Справа № 640/22017/18
Суддя: Головань О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. №27/32
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 серпня 2019 року 10:05 № 640/22017/18

За позовом ОСОБА_1

До Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України

Про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії

Суддя О.В.Головань

Секретар І.В.Галаган

Представники:

Позивач: ОСОБА_1 ;

Від відповідача: Єфремова А.Ю.

Обставини справи:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про:

визнання протиправною бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо не виплати ОСОБА_1 , вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку;

зобов`язання Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає 50 847,30 грн. та середній заробіток за весь час затримки вихідної допомоги по день фактичного розрахунку, що за період 22.11.2018-08.04.2019 складає 110 572, 7 грн.;

визнання протиправною бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо не видачі ОСОБА_1 трудової книжки у день його звільнення 21.11.2018;

зобов`язання Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видати новий наказ про звільнення ОСОБА_1 , в якому зазначити днем його звільнення 22.11.2018, внести до трудової книжки запис про скасування раніше внесеного запису про день звільнення ОСОБА_1 21.11.2018, внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення 22.11.2018, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за один день вимушеного прогулу у розмірі 807,10грн.

В судовому засіданні 07.08.2019 р. оголошено резолютивну частину рішення про задоволення позовних вимог.

Ознайомившись з матеріалами справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 13.03.2017 р. по 21.11.2018 р. знаходився у трудових відносинах з Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України.

На підставі наказу Мінрегіонбуду від 25.07.2018 р. №230 К/ОС ОСОБА_1 , начальника Відділу управління державною власністю переведено на посаду начальника Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави.

10.10.2018 р. позивач написав заяву на ім`я державного секретаря Мінрегіонбуду про надання йому творчої відпустки для закінчення дисертації на здобуття наукового ступеня кандидата юридичних наук тривалістю 89 календарних днів з 25.10.2018 р. До заяви додано витяг з протоколу №7 засідання Вченої ради Інституту держави і права ім. В.М.Корецького НАН України від 20.09.2018 р., згідно з яким вирішено рекомендувати Мінрегіонбуду надати аспіранту 3-го року навчання без відриву від виробництва по спеціальності 12.00.08 - кримінальне право; кримінальний процес, начальнику Відділу управління державною власністю та захисту інтересів держави ОСОБА_1 творчу відпустку для завершення роботи над кандидатською дисертацією "Заходи кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб" на три місяці згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 19.01.1998 р. №45 "Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток".

Листом від 25.10.2018 р. за №7/23.1/11481-18 позивача повідомлено про те, що враховуючи той факт, що очолюваний ним Відділ управління державною власністю та захисту інтересів держави протягом ІІ та ІІІ кварталів 2018 року не виконує завдання Стратегічного плану Мінрегіону за 2018 рік, систематично порушує строки виконання поточного плану роботи Відділу, та станом на 25.10.2018 р. наявні невиконані доручення Прем`єр-Міністра України, Президента України, Кабінету Міністрів України, ДУС, не вбачається підстав для надання творчої відпустки з 25.10.2018 р.

19.11.2018 р. позивачем подано заяву про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України (працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору).

Листом від 20.11.2018 р. №7/23.1/12781-18 позивача повідомлено про те, що підстави для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відсутні.

Згідно з наказом Мінрегіону від 21.11.2018 р. №396/ОС позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу" та ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Датований 21.11.2018 р. акт передачі справ та майна підписано уповноваженими особами 21.11.2018 р. та 22.11.2018 р.

Згідно з розпискою позивач отримав трудову книжку 22.11.2018 р.

Позивач - ОСОБА_1 - вважає бездіяльність при вирішенні питання про його звільнення протиправною з таких підстав.

Позивач зазначає, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у задоволенні його заяви від 10.10.2018 р. позивач про надання йому творчої відпустки, оскільки вона відповідає вимогам законодавства, зокрема, постанови Кабінету Міністрів України від 19.01.1998 р. №45 "Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток", тому у позивача були підстави для висновку про те, що відповідач не виконує законодавство про працю.

Згідно з ч. 1 ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку, тоді як при проведенні з позивачем остаточного розрахунку при звільненні вказана сума не була йому виплачена. Згідно з розрахунком позивача вона становить 50 847, 3 грн.

