Справа № 810/2857/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2019-02-12 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2019 року м. Київ № 810/2857/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., при секретарі судового засідання Волощук В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача - Покотило М.Б.,

від відповідача - Чайковський Ю.Ю.

від третьої особи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного

управління ДФС у Київській області,

за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача

Міністерство економічного розвитку і торгівлі України

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (далі по тексту - відповідач, Києво-Святошинська ОДПІ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 17.06.2015 № 19328-17 та від 24.06.2016 № 3516-17.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення, якими визначено податкове зобов`язання з транспортного податку за 2015 рік, суперечить принципу стабільності податкового законодавства, закріпленого підпункту 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України (далі - ПК України), згідно якого зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

В той же час, позивач вказує, що відповідно до положень підпункту 10.1.1 пункту 10.1 та пункту 10.2 статті 10 ПК України, податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю) відноситься до місцевих податків, який установлюється місцевими радами.

Також позивач зазначає, що відповідно до підпункту 12.3.4 пукту 12.3 статті 12 Податкового Кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Враховуючи викладене та той факт, що Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким введено - транспортний податок набрав чинності 01.01.2015, позивач вважає, що транспортний податок не може застосовуватись за 2015 рік.

У додаткових поясненнях, наданих до суду позивач вказав, що рішення № 13 «Затвердження положення про справляння «Транспортного податку» в с. Софіївська-Борщагівка на 2015 рік» було прийнято 15.01.2015, що унеможливлює його застосування у поточному бюджетному періоді 2015 року.

При цьому, щодо транспортного податку 2016 року позивач зазначив, що у подальшому пункт 267.2.1 статті 267 Податкового кодексу України викладено у новій редакції, відповідно до якої об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньо ринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля та розміщується на його офіційному веб-сайті.

Разом з тим, позивач зазначив, що об`єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році були легкові автомобілі не пізніше 2011 року випуску, середня ринкова вартість яких станом на 01.01.2016 становила не менше 1033500,00 грн.

Додатково, позивач вказав, що середньоринкова варість транспортного засобу, яка містилася на час виникнення спірних правовідносин на сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, не могла застосовуватися для цілей транспортного податку, оскільки не містила всіх параметрів, передбачених пп.267.2.1. п.267.2 ст.267 ПК України, зокрема, щодо типу двигуна, типу коробки переключення передач, об`єму циліндрів двигуна. Крім того, у 2016 році Мінекономрозвитку не здійснювало опублікування «Переліку легкових автомобілів, які підлягають оподаткуванню транспортним податком у 2016 році» на підставі якого було б можливо встановити правомірність застосування до автомобіля позивача транспортного податку.

У зв`язку з цим, позивач вважає, що в нього відсутній обов`язок сплачувати транспортний податок за 2016 рік тому, на думку позивача, рішення податкового органу - податкові повідомлення-рішення від 17.06.2015 № 19328-17 та від 24.06.2016 № 3516-17 є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.06.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Крім того судом було призначено судове засідання та витребувано у відповідача докази по справі.

Відповідач позову не визнав, 08.08.2018 подав до суду відзив на позовну заяву та стверджував, що оскаржувані рішення прийняті відповідачем правомірно і у відповідності до вимог чинного податкового законодавства. В обґрунтування доводів заперечень щодо позову посилався на ту обставину, що транспортний засіб позивача є об`єктом оподаткування транспортним податковому 2015 році в розумінні статті 267 Податкового кодексу України. Крім того, зазначив, що Верховною Радою 24.12.2015 було прийнято Закон України «Про внесення змін до податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», згідно якого об`єктом оподаткування транспортним податком в 2016 році були легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) року. Отже, в 2016 році змінено вимоги щодо об`єкта оподаткування, зокрема об`єктом оподаткування транспортним податком у 2016 році визначено легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років та середньоринкова вартість яких становить понад 1033 500,00 грн.

Відповідач зазначив, що на підтвердження того, що середньоринкова вартість автомобіля позивача перевищує 1033500,00 грн. ним надано розрахунок вартості автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 200, 2012 року випуску з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, згідно якого середньо ринкова вартість становить 1038450,00 грн.

