Справа № 420/3757/19
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3757/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса перебування: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ідентифікаційний код 37811384) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов?язання вчинити певні дії -

ВСТАНОВИВ:

24.06.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 112 від 13.06.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що у травні 2019 року він звернувся до Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області з завою про звернення за захистом в Україні. 19.06.2019 року він отримав повідомлення № 5/1-172 від 13.06.2019 року про відмову особі в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 112 від 13.06.2019 року у відповідності з яким на підставі п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказ Головного управління ДМС в Одеській області № 112 від 13.06.2019 року позивач вважає необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Ухвалою від 01.07.2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.

24.07.2019 року за вхідним № 26751/19 до суду надійшов відзив представника ГУ ДМС України в Одеській області на позовну заяву.

Відповідач, в обґрунтування своєї позиції, зазначає, що ГУДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку відповідача, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 264 КАС України cуд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проаналізувавши матеріали справи, суд встановив, що 10.11.2008 року позивач легально вибув з Республіки Камерун, після чого, ним було здійснено в`їзд на територію України авіасполученням Дуала (Камерун) - Лагос (Нігерія) - Стамбул (Туреччина) - Київ «Бориспіль» (Україна). В транзитних пунктах Лагос (Нігерія) та Стамбул (Туреччина) позивач перебував протягом 6 годин. Державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу гр. Камеруну та оформленої студентської одноразової візи типу «О» серії НОМЕР_1 . Згідно пояснень позивача, жодних проблем з оформленням візи до України у нього не виникало. Починаючи з 11.11.2008 року, позивач жодних виїздів за межі України не здійснював.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україна або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Судом встановлено, що позивач потрапив в Україну 11.11.2008 року, водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями, у травні 2019 року, після того, як він протягом 8 років перебував на території України у якості нелегального мігранта, всупереч діючому законодавству.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлене лише потребою у легалізації на території України. Зазначений факт вказує на необґрунтовані побоювання за власне життя на території Камерун. Вищезазначене дає підстави для висновку щодо незацікавленості позивача в питанні найшвидшого отримання будь-якої форми захисту. Натомість це свідчить про те, що звернення позивача обумовлено пошуком кращого життя та бажанням отримати документ для легального перебування в Україні.

Тим самим, позивачем було порушено приписи, відповідно до абзацу 1 ч. 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких він не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаним біженцем в України або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується з постановою Верховного Суду по справі 820/1502/17 від 14.03.2018 року.

З огляду на вищезазначене, судом встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні та подальшого документування.

Стосовно причин звернення за міжнародним захистом на території України позивач назвав бажання здобути вищу освіту на території України. Після потрапляння до України позивач вступив на факультет інформацій, радіоелектроніки та наносистем Вінницького національного технічного університету в листопаді2008 року, де навчався протягом 2-х років. Навчання не закінчив у зв`язку з тим що у сестри позивача, яка фінансувала його навчання виникли фінансові труднощі.

Щодо проблематики переслідування в країні громадянської належності позивачем під час співбесіди, надано наступні відомості. Позивач стверджує, що не може повернутися до країни громадянської належності у зв`язку з конфліктом на території Південно-Західного регіону, який є його Батьківщиною. А також повідомив про ймовірний арешт або фізичне насильство у разі повернення до Камеруну через власну належність до англомовного регіону країни.

Щодо причини звернення за міжнародним захистом, позивач, під час анкетування в органі ДМС, розповів про складну соціально-політичну ситуацію в регіоні постійного проживання, а саме, військові дії на території Південно-Західного та Північно-Західного регіонів Камеруну. Небажання надавати підтримку жодній із сторін та ймовірне рекрутування позивача або до лав сепаратистів, або до збройних сил Камеруну стало причиною звернення за міжнародним захистом. Також, позивачем було висловлено наміри отримати додатковий захист на території України, з метою легалізувати власне становище на території України.

Також, позивачем було чітко зазначено про відсутність конфліктів з представниками органів державної влади та державних формувань на території Батьківщини.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Щодо реальності спроби шукача захисту обґрунтувати заяву та аналізу можливості визнання заявника біженцем у відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року слід провести аналіз наявності у зверненні шукача захисту елементів можливого переслідування за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або наявності політичних переконань.

