Справа № 640/18492/18
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 серпня 2019 року № 640/18492/18

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі: судді Клочкової Н.В., при секретарі Ващенко В.А., за результатами судового засідання в адміністративній справі за позовом:

товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "МІНІСО/УКРАЇНА/"

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

за участю представника позивача та представників відповідача,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "МІНІСО/УКРАЇНА/" (надалі - Позивач), адреса: 03027, м. Київ, с . Новосілки , вул . Садова, 1 , кв. 17 із позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (надалі - Відповідач), адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, у якій просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 06.08.2018 №, №, №.

Так, позивач не погодився з такими податковими повідомленнями рішеннями:

1) податкові повідомлення-рішення від 06.08.2018 року №№ , , якими Відповідач зменшив Позивачеві розмір від`ємного значення, розмір бюджетного відшкодування з ПДВ на загальну суму 1 483 033,00 гривень на підставі начебто порушення Позивачем пункту 198.1 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, оскільки Позивач оформив митні декларації на ввезення товару в вересні 2017 року, а включив суму бюджетного відшкодування з ПДВ в розрахунок бюджетного відшкодування з ПДВ за жовтень 2017 року («Податкові повідомлення №№ , »);

2) податкове повідомлення-рішення від 06.08.2018 року № , за яким Відповідач начебто встановив порушення Позивачем пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, оскільки Позивач неправомірно включив до розрахунку бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень 2018 року суму від`ємного значення за період з жовтня по грудень 2017 року включно («Податкове повідомлення № ») в розмірі 7 844 051,00 гривень.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Підготовчі засідання неодноразово відкладались з незалежних від суду причин. В підготовче засідання 04.03.2019 прибули представники позивача та відповідача та ухвалою суду було закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В справі проведено низку судових засідань, за участю сторін. В судовому засіданні 05.08.2019 проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач вважає податкові повідомлення-рішення протиправними та незаконними з підстав, зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив.

Відповідач не погоджуючись з позицією позивача, виклав свої заперечення у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

Позивач просив суд про визнання протиправними та скасування таких податкових повідомлень-рішень:

- податкові повідомлення-рішення від 06.08.2018 року №№ , , якими Відповідач зменшив Позивачеві розмір від`ємного значення, розмір бюджетного відшкодування з ПДВ на загальну суму 1 483 033,00 гривень на підставі начебто порушення Позивачем пункту 198.1 статті 198, пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, оскільки Позивач оформив митні декларації на ввезення товару в вересні 2017 року, а включив суму бюджетного відшкодування з ПДВ в розрахунок бюджетного відшкодування з ПДВ за жовтень 2017 року («Податкові повідомлення №№ , »);

- податкове повідомлення-рішення від 06.08.2018 року № , за яким Відповідач начебто встановив порушення Позивачем пунктів 200.1, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, оскільки Позивач неправомірно включив до розрахунку бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень 2018 року суму від`ємного значення за період з жовтня по грудень 2017 року включно («Податкове повідомлення № ») в розмірі 7 844 051,00 гривень.

Позивач вважає ці податкові повідомлення-рішення протиправними та незаконними з підстав, зазначених у позовній заяві, відповіді на відзив, а також з огляду на таке.

У квітні 2018 року Позивач подав Відповідачеві податкову декларацію з ПДВ за квітень 2018 року разом із додатком 3 - «Розрахунок суми бюджетного відшкодування (Д3)» та заявив до бюджетного відшкодування суму 10 100 192 гривні.

Відповідач провів податкову перевірку з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість на поточний рахунок платника податку за квітень, за наслідками якої встановив порушення та склав акт податкової перевірки від 18.07.2018 року № 703/26-15-14-04-01/41295354. Результати податкової перевірки можна вказати таким чином:

Загальна сума, заявлена Позивачем до бюджетного відшкодування - 10 100 192 гривні (таблиця 2 додатку 3 до податкової декларації за квітень 2018 року).

«Дозволена» Відповідачем за результатами перевірки сума бюджетного відшкодування - 1 166 222 гривень (п. 4.1 с. 9 акту перевірки).