Відтак, відповідач зазначив, що мав всі законодавчо визначенні повноваження та підстави для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 17.06.2015 № 19328-17 та від 24.06.2016 № 3516-17, які відповідають вимогам податкового законодавства та відсутні підстави для їх скасування.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 08.11.2018 судом залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Міністерство економічного розвитку і торгівлі України. Також, суд витребував від третьої особи належним чином засвідчену копію розрахунку середньоринкової вартості транспортного засобу позивача, який був наданий податковому органу у 2016 році для нарахування транспортного податку.

04.12.2018 на адресу суду надійшли письмові пояснення Мінекономрозвитку, відповідно до змісту яких вказано про те, що згідно з підпунктом 267.2.1 пункту 267.2 статті 267 Податкового кодексу України та Методикою визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 66, для цілей віднесення легкових автомобілів до об`єктів оподаткування транспортним податком у 2016 році Мінекономрозвитку було розраховано середньоринкову вартість автомобілів, подано ДФС інформацію про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньо ринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня податкового (звітного) періоду та забезпечено роботу офіційного веб-сайту Міністерства в режимі, який давав змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість автомобіля шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску, тип двигуна, об`єм циліндрів двигуна, тип коробки переключення передач та пробіг.

В своїх поясненнях третя особа зазначає, що відповідно до інформації середньоринкова вартість легкового автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 200 з об`ємом циліндрів двигуна 4, 5 літра, дизель, автоматичною коробкою переключення передач до 4 років експлуатації становила понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня 2016 року. Водночас, Мінекономрозвитку зазначило, що через відсутність в ухвалі Київського окружного адміністративного суду даних про фактичний пробіг автомобіля надати конкретну інформацію щодо його середньоринкової вартості немає можливості.

При цьому, третя особа зауважує, що розрахована за допомогою калькулятора середньо ринкова вартість легкового автомобіля TOYOTA LAND CRUISER 200 з об`ємом циліндрів двигуна 4, 5 літра, дизель, автоматичною коробкою переключення передач, 2013 року випуску з урахуванням нормативного середньорічного пробігу 27 тис. кілометрів (додаток 2 до Порядку визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.04.2013 № 403) становила 1035000,00 грн. (з ПДВ). Одночасно вказує, що пунктом 12 методики (в редакції 2016 року) визначено, що коефіцієнт коригування ринкової ціни автомобілів залежно від пробігу визначається з урахуванням фактичного та нормативного середньорічного пробігу автомобілів. У разі коли середньорічний пробіг автомобілів є вищим, ніж їх нормативний середньорічний пробіг, середньоринкова вартість зменшується, а у разі, коли фактичний середньорічний пробіг є нижчим, ніж нормативний середньорічний пробіг, середньоринкова вартість збільшується.

У судове засідання, призначене у справі на 12.02.2019 з`явилися представники сторін.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Щодо доводів відповідача про те, що вартість легкового автомобіля позивача згідно даних Мінекономрозвитку складає понад 1033500,00 грн., представник вказав, що викладене не узгоджується з відомостями листів № 3805-05/15764-06 від 11.04.2018, № 3805-05/32902-06 від 31.07.2018 у яких зазначено, що « … через відсутність у листі Головного управління ДФС у Київській області даних про пробіг автомобіля надати конкретну інформацію щодо його середньо ринкової вартості немає можливості». Таким чином, зазначив, що відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження отримання інформації про вартість транспортного засобу позивача, тобто ані Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, ані податковим органом не було належним чином встановлено фактичну вартість транспортного засобу позивача та не перевірено його пробіг, що позбавляє можливості стверджувати про наявність підстав для формування оскаржуваного податкового повідомлення рішення за 2016 рік.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позов, просив у задоволенні позову відмовити та зазначив, що приймаючи податкове повідомлення-рішення та нараховуючи транспортний податок за 2016 рік податковий орган не зобов`язаний був враховувати пробіг легкового автомобіля.