Невиконання вказаного обов`язку тягне за собою сплату середнього заробітку за весь час затримки згідно зі ст. 116, 117 КЗпП України, що згідно з розрахунком позивача станом на 08.04.2019 р. становить 110 572, 7 грн.

Також позивач посилається на те, що відповідачем не було виконано обов`язку видати йому трудову книжку у день звільнення, оскільки фактично вона була видана позивача 22.11.2018 р., що тягне за собою обов`язок на виконання п. 5 ст. 235 КЗпП України виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу та видати новий наказ про звільнення з зазначенням дати реального звільнення.

Відповідач - Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав.

Відповідач зазначає, що позивачу правомірно було відмовлено у наданні творчої відпустки, оскільки згідно з п. 2 Умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток вона надається за умови успішного поєднання основної діяльності із науковою.

В той же час, станом на час звернення з відповідною заявою очолюваний позивачем Відділ управління державною власністю та захисту інтересів держави протягом ІІ та ІІІ кварталів 2018 року не виконував завдання Стратегічного плану Мінрегіону за 2018 рік, систематично порушував строки виконання поточного плану роботи Відділу, та станом на 25.10.2018 р. наявні невиконані доручення, що виключало можливість надання творчої відпустки.

Наданий позивачем витяг з протоколу №7 засідання Вченої ради Інституту держави і права ім. В.М.Корецького НАН України від 20.09.2018 р. не містить інформації про те, що позивачем зроблено наукову доповідь, що є обов`язковою умовою надання творчої відпустки згідно з п. 2 Умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток.

Відповідач зазначає, що роботодавець має обмежені можливості апелювати на відсутність порушення трудового законодавства як підставу для відмови у звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, оскільки такі критерії цією нормою не передбачені. Тобто, відповідач не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи.

За таких обставин відповідач, формально звільнивши позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, факт порушення ним трудового законодавства не визнає і підстав для виплати вихідної допомоги згідно з ч. 1 ст. 44 КЗпП України не вбачає.

Щодо дати видачі трудової книжки відповідач посилається на ту обставину, що 21.11.2018 р. в день звільнення позивач не з`явився до Управління персоналом для отримання трудової книжки, передачі справ та матеріальних цінностей.

21.11.2018 р. на адресу позивача скеровано лист із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки, оскільки її пересилання допускається лише за письмовою заявою працівника.

22.11.2018 р. позивач особисто отримав трудову книжку, і вказана затримка відбулася не з вини відповідача, що згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України виключає покладення на відповідача відповідальності.

В судовому засіданні 22.07.2019 р. було допитано в якості свідка ОСОБА_2 , в.о. начальника Управління (Служби) персоналом Мінрегіонбуду, який надав пояснення щодо обставин звільнення позивача та отримання ним трудової книжки.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення з таких підстав.

Згідно з ч.1, 2 ст. 3 Закону України "Про державну службу" від 10 .12.2015 р. №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця; дія цього Закону поширюється на державних службовців: 2) міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.

Згідно з ч. 1-3 ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII державна служба припиняється: 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 86 Закону № 889-VIII державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

В даному випадку згідно з наказом Мінрегіону від 21.11.2018 р. №396/ОС позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 86 Закону України "Про державну службу".

Також в наказі міститься посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, яка також зазначена у заяві про звільнення.

Згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, і вказане положення КЗпП України поширюється на правовідносини сторін в силу ч. 3 ст. 5 Закону № 889-VIII.

З приводу застосування вказаного положення ч. 3 ст. 38 КЗпП України при звільненні працівника суд зазначає наступне.

Вказане формулювання в заяві про звільнення передбачає наявність у працівника переконання у допущенні роботодавцем порушення вимог трудового законодавства, а відповідне посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України у наказі про звільнення означає визнання роботодавцем вказаної обставини.

КЗпП України та інші акти законодавства не містять будь-яких умов застосування положення ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зокрема, чи є необхідним попереднє встановлення органами вирішення трудових спорів факту порушення роботодавцем трудового законодавства, чи для цього достатньо висновку працівника.

За таких обставин, на думку суду, відповідач як роботодавець при розгляді заяви позивача з посиланням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України має право не застосовувати її при формулюванні підстави звільнення у випадку незгоди з фактом порушення трудового законодавства.

