суд апеляційної інстанції розглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 308 КАС.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , громадянин Сирійської Арабської Республіки ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у м. Тартус, за етнічним походженням араб, православний християнин за віросповіданням. Протягом 1998-2004 років позивач навчався у Харківському національному університеті радіоелектроніки. Після закінчення навчання позивач повернувся до країни громадянської належності. У Сирії позивач мешкав в області Хомс у селищі Жуйхат .

Позивач зазначив, що з 2011 року через громадянський конфлікт ситуація в Сирії постійно погіршувалась. У країні стало дуже небезпечно через протиправну діяльність урядових, проурядових, опозиційних та терористичних угрупувань. У кожному регіоні, населеному пункті особи, які мали владу, почали переслідувати тих, кого вони вважали своїми ворогами (справжніми або уявними). Людей почали переслідувати через їх віросповідання, політичні переконання, місцевість, де вони мешкали. Також розповсюдженими явищами стали бандитизм, викрадення, зґвалтування. Вказані дії вчиняють усі сторони конфлікту.

На час перебування позивача в Сирії місце його проживання контролювалося проурядовими військовими формуваннями «шабіха», які тероризували місцеве населення. Вони викрадали та вбивали членів громади, забирали майно та ґвалтували жінок.

Молодший брат позивача ( ОСОБА_3 ) у 2012 році виїхав з Сирії до України та 16.06.2014 отримав статус особи, яка потребує додаткового захисту. Також позивач повідомив, що його сестра ( ОСОБА_4 ) зі своїм чоловіком втікла у 2012 році із Сирії до Лівану через громадянську війну. Позивач вказав, що довгий час не міг остаточно залишити Сирію через те, що його ї батьки, які є особами похилого віку, не могли виїхати з країни та продовжували проживати у Сирії, а він повинен був про них піклуватись. Після виїзду у 2017 році батьків позивача до Лівану , він отримав можливість залишити Сирію.

04.06.2017 позивач вилетів з міста Дамаск до Москви. 19.06.2017 позивач нелегально перетнув кордон між Росією та Україною та прибув до міста Харків.

06.07.2017 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності - Сирійській Арабській Республіці, відбувається громадянська війна, систематично порушуються права людини, населення піддається тортурам. принижуючому гідність поводженню, вбивствам, викраденням та протиправним позбавленням волі.

04.03.2019 позивач отримав повідомлення від Головного управління ДМС у Харківській області від 04.03.2019 №20, про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 вказаного Закону на підставі рішення ДМС України від 25.02.2019р. № 68-18.

Непогодившись із такими діями відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив з того, що спірне рішення прийняте суб`єктом владних повноважень без урахування ситуації, яка склалася в Сирії в результаті озброєного конфлікту та свідчить, що його реалізація зумовить реальну загрозу життю та свободі позивача.

Разом з цим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання ДМС України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд виходив з того, що дослідження усіх обставин щодо наявності підстав для прийняття такого рішення, є виключною компетенцією відповідача, а тому з урахуванням приписів п. 10 ч. 1 ст.245 КАС України, суд дійшов висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Критерій «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з статтею 4 Директиви Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Судом аналізувалася ситуація по країні походження позивача та встановлено, що станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Як вбачається з матеріалів справи, головною причиною звернення позивача за захистом є неможливість повернення до країни громадянської належності через військовий конфлікт в Сирії та загальнопоширене насильство.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо протиправності спірного рішення, оскільки обставини справи свідчать про реальну загрозу життю та свободі позивача у разі повернення до країни своєї громадянської належності.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо поліпшення ситуації в Сирії, виходячи з наступного.

До сьогоднішнього дня в Сирії відбуваються військові дії, які створюють небезпеку та реальну загрозу для життя та здоров`я позивача.

У Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (редакція V від 03 листопада 2017 року) зазначено:

З огляду на серйозних і масштабних порушень МГП, порушень законодавства про права людини і зловживань в цій галузі, а також триваючого збройного конфлікту в багатьох частинах країни УВКБ ООН, як і раніше характеризує втеча цивільних осіб з Сирії як переміщення біженців, причому переважна більшість шукачів притулку сирійців продовжують потребувати міжнародного захисту як біженці і відповідають вимогам визначення «біженець», що міститься в ст. 1А (2) Конвенції 1951 р.

Для багатьох цивільних осіб, які залишили Сирію, зв`язок з однією з підстав, зазначених у Конвенції 1951 р, буде полягати в прямому або непрямому, реальному чи гаданому зв`язку з однією зі сторін конфлікту. Характерною особливістю конфлікту в Сирії є те, що різні його сторони часто приписують певні політичні переконання значним групам людей, в тому числі сім`ям, племенам, релігійними або етнічними групами, або, за аналогією, цілим містам, селам чи районам. Таким чином, члени більш широкої спільноти, які не виділяються індивідуально, стають об`єктами відповідних дій з боку тих чи інших учасників, в т.ч. Урядових сил, ІГІШ, антиурядових збройних формувань, через реальну або передбачувану підтримку іншій стороні конфлікту. Подання про загальні політичні переконання або про належність до якої-небудь групи в конфлікті часто ґрунтується лише на факті фізичної присутності певної особи в певному районі (або на тому факті, що людина родом з даного району), або ж формується на підставі того, які у людини етнічні, релігійні або племінні коріння. У таких ситуаціях загроза є серйозною і реальною і ні в якому разі не зменшується в силу того факту, що дана особа, можливо, особисто не є об`єктом переслідування.