Третя особа, у судове засідання не з`явилась, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником автомобіля TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, тип загальний легковий універсал-В, об`єм двигуна 4461, тип пального - дизель, рік випуску - 2013, реєстраційний номер - НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 (а.с.19).

Як вбачається з матеріалів справи, 17.06.2015 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення № 19328-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з транспортного податку фізичних осіб за 2015 рік у розмірі 25000 грн. (а.с.39).

Вказане податкове повідомлення-рішення було направлено контролюючим органом на адресу позивача поштовою кореспонденцією, проте конверт із вказаною поштовою кореспонденцією повернувся на адресу податкового органу із відміткою за закінченням терміну зберігання ( а.с.42).

24.06.2016 ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ ДФС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення Ф № 3516-17, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання з транспортного податку фізичних осіб за 2016 рік у розмірі 25000 грн. (а.с.43). Поштова кореспонденція з вказаним податковим повідомленням-рішенням була повернута на адресу податкового органу із зазначенням відділу зв`язку за закінченням терміну зберігання.

Судом встановлено, що відповідач приймаючи спірне податкове повідомлення-рішення за 2016 рік керувався інформацією з офіційного веб-сайту Міністерства економічного розвитку і торгівлі станом, за результатами якого вартість легкового автомобіля від 01.09.2016 TOYOTA LAND CRUISER 200 з об`ємом циліндрів двигуна 4, 5 літра, внутрішнього згорання, дизель, автоматичною коробкою переключення передач, 2012 становить 1038450,00 грн. (а.с.47).

Крім того, з наданого позивачем листа Міністерства економічного розвитку і торгівлі України «Щодо надання інформації» встановлено, що на виконання пункту 13 Методики визначення середньо ринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 № 66, Мінеконорозвитку надає інформацію щодо автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньо ринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» станом на 01 січня 2016 року. У переліку додатку 2 міститься інформація щодо автомобілів, середньоринкова вартість яких розрахована на основі інформації, отриманої з інших джерел, де зокрема значиться інформація про автомобіль марки TOYOTA модель LAND CRUISER 200 з об`ємом циліндрів двигуна 4, 5 літра, дизель, автоматичною коробкою переключення передач до 1 року експлуатації легкового автомобіля.

Рішенням ГУ ДФС у Київській області від 16.02.2018 «Про опис майна у податкову заставу» вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності (господарському віданні або оперативному управлінні) платника податків ОСОБА_1 (а.с.20).

Не погоджуючись з вищевказаними податковими повідомленнями рішеннями, позивач звернувся до суду з позовом про визнання їх протиправними та скасування.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів з 01.01.2011 регулюються Податковим кодексом України.

Так, Податковий кодекс України визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

З 01.01.2015 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII, яким внесено зміни до низки нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у сфері оподаткування.

Вказаним Законом, зокрема, запроваджено транспортний податок як різновид податку на майно.

Відповідно до пункту 6.3 статті 6 Податкового кодексу України визначено, що сукупність загальнодержавних та місцевих податків та зборів, що справляються в установленому цим Кодексом порядку, становить податкову систему України.

При цьому, статтею 7 Податкового кодексу України передбачені загальні засади встановлення податків і зборів. Зокрема, пунктом 7.1 вказаної статті передбачено, що під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи як: платники податку; об`єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку.

Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства (пункт 7.3 статті 7 ПК).

Відповідно до підпункту 267.1.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України (у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, зокрема прийняття податкового повідомлення-рішення від 17.06.2015 № 19328-17) платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Приписи підпункту 267.2.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об`єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Базою оподаткування, у відповідності до підпункту 267.3.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України, є легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

При цьому, згідно пункту 267.4 статті 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25 000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Відповідно до підпункту 267.5.1 пункту 267.1 статті 267 Податкового кодексу України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Підпунктом 267.6.1 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України закріплено, що обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Згідно підпункту 267.6.2 пункту 267.6 статті 267 Податкового кодексу України податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року).

