Справа № 473/3444/19
Суддя: Ротар М. М.
Дата ухвалення: 2019-08-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 473/3444/19
РІШЕННЯ

іменем України

"20" серпня 2019 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Ротар М.М., при секретарі судового засідання - Сиверин Л.А.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Румянцевої Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вознесенську Миколаївської області адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Вознесенського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та скасування рішення про примусове повернення з України

встановив

в серпні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Вознесенського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області про визнання дій протиправними та скасування рішення про примусове повернення з України. При цьому позивач посилався на те, що рішення №8 про примусове повернення з України, винесене 02.08.2019 року головним спеціалістом Вознесенського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області Філоненко В.Ю., є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки ним не було порушено законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, в його діях не було ознак які суперечили б інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку та не було підстав для застосування норм передбачених ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Зокрема позивач зазначив, що 2 серпня 2019 року о 15.00 провідним спеціалістом Вознесенського РВУ ДМ України в Миколаївській області Палій В.П. складений протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК №045458 стосовно громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 за порушення останнім ч. 1 ст. 203 КУпАП, тобто за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України. Відповідно до тексту протоколу гр. ОСОБА_3 порушив термін перебування в іноземців в Україні, а саме, ухилився від виїзду за кордон. Позивачем сплачено штраф відповідно до вказаного протоколу в сумі 1 700 грн. та подано до суду позов про оскарження вказаного протоколу. В той же день головним спеціалістом Вознесенського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області Філоненко В.Ю. винесено рішення №8 про примусове повернення з України, яке не було оголошено та вручено позивачу відповідно до п. 2.5. інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис. Позивач вважав, що відповідачем була порушена процедура розгляду справи, застосовано норму закону, яка містить факультативний характер, просив позов задовольнити, визнати дії відповідача протиправними та скасувати рішення №8 про примусове повернення з України, винесене 02.08.2019 року.

Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року було відкрито провадження по справі та справа призначена до розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Крім цього також зазначив, що жодних підстав для застосування до позивача заборону в`їзду на територію України строк до 02.08.2022 року не має.

Представник відповідача Вознесенського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, надав письмовий відзив, в якому зазначив, що позивач перебуває на території України з порушенням міграційного законодавства, а саме перевищив термін перебування на території України на 12 діб. Крім того відсутні підстави для його перебування на території України. Що стосується процедури винесення такого рішення, то жодних порушень прав позивача не відбулося, йому рішення роз`яснювалося в присутності перекладача, про що є відмітка та особистий підпис позивача.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали, суд встановив наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.

При розгляді адміністративного позову щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суди, відповідно до ч. 2 ст.2 КАС України, перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Відповідно до ч 1 ст. 288 КАС України позовні заяви іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну, а також позовні заяви центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України подаються до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органу охорони державного кордону чи Служби безпеки України або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Судом встановлено, що відносно позивача 02 серпня 2019 року провідним спеціалістом Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області був складений протокол про адміністративне правопорушення ПР ММК 045458, передбачене ч.1 ст.203 КУпАП, а саме, що громадянин Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 , порушив терміни перебування іноземців на території України, а саме ухилився від виїзду за кордон.

Постановою про накладення адміністративного стягнення ПН ММК 045458 від 02.08.2019 року громадянин США ОСОБА_3 був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП та підданий адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. Постановою було встановлено, що ОСОБА_3 порушив термін перебування іноземців на території України. Під час розгляду адміністративної справи позивач вину визнав та повністю сплатив штраф. Також в протоколі міститься відмітка, що переклад протоколу зроблено усно за участі перекладача Шпак Р.В.

Після чого 02.08.2019 року головним спеціалістом Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області було винесено рішення №8, відповідно до якого було вирішено примусово повернути за межі України громадянина Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ур. Китайської Народної Республіки та зобов`язати його покинути територію України у термін до 30.08.2019 року. Також було заборонено в`їзд на територію України гр. Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 строком на 3 року до 02.08.2022 року.

Вказане рішення було вручено позивачу та роз`яснено про необхідність залишити територію України не пізніше 30.08.2019 року, про що міститься відмітка та особистий підпис позивача. Вказані дії були вчинені також в присутності перекладача Шпак Р.В.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У преамбулі Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" вказано, що цей Закон визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.

Частиною 7 статті 5 та ст.. 43 КАС України передбачено, що іноземці та особи без громадянства користуються в Україні таким самим правом на судовий захист в адміністративних справах, що і громадяни України. Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками установленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства е рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять.

До компетенції адміністративних судів належать спори за позовами іноземця та особи без громадянства на рішення відповідних органів про заборону в`їзду на територію України, виїзду з території України та рішення про скорочення строку тимчасового перебування на території України. Згідно положень статті 55 Конституції України та частини другої статті 2 КАС України до адміністративних судів у таких правовідносинах можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушуйсь законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян Україна за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати ЗО днів з дня прийняття рішення.

Частиною 2 статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року № 353/271/150

Пункт 1.6 вказаної інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Відповідно до п. 2.5. інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю в присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис.

В судовому засіданні було встановлено та підтвердилося копією паспорту позивача, що останній прибув на територію України 22 березня 2019 року.

У Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року № 150 зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в України, можуть тимчасово перебувати на її території не більше як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України.

Отже, станом на 20.08.2019 року позивач перебуваючи на території України порушив міграційне законодавство, оскільки перевищив термін перебування на території України на 12 діб. З питань продовження строку перебування на території України та оформлення посвідки на проживання до підрозділів ДМС не звертався. Таким чином, на момент перевірки позивач на території України перебував нелегально,чим порушив вимоги ч.3 ст.9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Відповідно до положень ч 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач не довів неправомірності прийнятого рішення в частині примусового повернення з України, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що своїми діями він порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. Тому слід визнати, що рішення № 8 в частині примусового повернення з України від 02.08.2019 року є законним, винесене з урахуванням всіх доказів, які підтверджують його винуватість.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, як підставу для визнання протиправним оскаржуваного рішення, посилається на те, що відповідач у своєму рішенні не зобов`язаний одночасно приймати рішення про подальшу заборону в`їзду на територію України.

Суд погоджується з такими доводами позивача, виходячи з наступного.

Згідно п.18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в`їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею 13 та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в`їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов`язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в`їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в`їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в`їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

1. В інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

2. Якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

3. Якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

4. Якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

5. Якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

6. Якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

7. Якщо така особа з порушенням встановленого законодавством України порядку здійснила в`їзд на тимчасово окуповану територію України або до району проведення антитерористичної операції чи виїзд з них або вчинила спробу потрапити на ці території поза контрольними пунктами вїзду-виїзду;

Вказаний перелік підстав для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Змістовний правовий аналіз вищезазначених норм Закону дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону) приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження не зобов`язані одночасно приймати рішення й про заборону в`їзду цієї особи на територію України.

Встановлена ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб`єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч.2 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну є необов`язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених Законом підстав.

Суд зазначає, що статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Тому, при прийнятті рішення про заборону в`їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб`єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які визначені у ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

З цих підстав суд вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування щодо позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в`їзду в Україну громадянину Сполучених Штатів Чжоу Зонде строком на 3 роки.

У свою чергу з рішення про примусове повернення в країну походження вбачається, що ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності не притягувався, під слідством та судом в Україні не перебуває, відсутні інші підстави стосовно обмеження його виїзду за межі України.

За вищевикладених обставин, суд критично оцінює посилання представника відповідача на те, що необхідність встановлення позивачу заборони в`їзду на територію України пов`язувалася з відсутністю у нього будь яких соціальних зв`язків на території України, що не є передбаченою Законом підставою для заборони в`їзду іноземцю в Україну.

Окрім того, суд зазначає, що відсутність у позивача законних джерел доходу на території України, ухиляння від виїзду з України тощо, про що вказано у рішенні, з огляду на вимоги ст.13 Закону не можуть бути визнані підставами для подальшої заборони в`їзду позивачу в Україну.

Таким чином, суд вважає, що в оскаржуваному рішенні відсутнє належне обґрунтування необхідності застосування відносно позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та відсутні посилання на підстави, якими керувався відповідач при прийнятті рішення про встановлення заборони в`їзду в Україну позивачу на строк 3 роки, а встановлені в ході судового розгляду справи обставини свідчать про те, що орган державної міграційної служби помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у ч.1 ст.26 вищевказаного Закону, з підставами для заборони його в`їзду в Україну.

З огляду на викладене суд вважає, що законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення в частині заборони в`їзду позивачу на територію України відповідачем не наведено і в ході судового розгляду справи не встановлено.

Відповідно до ст.ст.73,76 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч.1ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем в підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового скасування рішення відповідача від 02.08.2019 року в частині заборони в`їзду на територію України строком на 3 роки громадянина Сполучених Штатів ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст..132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до ч.3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Положеннями ч. 4 ст.134 КАС України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу в розмірі 7493,47 грн. позивачем надано Акт №1 від 20.08.2019 року, рахунок, додаткова угода № 1 до договору №14 про надання правничої допомоги від 06 серпня 2019 року. При цьому жодних належних та допустимих доказів, які підтверджували оплату позивачем вказаних витрат суду не надано.

Отже дослідивши письмові докази, що надані в судовому засіданні представником позивача на підтвердження понесення ними судових витрат, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних судовий збір в розмірі 384,20 грн. (50%). Що стосується інших витрат, а саме витрати на перекладача та бензин, то понесення вказаних витрат позивачем також не підтверджено належними та допустимими доказами.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.9,13,26 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», ст.ст.2,5,6-10,241-246,250,255,288 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ухвалив

позов задовольнити частково.

Скасувати рішення № 8 від 02 серпня 2019 року, прийняте головним спеціалістом Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області, затверджене начальником Вознесенського РВ УДМС в Миколаївській області, в частині заборони громадянину Сполучених Штатів Америки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в`їжджати на територію України строком на три роки до 02 серпня 2022 року.

Стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Вознесенського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Миколаївській області судовий збір - 384 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення (з урахуванням вимог пп. 15.5 п. 15 Розділу 7 Перехідних положень КАС України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.М. Ротар