«Знята» Відповідачем за результатами перевірки сума бюджетного відшкодування - 8 933 970 гривень (п. 4.2 с. 9 акту перевірки), з них: 1 089 919 гривень за відображення податкового кредиту за вересень у податковій декларації за жовтень 2017 року + 272 479,75 гривень штрафних санкцій (ППР № ); 7 844 051 гривень за начебто порушення принципу хронології формування від`ємного значення та неможливість підтвердити залишки товарів на складі (ППР № ).

«Знята» Відповідачем за результатами перевірки сума від`ємного значення наступного звітного (податкового) періоду - 393 114 гривень за відображення податкового кредиту за вересень у податковій декларації за жовтень 2017 року (ППР № ).

Податкові повідомлення-рішення №№ , пов`язані між собою єдиною підставою прийняття, а саме - встановлене Відповідачем за результатами перевірки начебто порушення позивачем у вигляді відображення податкового кредиту на загальну суму 1 483 033 гривні за вересень 2017 року в податковій декларації за жовтень 2017 року.

Із цієї загальної суми Позивач у податковій декларації за квітень 2018 року заявив 1 089 919 гривень до бюджетного відшкодування та 393 114 гривень відніс до податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Як зазначав Позивач у своїх письмових поясненнях, відображення податкового кредиту за вересень 2017 року у податковій декларації за жовтень 2017 року не вплинуло на розмір бюджетного відшкодування, заявленого у квітні 2018 року.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 812/1294/17 зазначив, що «помилкове зазначення позивачем звітного (податкового) періоду, у якому виникло значення - травень місяць, не потягло за собою помилкове визначення суми податку, фактично сплаченої у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальниками товарів/послуг до Державного бюджету України у червні 2017 року.

Допущена позивачем помилка при зазначені звітного (податкового) періоду, у якому виникло від`ємне значення, у додатку 3 до податкової декларації з податку на додану вартість у червні 2017 року не потягло за собою помилкове визначення суми податку, фактично сплаченої у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальниками товарів/послуг до Державного бюджету України у червні 2017 року, що доводить безпідставність зменшення відповідачем суми бюджетного відшкодування та застосування штрафних (фінансових) санкцій спірним податковим повідомленням-рішенням».

Зазначену позицію Верховного Суду про наслідки помилкового зазначення звітного (податкового) періоду використовують під час вирішення справ суди першої та апеляційної інстанцій. Дніпропетровський окружний адміністративний суд у рішенні від 10 серпня 2018 року у справі № 804/3200/18 (набрало законної сили) зазначив, що «допущена позивачем помилка при зазначенні звітного (податкового) періоду, у якому виникло від`ємне значення, у Додатку 3 до податкової декларації з податку на додану вартість за жовтень 2017 року не потягло за собою помилкове визначення суми податку, фактично сплаченої у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальниками товарів/послуг до Державного бюджету України у жовтні 2017 року, що свідчить про безпідставність зменшення відповідачем суми бюджетного відшкодування та застосування штрафних (фінансових) санкцій за спірним податковим повідомленням-рішенням. Зазначеної правової позиції дотримується і Верховний Суд у своїй постанові від 12.06.2018р. у справі №812/1294/17».

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у рішенні від 26 вересня 2018 року у справі № 804/3585/18, ставши на бік платника, вказав, що «податковим правопорушенням є не будь-які арифметичні чи методологічні помилки, а лише ті, які призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, а в цих спірних правовідносинах до завищення бюджетного відшкодування. Допущена позивачем методологічна помилка при зазначені звітного (податкового) періоду, у якому виникло від`ємне значення, у додатку 3 до податкової декларації з податку на додану вартість у серпні 2017 року не потягло за собою помилкове визначення суми податку, фактично сплаченої у попередніх та звітному (податковому) періодах постачальниками товарів/послуг до Державного бюджету України, що доводить безпідставність зменшення відповідачем суми бюджетного відшкодування та застосування штрафних (фінансових) санкцій спірним податковим повідомленням-рішенням».

Щодо застосування до позивача штрафних санкцій, позивач посилався в т.ч. на судову практику, зокрема Київський апеляційний адміністративний суд в ухвалі від 22 травня 2014 року у справі № 2а-17121/12/2670 вказав, що «відповідно до норм зазначеного законодавства, а також зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, вбачається відсутність ознак правопорушення з боку позивача, оскільки відсутній протиправний, неправомірний характер дій, дані дії не є суспільно небезпечними чи протиправними, а також відсутній умисел та корисливі мотиви в діях позивача».