Згідно з підпунктом 267.8.1 пункту 267.8 статті 267 Податкового кодексу України транспортний податок сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

З наведеного вбачається, що транспортний засіб позивача підпадає під визначення об`єкту оподаткування транспортним податком відповідно до статті 267 Податкового кодексу України, проте при вирішенні питання щодо того, чи є належний позивачу автомобіль об`єктом оподаткування транспортним податком саме у 2015 році, суд виходить із наступних положень нормативно - правових актів.

Відповідно до пункту 8.1 статті 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Транспортного податку немає у переліку загальнодержавних податків та зборів (стаття 9 Податкового кодексу). Поміж тим, відповідно до пункту 9.4 статті 9 Податкового кодексу України установлення загальнодержавних податків та зборів, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

У статті 10 Податкового кодексу України, якою встановлено перелік місцевих податків, транспортний податок прямо не вказаний. Натомість є податок на майно (підпункт 10.1.1), який складається із 3 (трьох) різних податків, кожен із різними елементами податку, які визначено пунктом 7.1 статті 7 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до статті 265 Податкового кодексу України (у редакції Закону України від 28.12.2014 року № 71-VIII, що діє з 01.01.2015 року), податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Отже, транспортний податок згідно з Податкового кодексу України є місцевим податком.

Водночас, особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Так, відповідно до пункту 8.3 статті 8 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення від 17.06.2015 № 19328-17), до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов`язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, як вбачається з пункту 4.4 статті 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а, отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також пунктом 24 частини 1 статті 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та статті 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях.

Так, відповідно до пункту 10.3 статті 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

Згідно пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом (підпунктом 12.3.1 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (підпункт 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України).

Копія прийнятого рішення про встановлення місцевих податків чи зборів надсилається у десятиденний строк з дня оприлюднення до контролюючого органу, в якому перебувають на обліку платники відповідних місцевих податків та зборів (пп. 12.3.3 п.12.3 ст. 12 Податкового кодексу України).

Як встановлено судом, Рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15.01.2015 № 13 «Про затвердження положення про справляння «Транспортного податку» в с. Софіївська Борщагівка на 2015 рік» затверджено положення про справляння «транспортного податку», яке закріплено в додатку до вказаного рішення (а.с. 49-50).

При цьому, суд зазначає, що згідно з пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 статті 12 цього кодексу.

Відповідно до підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, місцеві ради за Податковим кодексом України мають обов`язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), чи запроваджувати податок ( і в яких розмірах) на майно, відмінне від земельної ділянки. Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі статтею 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Тобто, виходячи з наведених норм Кодексу, нові податки прийняті в 2015 році практично не можуть бути визнані обов`язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

У той же час, підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України надалі встановлено, що у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Враховуючи значний об`єм законодавчої бази, яка регулює питання встановлення розміру, порядку адміністрування та сплати транспортного податку, зважаючи на суперечність, непослідовність та неузгодженість зазначених вище норм нормативно-правових актів, суд дійшов висновку про наявність неоднозначного (множинного) трактування прав та обов`язків платників податків у спірному випадку.

Основними засадами податкового законодавства є принципи, в яких визначено зміст і спрямованість правового регулювання податкових правовідносин.

Принципи, проголошені у статті 4 Податкового кодексу України повинні застосовуватися як на стадії встановлення податків, їх основних елементів, при внесенні змін до окремих елементів податку так і на стадії застосування норм, якими визначений обов`язок сплати податку.

Так, серед принципів, проголошених у вказаній нормі, є, зокрема, презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу (підпункт 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

Відповідно до пункту 56.21 статті 56 Податкового кодексу України у разі, коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

У свою чергу, принцип стабільності закріплений у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України має на меті встановлення незмінних умов оподаткування, елементів податків протягом певного часу.

Так, згідно вказаної норми зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року

За наведених обставин та особливостей правового регулювання встановлення податків, суд дійшов висновку, що застосування контролюючим органом положень статті 267 ПК України з метою оподаткування транспортним податком не може мати місце у 2015 році.

В іншому випадку, таке застосування не відповідало б положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 акцентується увага на тому, що вказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов`язання з транспортного податку на 2015 рік, відтак податкове повідомлення-рішення Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № 19328-17 від 17.06.2015 є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується визначення правомірності нарахування позивачу транспортного податку з фізичних осіб за 2016 рік, суд виходив з наступного.