У доповідях Управління Верховного комісара ООН з прав людини (УВКПЛ ООН), Незалежної міжнародної комісії з розслідування і правозахисних організацій урядові сили звинувачуються в скоєнні військових злочинів, злочинів проти людства, а також серйозних порушеннях законодавства про права людини. Невибіркові прямі напади на цивільних осіб і на об`єкти цивільної інфраструктури, на медичні установи і медичних робітників, а також на співробітників гуманітарних організацій і гуманітарні об`єкти, за повідомленнями, стали характерною особливістю системних порушень, скоєних сирійськими урядовими силами.

За інформацією ООН і правозахисних організацій-спостерігачів, сирійський уряд систематично і повсюдно застосовує довільні арешти і насильницькі зникнення, утримання під вартою в умовах, що загрожують життю, тортури та інші форми жорстокого поводження, сумарні і позасудові страти, в першу чергу відносно супротивників уряду і осіб, вважаються такими.

З урахуванням переважаючих в Сирії умов, зокрема з урахуванням різноманіття і складності конфліктів, нестабільності ситуації з безпекою, повідомлень про високий рівень порушень прав людини і зловживань в цій галузі, глибоко укорінених підозр щодо осіб іншого походження або іншої приналежності, УВКБ ООН не вважає, що державам доцільно відмовляти в міжнародному захисті особам з Сирії на підставі альтернативи втечі або переміщення всередині країни.

Оскільки повідомляється про те, що всі регіони Сирії прямо або побічно порушені одним або декількома конфліктами, УВКБ ООН закликає держави не повертати примусово громадян Сирії та інших осіб, країною колишнього звичайного проживання яких є Сирія, в тому числі палестинців, які раніше проживали в Сирії.

У Доповіді Незалежної міжнародної комісії по розслідуванню подій у Сірійській Арабській Республіці від 09.08.2018р, вказується, що за розглянутий період воюючі сторони вели безпрецедентні бойові дії в мухафазе Алеппо, північній частині мухафази Хомс, мухафазах Дамаск, Риф Дамаск , Дар`я і Ідліб , що призвело до переміщення в цілому більше 1 млн сирійських чоловіків, жінок і дітей. У більшості випадків, задокументованих Комісією з розслідування, переміщення були викликані або безпосередньо нездатністю воюючих сторін вжити всіх можливих заходів обережності відповідно до міжнародним гуманітарним правом, або незаконним поводженням сторін, які здійснювали не вибіркові і навмисні напади, не зважаючи на втрати серед цивільного населення.

Бої, які велися проурядовими силами, озброєними і терористичними групами та іншими суб`єктами, змушували цивільне населення в страху і розпачі залишати свої будинки. Тисячі інших цивільних осіб були насильно переміщені у відповідності з «угодами про евакуацію», укладених між воюючими сторонами. У важкому становищі переміщених осіб - після семи років війни - в даний час знаходяться понад 5,5 млн біженців, які залишили країну, і більше 6,5 млн осіб, що знаходяться на території Сирійської Арабської Республіки.

Страх повернення в район, де незаконні дії воюючих сторін змусили жителів покинути свої будинки, також буде мати катастрофічні наслідки для майбутнього демографічного складу і без того сильно роздробленого сирійського суспільства.

До того ж, останньою постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року (справа № 815/1000/17), висновки якого повинні враховуватися щодо застосування норм права до спірних правовідносин (ч.5 ст.242 КАС України), цей суд дійшов висновку про те, що аналіз ситуації, яка склалася в Сирії в результаті озброєного конфлікту, свідчить про реальну загрозу життю та свободі позивача, у разі повернення його до цієї країни.

Колегія суддів вважає необхідним також застосувати до даних правовідносин практику Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський Суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241).

Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

До того ж, відповідно до висновків рішення Європейського Суду з прав людини у справі Л.М. та інші проти Росії від 15 жовтня 2015 року, визнано протиправним примусове видворення мігрантів із Росії.

Відповідно до обставин справи, заявниками у справі виступили палестинець без громадянства із Сирії та двоє сирійських громадян. Вони потрапили до Росії два роки тому. Статус біженців їм надати відмовилися, натомість - заарештували за роботу без посвідки на проживання.

Суддя розпорядився вислати їх назад до Сирії, а до того часу утримувати під вартою.

Європейський суд із прав людини назвав дії російської Феміди такими, що порушують право на життя та принижують людську гідність.

Згідно з параграфом 123 зазначеного рішення, більшість Європейських держав у теперішній час не приймає рішень щодо примусового повернення осіб до Сирії. У своїй оцінці Суд посилається на доклади ООН та висновки УВКБ ООН жовтня 2014 року, серед іншого, щодо de facto мораторію на повернення до Сирії.

Суд також керувався позицією міжнародної неурядової організації Human Rights Watch про те, що молоді чоловіки піддаються особливому ризику ув`язнення або нелюдського поводження в Сирії (параграф 124 зазначеного рішення) і ці наведені елементи є достатніми для встановлення обґрунтованості припущень, що повернення заявників до Сирії порушуватиме Статті 2 та 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграф 125 зазначеного рішення).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскаржуване рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому, судова колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказаний підхід до визначення способу захисту прав позивача у подібних спорах відповідає правовій позиції Верховного Суду по справі № 815/1000/17 у постанові від 06.03.2019.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 року по справі №520/2241/19 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2019 року по справі № 520/2241/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)В.А. Калиновський
Судді(підпис) (підпис) О.М. Мінаєва О.І. Сіренко
Повний текст постанови складено 19.08.2019 року