Оскільки помилкове зазначення позивачем звітного (податкового) періоду не вплинуло на розрахунки Позивача з бюджетом, а податкове повідомлення-рішення № не містить підстав застосування штрафних санкцій та посилання на відповідну норму Податкового кодексу України, то застосовані до Позивача штрафні санкції є в цьому випадку необґрунтованими.

Податкова перевірка, на підставі якої Відповідач склав Акт податкової перевірки від 18.07.2018 року № 703/26-15-14-04-01/41295354 («Акт перевірки»), проводилась Відповідачем у період з у період з 22.06.2018 року по 13.07.2018 року. Відповідач оформив Акт перевірки 18.07.2018 року, а Позивач його отримав 23.07.2018 року. 24.07.2018 року Позивач подав уточнюючий розрахунок до податкової декларації за вересень 2017 року, виправивши технічну помилку, яка полягала в відображенні податкового кредиту у податковій декларації за жовтень 2017 року замість податкової декларації за вересень 2017 року.

Щодо формування суми бюджетного відшкодування ПДВ за операціями з ввезення товару на митну територію України згідно п. 198.1 ст. 198 ПК України та п. 200.1., 200.4. ст. 200 ПК України.

Відповідач, обґрунтовуючи протиправність формування Позивачем суми бюджетного відшкодування ПДВ, зазначив, що Позивач порушив вимоги пунктів 198.1 статті 198 та пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України (абз. 3 с. 9 Акта податкової перевірки від 18.07.2018 року № 703/26-15-14-04-01/41295354 («Акт перевірки»).

Відповідно до підпункту «в» пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України «об`єктом оподаткування [податком на додану вартість] є операції платників податку з […] ввезення товарів на митну територію України».

У період з вересня по грудень 2017 року Позивач на підставі договорів, укладених із компаніями-нерезидентами MINISO CORPORATION та MINISO INTERNATIONAL (у матеріалах справи), здійснював операції із ввезення товару на митну територію України.

Згідно з пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України «сума податку [на додану вартість], що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду».

Відповідно до підпункту «б» пункту 200.4 статті 200 «при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума […] підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку […]».

Таким чином, платник ПДВ може отримати бюджетне відшкодування в разі ввезення товарів на митну територію України за таких умов:

- фактична сплата ПДВ до Державного бюджету України на підставі оформлених митних декларацій;

- наявність сформованого платником від`ємного значення ПДВ;

- подання платником ПДВ заяви про бюджетне відшкодування.

Згідно з підпунктом «ґ» пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України «до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з […] ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України». Відповідно до пункту 201.12 статті 201 Податкового кодексу України «у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку».

Позивач підтвердив право на віднесення сум ПДВ до податкового кредиту за операціями з ввезення товару на митну територію України у період з вересня по грудень 2017 року включно митними деклараціями. Митні декларації дослідженні судом та наявні в матеріалах справи.

У зв`язку зі здійсненням операцій із ввезення товару на митну територію України та на підставі вказаних вище митних декларацій Позивач сформував суму ПДВ, що підлягає бюджетному відшкодуванню, яку включив до розрахунку суми бюджетного відшкодування та заяви про повернення суми бюджетного відшкодування - додатків 3, 4 до податкової декларації за квітень 2018 року.

Відповідач, обґрунтовуючи прийняті податкові повідомлення №№ , , зазначив, що Позивач всупереч пункту 198.1 статті 198 та пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України оформив митні декларації на ввезення товару в вересні 2017 року, а включив суму бюджетного відшкодування з ПДВ в розрахунок бюджетного відшкодування з ПДВ за жовтень 2018 року.

Відповідно до пункту 201.12 статті 201 Податкового кодексу України «у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку».

Позивач здійснював ввезення товару на митну територію України зокрема у вересні 2017 року. Факт ввезення товару та сплати ПДВ підтверджується митними деклараціями за вересень 2017 року, що містяться в матеріалах справи. Як було вказано у пункті 1, Позивач правомірно сформував суму бюджетного відшкодування ПДВ зокрема за операціями з ввезення товару на митну територію України у вересні 2017 року.