Законом України від 24.12.2015 №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», що набрав чинності з 01.01.2016, було внесено зміни до статті 267 Податкового кодексу України, зокрема, щодо об`єкта оподаткування транспортним податком.

Відповідно до статті 265 Податкового кодексу податок на майно складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Відповідно до пп. 267.1.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу платниками транспортного податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні легкові автомобілі, що відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті є об`єктами оподаткування.

Згідно з пп. 267.2.1 п. 267.2 ст. 267 Податкового кодексу (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, а саме прийняття податкового повідомлення-рішення від 24.06.2016 № 3516-17) об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Така вартість визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за Методикою визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб-сайті (абз. 2 пп. 267.2.2 п. 267.2 ст. 267 ПК).

Пунктом 267.4 ст. 267 Податкового кодексу встановлено, що ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об`єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп. 267.5.1 п.267.5 ст. 267 ПК).

Відповідно до пп. 267.6.1 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів оподаткування фізичних осіб здійснюється контролюючим органом за місцем реєстрації платника податку.

Податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року) (пп. 267.6.2 п. 267.6 ст. 267 ПК).

Оскаржуване податкове повідомлення-рішення від 24.06.2016 № 3516-17 було направлено контролюючим органом на адресу позивача, проте не вручене останньому та повернуто на адресу контролюючого органу.

Положеннями статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» №928-VIII від 25.12.2015 установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1550 гривень.

Отже, об`єктом оподаткування транспортним податком за 2016 рік є легкові автомобілі, середньоринкова вартість яких становить понад 1033500,00 грн. (1378,00 грн. х 750 = 1033500,00 грн.) та з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно).

Як вбачається з позовної заяви, позивач не погоджується із визначеною Мінекономрозвитку середньоринковою вартістю транспортного засобу позивача та вважає визначену на сайті Мінекономрозвитку середньоринкову вартість такою, що не віповідає вимогам пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 ПК України, оскільки, на думку позивача, розміщений на сайті Мінекономрозвитку калькулятор розрахунку середньоринкової вартості транспортних засобів не містить всіх необхідних параметрів, передбачених пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 ПК України та необхідних для визначення середньоринкової вартості транспортного засобу.

Відповідно до п.2 Методики визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.2016 №66, середньоринкова вартість автомобіля розраховується за методом аналогії цін ідентичних автомобілів за формулою, визначеною у пункті 3 Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.04. 2013 № 403 (далі - Порядок), де за ціну нового транспортного засобу (Цн) береться ціна нового автомобіля з урахуванням марки, моделі, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Згідно з пунктом 3 Порядку, середньоринкова вартість транспортного засобу розраховується за методом аналогії цін ідентичних транспортних засобів за формулою, що враховує, серед іншого, коефіцієнт коригування ринкової ціни транспортних засобів залежно від строку експлуатації.

Джерелом інформації про ціни нових транспортних засобів в Україні є офіційні прайс-листи виробників (дилерів) або довідкові дані про ціни щодо ідентичних або аналогічних нових транспортних засобів в Україні чи країнах-виробниках (експортерах) з урахуванням податків та зборів, що визначаються відповідно до законодавства (п.4 Порядку).

Ідентичними є транспортні засоби, в яких збігаються такі ознаки і параметри: марка; країна-виробник; тип кузова (седан, універсал тощо); модель; конструкція привода тягових коліс; тип та робочий об`єм двигуна; тип коробки передач та інших складників силової передачі; габаритні розміри; рік випуску; технічні характеристики. Розбіжності можуть стосуватися комплектності та укомплектованості, пробігу та технічного стану (п. 5 Порядку).

Аналогічними є транспортні засоби, в яких збігаються такі ознаки і параметри для легкових автомобілів: тип кузова (седан, універсал тощо); призначення (дорожні, позадорожні); тип двигуна (бензиновий, дизельний тощо); робочий об`єм двигуна; привод тягових коліс (передньоприводні, задньоприводні, повноприводні); тип коробки передач; габаритні розміри; комплектність; кількість дверей (п.6 Порядку).