Стосовно надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні позивача та обґрунтування неможливості надання інших доказів, з матеріалів особової справи спостерігається, що ним не були надані жодні документальні докази, що свідчили б про переслідування на Батьківщині у випадку повернення. Також, під час проведення протоколів співбесід, позивач не надав жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували прямі загрози життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. У якості обставин, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до нього ймовірного фізичного насилля позивач зазначив про смерть брата, якого нібито було вбито під час мітингу англомовного населення країни01.2017.

Крім того, за матеріалами особової справи позивача спостерігаються розбіжності у твердженнях, які він використовував задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, проте в свою чергу, це посилення спотворює його історію та вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Щодо обставини, через яку позивач не бажає повертатись на територію Батьківщини, а саме складну соціально-політичну ситуацію в регіоні постійного проживання та військову діяльність на території Південно-Західного та Північно-Західного регіонів. Зі слів позивача наданих під час співбесіди, мешканці зазначених регіонів влаштовували мітинги, якими вони висловлювали бажання подальшого відокремлення від загальної частини країни. Цю подію спонукало те, що в англомовних регіонах присутня велика кількість франкомовних державних службовців та багато законів Камеруну викладені французькою мовою. Зі слів позивача, в мітингу приймали участь адвокати, вчителі та студенти.

Аналізом інформації по країні походження позивача спостерігаються зміни у вирішенні проблеми, так переобраний Президент Камеруну ОСОБА_6 розпочав роботу у зазначеному напрямку для вирішення англомовної кризи, призначивши двох англомовних на посади в кабінеті міністрів (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_1).

Суд зазначає, що у відповідності до Конституції Камеруну, офіційними та рівними по своєму значенню являються англійська та французька мови. Також, усі закони країни також публікуються відповідно на англійській та французькій мовах.

Позивачем було зазначено, що ані він, ані його родичі, не мають жодного відношення до політичної, наукової або студентської спільноти Республіки Камерун. Додатково, позивачем було зазначено, що він не приймав участі в зазначених мітингах та жодного відношення особисто нього вказані мітинги не мають. Додатково, позивачем було зазначено, що він не має жодного відношення до вказаного ним конфлікту в заяві про звернення за захистом.

Відносно ситуації в країні громадянської належності, позивачем було зазначено, що починаючи з 2016 року до сьогодення відбувається погіршення ситуації. Також зі слів позивача, нестабільною є ситуація і в його рідному селищі, де протягом останніх місяців відбувається громадянська війна. У ході попереднього опитування, позивач зазначив, що новинами Батьківщини цікавився 1 місяць тому за допомогою соціальної мережі Internet - Facebook. Водночас, позивач надав суперечливі дані вказавши, що починаючи від початку 2019 року він не цікавиться новинами Батьківщини, аргументуючи це фізичною втомою.

Зі слів позивача, згідно протоколу співбесіди від 11.06.2019 року, станом на теперішній час на території країни громадянської належності нікого окрім сестри вже не залишилось. Проте, починаючи з 06.2018, зв`язок із нею утрачений, а зі своїми друзями він не підтримує зв`язок. Аргументуючи це тим, що ті, в свою чергу можуть у нього просити кошти на проживання.

Отже, ГУ ДМС України в Одеській області не прийняло зазначений аргумент та вважавши таким, що використовується позивачем задля посилення власних позицій під час вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Щодо врегулювання конфлікту, який виник з англомовним населенням, спостерігаються покращення, які в подальшому спонукатимуть до стабілізації в країні (джерело:ІНФОРМАЦІЯ_2). Також відбуваються зміни в міжнародному співробітництві з владою Нігерії, які спрямовані та боротьбу з терористичною діяльністю (джерело: ІНФОРМАЦІЯ_3).

В заяві від 24.05.2019 року, щодо елементу, як наслідок конфлікту, позивач повідомив про знищення будівлі його сім`ї камерунськими військовими.

Під час подальшої процедури, а саме протоколу співбесіди від 11.06.2019 року, співробітником ГУ ДМС України в Одеській області поставлено ряд уточнюючих запитань щодо стану будинку, ким було здійснено підпал та за яких обставин відбулось зазначене.

У відповідності до отриманих пояснень позивача визначено, що він не володіє інформацією стосовно стану будинку, ким саме було знищено будинок та відсутні будь-які докази стосовно власної аргументації відносно зазначеного факту.