Разом з тим, Позивач визнав, що помилково відобразив суму податкового кредиту за операціями з ввезення товару на митну територію України у вересні 2017 року у податковій декларації за жовтень 2017 року.

Вказану технічну помилку Позивач виправив шляхом подання уточнюючого розрахунку відповідно до пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України, що, разом з тим, ніяким чином не вплинуло ні на право на бюджетне відшкодування ПДВ, ні на суму такого бюджетного відшкодування, відображену в податковій декларації за квітень 2018 року, що підтверджується й судовою практикою.

Як зазначав Позивач у позовній заяві та поясненнях від 15.02.2019 року, платник ПДВ отримує бюджетне відшкодування в разі ввезення товару на митну територію України, якщо має місце (1) фактична сплата ПДВ до Державного бюджету України на підставі оформлених митних декларацій, (2) сформоване платником ПДВ від`ємне значення ПДВ, (3) подання платником ПДВ заяви про бюджетне відшкодування.

Факт подання уточнюючого розрахунку ніяким чином не впливає на наявність у Позивача права на бюджетне відшкодування ПДВ, зокрема, за операціями ввезення товару на митну територію України у вересні 2017 року, оскільки подання Позивачем уточнюючого розрахунку до податкової декларації ніяким чином не вплинуло на загальний розмір бюджетного відшкодування, оскільки Позивач, подавши уточнюючий розрахунок до податкової декларації за вересень 2017 року, відобразив у ньому суму податкового кредиту, яка була відображена у податковій декларації за жовтень 2017 року.

Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 27.02.2018 року у справі № 820/1813/17, копія якої додається як Додаток № 1, визначив «[…] перелік підстав для отримання бюджетного відшкодування при ввезенні товарів на митну територію України, до яких відносяться, зокрема: фактична оплата податку, яка, у разі ввезення товарів на митну територію України, підтверджується виключно митною декларацією, оформленою відповідно до вимог законодавства. Отже, у разі ввезення товарів на митну територію України підтвердженням сплати податку є митна декларація, оформлена відповідно до вимог чинного законодавства, а платник податку має право на бюджетне відшкодування ПДВ».

Застосування Відповідачем такої відповідальності у вигляді позбавлення Позивача права на отримання бюджетного відшкодування є неспівмірним до зробленої ним технічної помилки у заповненні декларацій.

Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України «суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини».

Європейський суд з прав людини у пункті 40 рішення у справі «Інтерсплав проти України» від 09.01.2007 року (Заява № 803/02), копія якого додається як Додаток № 3, зазначив, що «втручання у право власності заявника було непропорційним. Фактично постійні затримки відшкодування і компенсації у поєднанні із відсутністю ефективних засобів запобігання або припинення такої адміністративної практики, так само як і стан невизначеності щодо часу повернення коштів заявника, порушує «справедливий баланс» між вимогами публічного інтересу та захистом права на мирне володіння майном. На думку Суду, заявник перебував і продовжує перебувати під надмірним для нього тягарем».

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях постійно вказує на те, що орган держави не може застосовувати до «приватної особи» санкції, які перешкоджають реалізації її прав та/чи непропорційно за часом затримують їх реалізацію (рішення у справах «Агозі проти Сполученого Королівства» від 24.10.1986 року, «Металко проти Угорщини від 01.02.2011 року, «Юсілла проти Фінляндії» від 23.11.2006 року, «Дангевілль проти Франції» від 16.07.2002 року тощо).

Щодо обов`язкового застосування «принципу хронології».

Відповідач вказав, що при заповненні додатків до податкової декларації з ПДВ застосовується принцип хронології формування від`ємного значення, відповідно до якого податкові зобов`язання поточного (звітного) податкового періоду зменшуються на суму податкового кредиту в хронологічному порядку його виникнення - від найдавнішого до найновішого.