Пунктами 7 - 9 Порядку визначено, що за наявності кількох аналогів аналогічним транспортним засобом є транспортний засіб одного виробника (країни-виробника).

У разі коли неможливо визначити ціну ідентичного нового транспортного засобу в Україні (відсутні необхідні довідкові дані), допускається використання даних щодо аналогічних транспортних засобів.

У разі коли неможливо визначити ціну нового транспортного засобу в Україні, використовується інформація про його ціну в країнах-виробниках (експортерах).

У разі коли неможливо визначити ціну нового транспортного засобу в Україні згідно з пунктами 4 - 9 цього Порядку, допускається використання інформації про ціни нових транспортних засобів, зазначеної у спеціалізованих періодичних виданнях для продажу транспортних засобів, комп`ютерних програмах та Інтернеті тощо.

Пунктом 13 Порядку встановлено, що середньоринкова вартість транспортних засобів розраховується щокварталу Мінекономрозвитку для кожної марки та моделі транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, оприлюднюється до 10 числа наступного місяця в установленому Мінекономрозвитку порядку на офіційному веб-сайті Міністерства для вільного доступу та зберігається протягом 1095 днів з дня її оприлюднення.

Мінекономрозвитку забезпечує режим роботи офіційного веб-сайту, який дає змогу отримати інформацію про середньоринкову вартість транспортних засобів шляхом введення даних про їх марку, модель, рік випуску та пробіг, а також роздрукувати зазначену інформацію з реквізитами Міністерства (п. 14 Порядку).

Натомість, зазначений вище Порядок при визначенні середньоринкової вартості транспортного засобу враховує всі параметри, передбачені в пп.267.2.1 п.267.2 ст.267 ПК України, зокрема, щодо типу двигуна, об`єма циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач.

Аналіз наведених положень Методики та Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів свідчить про врахування при розрахунку цієї вартості певних ознак, параметрів і характеристик транспортного засобу.

Обов`язок щодо визначення середньоринкової вартості транспортного засобу законодавець покладає на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку. Межі повноважень податкового органу полягають виключно у прийнятті податкового повідомлення-рішення на підставі отриманої від Мінекономрозвитку інформації про автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Відтак, підставою для прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення є отримана від Мінекономрозвитку інформація про вартість автомобіля позивача, яка розрахована виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об`єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Слід зазначити, що суд не приймає до уваги розрахунок вартості транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 ( а.с.47), наданий відповідачем, оскільки зазначений розрахунок стосується автомобіля 2012 року випуску. Тобто, один із критеріїв пошуку не відповідає характеристикам транспортного засобу позивача. Також з наданого розрахунку вбачається, що визначення середньоринкової вартості здійснено станом на 01.09.2016.

Крім того, надана відповідачем інформаційна довідка від 01 вересня 2016 року видана не в період винесення спірного податкового повідомлення-рішення від 24.06.2016 року, при цьому відповідач зазначив пробіг автомобіля 1 км. Крім того, відповідач взагалі не надав відомостей, який пробіг був у автомобіля позивача, а визначив пробіг на власний розсуд, жодним чином не довівши суду вказану обставину.

З огляду на те, що калькулятор здійснює розрахунок середньоринкової вартості транспортного засобу на 1 січня року, в якому здійснюється розрахунок вартості, то отримані дані не можуть бути застосовані відносно ринкової вартості авто станом на 1 січня 2016 року.

З цих же підстав суд не приймає до уваги розрахунок вартості транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 (а.с.27-28), наданий позивачем, оскільки визначення середньоринкової вартості транспортного засобу здійснено станом на 07.06.2018.

Разом з тим, згідно правового висновку Верховного Суду викладеного у постанові від 13.06.2018 у справі № 810/2454/16 з аналогічних правовідносин, повнота з`ясування обставин у справі вимагає від судів витребування у відповідача або у Мінекономрозвитку, інформації, яка стала підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення, а також враховуючи той факт, що розрахунок середньоринкової вартості транспортного засобу, який здійснюється Мінекономрозвитку, безпосередньо впливає на визначення об`єкту оподаткування транспортним податком.