Під час протоколу співбесіди від 11.06.2019, позивачем було зазначено дату, коли ним буде надано доказ власних слів - 13.06.2019. На момент підготовки рекомендаційного висновку, позивачем не було надано жодних підтверджень, а саме фото-, відео зйомки або посилання на статті в соціальних мережах.

Аналізом інформації наданих паспортних документів позивача до ГУ ДМС України в Одеській області, серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3, місцем народження позивача зазначено - м . Дуала , яке належить до Прибережного регіону. Позивач останні 4 роки перед виїздом проживав у зазначеному місті. Позивачем додатково зазначено, що у м. Дуала проживає франкомовне населення. Позивач чітко зазначив, що асоціює себе із франкомовним населенням Камерун, також до франкомовного населення належить і сім`я позивача.

Відповідно до Конституції Камеруну кожна людина має право на життя та фізичну і моральну недоторканність. Також не може зазнавати тортур, покарання або жорсткому, нелюдському або принизливому поводженню.

Суд звертає увагу на оформлення позивачем нового паспортного документу гр. Камерун в 2016 році. Згідно отриманих пояснень, відповідно додаткового протоколу співбесіди від 13.06.2019 року, в 2016 році у м. Києві позивачем було здійснено звернення до представників Посольства Камерун у м. Москва із відповідною заявою про отримання нового паспортного документу. Оформлення відбулось на підставі ксерокопії старого паспортного документу, фотокартки позивача та дактилоскопії. Зі слів особи, жодних проблем із оформленням нового паспортного документу у нього не виникало. Позивач чітко вказав, що оформлення нового паспортного документу було здійснено задля підтвердження громадянства дитини, що в подальшому надасть змогу позивачу легалізувати власне перебування на території України.

Зазначена обставина свідчить про те, що незважаючи на потребу в міжнародному захисті та висловлене побоювання повертатись на Батьківщину, спостерігається елемент усвідомленого продовження позивачем подальшого користування захистом своєї країни.

Додатково позивач мав змогу легалізувати власне перебування на території України і раніше, так як з моменту потрапляння на територію України проживав у м. Вінниці, м. Донецьку та м. Одесі. Позивач звертався до ГУ ДМС у м. Вінниця з метою посприяти у видворенні за межі Україні, проте цього не відбулося через зустріч з майбутньою матір`ю дитини. Тому позивач звернувся за захистом у м. Одеса, так як бажає отримати легалізацію, яка з його слів, допоможе йому в наданні фінансової підтримки своїй доньці.

Враховуючи вищезазначене, судом вбачається, що позивач звертається до ГУ ДМС України в Одеській області лише з метою легалізувати власне перебування на території України, про що він стверджує під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами особової справи позивача, вбачається відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також відсутні обґрунтовані побоювання позивача зазнати смертної кари, тортур, нелюдського, або такого, що принижує людську гідність поводження або покарання.

Слід зазначити, що під час процедури набуття міжнародного захисту позивач чітко зазначив, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, відповідно до анкетування від 05.06.2019.

З особової справи №2019OD0100 спостерігається, що позивач не був членом жодних політичних, релігійних, громадських або військових організацій. На території Батьківщини у позивача не виникало жодних конфліктів з представниками антидержавних формувань.

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Камеруну з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані під час перебування поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Після закінчення відповідного терміну перебування, громадянин Камеруну у визначений термін територію України не покинув, а продовжував перебувати на її території. Чим здійснив порушення норм законодавства зокрема у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Слід зазначити, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Безпідставним є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у неї цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Камеруну, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Зазначені факти вказують на відсутність будь-яких побоювань зазнати переслідувань в країні громадянської належності на момент потрапляння особи в Україну та подальшого проживання в нашій країні.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що відносно позивача не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зважаючи на вищенаведене, особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООНу справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше: встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 13.06.2019 № 112 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

На підставі п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З урахуванням викладеного, дії відповідача у даному випадку відповідають нормам чинного законодавства та не призвели до порушення прав та законних інтересів позивача.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень надав до суду достатні та беззаперечні докази, навів належні доводи, що підтверджують відсутність з його боку порушення чинного законодавства, в той час як доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, щопідлягає відмові у задоволенні.

Згідно п. 14 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах у порядку, визначеному статтею 12Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Керуючись ст.ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса перебування: 65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ідентифікаційний код 37811384) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Суддя Л.М. Токмілова

.