Порядок заповнення і подання податкової звітності з ПДВ затверджений наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 року № 21 («Наказ № 21»). Відповідно до абзацу 1 підпункту 2 пункту 5 розділу V Наказу № 21 «[…] якщо в результаті розрахунку значення різниці між сумою податкових зобов`язань (рядок 9) і податкового кредиту (рядок 17) отримано від`ємне значення, то заповнюється рядок 19». Позивач вказав у рядку 19 податкової декларації за квітень 2018 року суму такого від`ємного значення.

Відповідно до підпункту 4 пункту 5 розділу V Наказу № 21 «сума від`ємного значення (рядок 20 декларації) […] підлягає бюджетному відшкодуванню (відображається у рядку 20.2): на рахунок платника у банку (відображається у рядку 20.2.1) […]».

Згідно з абзацом 4 підпункту 4 пункту 5 розділу V Наказу № 21 «платники податку, які відповідно до статті 200 розділу V Кодексу мають право на бюджетне відшкодування податку на додану вартість, здійснюють розрахунок бюджетного відшкодування та додають до декларації (Д3) (додаток 3) та (Д4) (додаток 4)».

Позивач відобразив суму від`ємного значення, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, в рядку 20.2 податкової декларації за квітень 2018 року та розрахунку суми бюджетного відшкодування (Д3) - додатку 3 до податкової декларації за квітень 2018 року, а також у заяві про повернення суми бюджетного відшкодування (Д4) - додатку 4 до податкової декларації за квітень 2018 року. Відповідно до вказаних вище вимог Наказу № 21 Позивач розшифрував суму податку, фактично сплачену у попередніх звітних періодах, відповідно до звітних періодів, у яких виникло від`ємне значення (жовтень, листопад, грудень 2017 року).

Таким чином, Позивач відобразив суму бюджетного відшкодування ПДВ з дотриманням вимог Наказу № 21. Податковий кодекс України та Наказ № 21 не містять вимоги про застосування платником ПДВ принципу хронології формування від`ємного значення ПДВ.

Державна фіскальна служба України у листі від 22.07.2016 року № 15908/6/99-99-15-03-02-15 зазначила, що «[…] при проведенні такого обрахунку доцільно враховувати принцип хронології, згідно з яким податкові зобов`язання поточного звітного (податкового) періоду зменшуються на суму податкового кредиту у хронологічному порядку його виникнення - від найдавнішого до найновішого». Використання у зазначеному листі Державної фіскальної служби України словосполучення «доцільно враховувати» вказує на необов`язковість застосування принципу хронології формування від`ємного значення ПДВ.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України «органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України». У свою чергу, листи (роз`яснення податкового законодавства) Державної фіскальної служби України за своєю правовою природою не є нормативно-правовими актами, а тому не встановлюють обов`язкових для застосування норм, що підтверджує й судова практика. Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12.10.2016 року у справі № 804/14917/15, копія якої додається як Додаток № 2, зазначив, що «[…] листи органів державної влади не є нормативно-правовими актами, виконання яких має обов`язковий характер, а мають лише рекомендаційний характер та включають в себе суб`єктивну думку суб`єкта владних повноважень». Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 04.10.2017 року у справі № 826/27284/15, копія якої додається як Додаток № 3.

Державна фіскальна служба України у своєму офіційному виданні «Вісник. Офіційно про податки», роздруківка з веб-сайту якого додається як Додаток № 3, прямо вказала, що «зважаючи на те, що ПКУ та Порядком № 21 не визначено особливостей відображення від`ємного значення ПДВ звітного (податкового) періоду в додатку 2 (Д2) та додатку З (ДЗ), а також те, що у вищезазначеному листі ДФС наведено рекомендації щодо особливостей такого відображення, платник має право самостійно визначати при заповненні як додатка 2 (Д2), так і таблиці 2 додатка З (ДЗ) до податкової декларації з ПДВ послідовність відображення від`ємного значення ПДВ звітного (податкового) періоду та суми бюджетного відшкодування в розрізі періодів виникнення таких сум та послідовність погашення за рахунок такого від`ємного значення податкових зобов`язань відповідного звітного періоду».

Отже, посилання Відповідача в Акті перевірки на необхідність дотримання принципу хронології формування від`ємного значення ПДВ не підтверджується положеннями Податкового кодексу України, Наказу № 21 й не може бути підставою для позбавлення Позивача права на бюджетне відшкодування ПДВ.