Стосовно наданих до суду листів Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 3805-05/15764-06 від 11.04.2018, № 3805-05/32902-06 від 31.07.2018, слід зазначити, що на запит Головного управління ДФС у Київській області, Мінекономрозвитку надавало інформацію щодо середньоринкової вартості транспортного засобу TOYOTA LAND CRUISER 200 з об`ємом циліндрів двигуна 4461 куб. см., дизель 2014 року випуску та 2012 року випуску.

Отже, у відповідача буди відсутні підстави застосовувати розрахунок вартості транспортного засобу, до автомобіля позивача, який не відповідає характеристикам транспортного засобу.

При цьому, суд погоджується з доводами позивача, що вказані листи не могли бути застосовані відповідачем для застосування транспортного податку за 2016 рік до позивача, оскільки Мінекономрозвитку зазначено, що через відсутність у листі Головного управління ДФС у Київській області даних про пробіг автомобіля надати конкретну інформацію щодо його середньоринкової вартості немає можливості.

Крім того, судом встановлено, що відповідач з метою виконання вказаних вимог звернувся з офіційним запитом до Мінекономрозвитку. Результатом чого стало отримання від Мінекономрозвитку інформації (лист вих. №3805-05/33930-06 від 07.08.2018), в якій Мінекономрозвитку повідомляє, що через відсутність у листі відповідача даних про пробіг автомобіля надати конкретну інформацію щодо його середньоринкової вартості немає можливості (а.с.62-63).

Між тим, таку інформацію матеріали справи не містять, а тому впевнитись у наявності підстав у податкового органу для прийняття податкового повідомлення-рішення неможливо. Зокрема, не є належним та достатнім доказом правомірності нарахування позивачу суми грошового зобов`язання зі сплати транспортного податку і наявна в матеріалах справи копія листа Мінекономрозвитку про інформацію щодо автомобілів, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньо ринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» станом на 1 січня 2016.

Таким чином, відповідачем не було надано належних доказів на підтвердження отримання інформації про вартість транспортного засобу позивача, не було належним чином встановлено фактичну вартість транспортного засобу позивача та не перевірено його пробіг, що позбавляє можливості стверджувати про наявність підстав для формування оскаржуваного податкового повідомлення рішення за 2016 рік

За відсутності такої інформації щодо середньо ринкової вартості автомобіля позивача, а саме що перевищує 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» станом на 1 січня 2016 у відповідача, податкове повідомлення-рішення від 24.06.2016 №3516-17, суд вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Аналогічну правову позицію викладено постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 810/2454/16.

Відповідно до приписів частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до статті 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду , як джерело права.

Так, рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06), було встановлено порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки органи держаної влади віддали перевагу найменш сприятливому тлумаченню національного законодавства, що призвело до накладення на заявника додаткових зобов`язань зі сплати податку.

Отже, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, яка сформувалась з питань імперативності правила про прийняття рішення на користь платників податків при існуванні неоднозначності у тлумаченні прав та/чи обов`язків такого платника, а також ролі рішень Європейського Суду з прав людини як джерела права в Україні, суд дійшов висновку про протиправність визначення позивачу податкового зобов`язання з транспортного податку на 2015 рік та 2016 рік.

Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного суду від 25.06.2018 у справі № 816/1835/16, від 08.11.2018 у справі № 816/397/17, від 12.06.2018 у справі № 808/1195/17.

Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 17.06.2015 № 19328-17 та від 24.06.2016 № 3516-17 є необґрунтованими та прийнятими не у відповідності до чинного законодавства, через що позовні вимоги про скасування податкових повідомлень - рішень підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на викладене, витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору у сумі 704,80 грн., підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № 19328-17 від 17.06.2015.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області № 3516-17 від 24.06.2016.

4. Стягнути судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 копійок на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Києво-Святошинської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (; місцезнаходження: 08132, Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Ломоносова, 34).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.

Дата виготовлення і підписання повного тексту рішення - 15 лютого 2019 р.