Щодо наявності залишків товару на складі у позивача.

Як зазначено в пункті 1, факт ввезення товару на митну територію України та сплати ПДВ підтверджується митними деклараціями, оформленими Позивачем відповідно до чинного законодавства. Суми ПДВ, що підлягають бюджетному відшкодуванню, відображені в податковій декларації за квітень 2018 року та додатках до неї, в тому числі заяві про бюджетне відшкодування.

У свою чергу, право на податковий кредит при ввезенні товарів виникає за наявності митної декларації, оформленої відповідно до законодавства, та сплати податкових зобов`язань з ПДВ за такою митною декларацією. Саме митна декларація підтверджує як суму податку, так і факт її сплати. А тому вказана у митній декларації сума податку може бути включена до податкового кредиту платника податку.

Позивач додатково підтвердив своє право на бюджетне відшкодування за результатами інвентаризації наявних товарно-матеріальних цінностей, основних фондів та інших активів підприємства, яка проводилася в процесі проведення податкової перевірки 11.07.2018 року на підставі листа Відповідача від 06.07.2017 року № 31410/10/26-15-14-04-01-12. За результатами інвентаризації було складено Інвентаризаційний опис залишків запасів (обладнання), які обліковуються на субрахунку бухгалтерського обліку 1521, 1531, 201, 221, від 11.07.2018 року, а також Інвентаризаційний опис залишків запасів (товарів), які обліковуються на субрахунку бухгалтерського обліку 281, від 11.07.2018 року. Ці інвентаризаційні описи містяться в матеріалах справи.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» «інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку».

Вказані інвентаризаційні описи підтверджують факт оприбуткування на підприємстві Позивача товарно-матеріальних цінностей, які були ввезені на митну територію України, сплата ПДВ за операції з ввезення яких підтверджена митними деклараціями, що не заперечує й Відповідач в Акті перевірки.

Разом з тим, Відповідач безпідставно не взяв до уваги Інвентаризаційний опис залишків запасів (обладнання), які обліковуються на субрахунку 1521, 1531, 201, 221, від 11.07.2018 року, дійшовши помилкового висновку про відсутність права на бюджетне відшкодування ПДВ у Позивача.

Відповідач зазначив, що «в ході інвентаризації неможливо було дослідити залишок товару на складі по періоду надходження […]». Проте чинне законодавство не ставить виникнення права на бюджетне відшкодування ПДВ в залежність від фіксування платником ПДВ періоду надходження товару на склад.

Відповідач здійснює облік залишків товару на складі з використанням книги складського обліку запасів (форма № 3-9), форма якої затверджена наказом Державного казначейства України № 130 від 18.12.2000 року «Про затвердження типових форм обліку та списання запасів бюджетних установ та інструкції про їх складання» («Наказ № 130»).

Відповідно до Наказу № 130 «[книга складського обліку запасів] застосовується для обліку матеріалів, продуктів харчування, готових виробів та інших запасів на складі (кладовій). Ведеться матеріально відповідальною особою за найменуванням, гатунком та кількістю запасів. Записи в книзі ведуть матеріально відповідальні особи на підставі прибутково-видаткових документів. Після кожного запису виводиться залишок запасів. У кінці книги не рідше одного разу на квартал робляться записи про її перевірку бухгалтерією».

Отже, Позивач здійснював облік товарно-матеріальних цінностей на складі відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» й Наказу № 130, що підтверджує факт наявності залишків товару на складі та правомірність формування Позивачем сум бюджетного відшкодування ПДВ відповідно до даних, відображених Позивачем у податковій декларації за квітень 2018 року.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності своїх дій та оскаржуваних рішень не виконано та не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Інші доводи сторін не спростовують викладеного та не доводять протилежного.

Згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "МІНІСО/УКРАЇНА/" задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 06.08.2018 №, №, №.

3. Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "МІНІСО/УКРАЇНА/" (адреса: 03027, м. Київ, с. Новосілки, вул. Садова, 1, кв. 17, ) понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 143 993, 50 гривень (сто сорок три тисячі дев`ятсот дев`яносто три гривні 50 коп) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (, 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова

Повний текст виготовлено та підписано 16.08.2019.