Аналіз положень Закону №889-VIII та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що та окремо ч. 3 ст. 38 КЗпП України не є підставою для звільнення, тоді як є окремим випадком такої підстави для звільнення як звільнення з ініціативи працівника.

Підстави для припинення державної служби передбачені у ст. 83 Закону №889-VIII, до яких віднесено таку підставу як за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Вказана норма кореспондує з положеннями ч. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно з якими підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Таким чином, власне підставою для звільнення позивача в даному випадку є ініціатива позивача, викладена у його заяві, що відповідає положенням ст. 83 Закону №889-VIII та ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в свою чергу, містить окремий випадок звільнення з ініціативи працівника, тоді як самостійною підставою для звільнення не є.

Відповідно, суд не може визнати обґрунтованими посилання відповідача на неможливість зміни підстави для звільнення, оскільки підставою для звільнення в даному випадку є саме ініціатива позивача - п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII, а не ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

За таких обставин, у випадку незгоди відповідача з обґрунтуванням позивачем підстав для звільнення з його ініціативи порушенням відповідачем трудового законодавства, він мав право цю підставу не зазначати, а посилатися лише на п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону № 889-VIII.

В свою чергу, наявність чи відсутність підстав для застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України при звільненні позивача за його ініціативою могло бути предметом судового розгляду, за наслідками якого і було би встановлено цю обставину.

Натомість відповідачем у наказі Мінрегіону від 21.11.2018 р. №396/ОС прямо вказана ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що свідчить про визнання обґрунтованим відповідного посилання позивача.

За таких обставин суд не вбачає підстав надавати оцінку обґрунтованості підстав для відмови позивачу у наданні творчої відпустки згідно його заяви, оскільки це було б предметом з`ясування у випадку вирішення питання про наявність підстав для застосування ч. 3 ст. 38 КЗпП України, що в даному випадку відсутнє.

Визнання відповідачем вказаної обставини тягне за собою автоматичне застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 44 КЗпП України, згідно з якою при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Оскільки відповідачем цього зроблено не було, що ним і не заперечується, то позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідачем не надано заперечень щодо наданого позивачем розрахунку тримісячного середнього заробітку, що становить 50 847, 3 грн. (16 949, 1 грн. - розмір середнього заробітку, 3 - кількість місяців), обчисленого відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100.

Визнання обґрунтованими позивних вимог в цій частині автоматично має наслідком застосування наслідків, передбачених ст. 116, 117 КЗпП України.

Згідно з вказаними статтями при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При чому, суд повторно наголошує, що за умови наявності в наказі про звільнення посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України спір про розміри належних звільненому працівникові сум відсутній.

Позивачем до суду надано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки по 08.04.2019 р., становить 110 572, 7 грн. (з розрахунку 807, 1 грн. середньоденної заробітної плати), проведеного відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100.

Відповідачем заперечень щодо розрахунку не надано.

За таких обставин позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення (фактична дата розрахунку станом на час прийняття рішення по справі не відома).

Згідно з ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

В даному випадку як стверджує позивач, і що підтверджується матеріалами справи (розписка в отриманні трудової книжки 22.11.2018 р.), наказ про звільнення датовано 21.11.2018 р., тоді як позивач його фактично отримав 22.11.2018 р., на наступний день після звільнення.

Згідно з поясненнями відповідача вказана затримка викликана необхідністю передачі справ та матеріалів, оскільки 21.11.2018 р. позивачем не було вчинено відповідні дії.

Між тим, відповідачем не надано пояснень, які саме вимоги щодо передачі справ та майна позивачем не було виконано.

Згідно зі змістом акту передачі справ та майна від 21.11.2018 р. позивачем його підписано саме 21.11.2018 р., що непрямо підтверджує знаходження позивача на робочому місці (в приміщенні Мінрегіону) 21.11.2018 р. та спростовує твердження відповідача про його неявку за отриманням трудової книжки.

Крім того, чинне законодавство не містить таких наслідків непідписання акту передачі справ та майна як затримка у видачі трудової книжки.

Згідно з п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. №58, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової

книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Таким чином, позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення.

На підставі вищевикладеного, ст. 241-246, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати протиправною бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо не виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку.

3. Зобов`язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає 50 847,30 грн. та середній заробіток за весь час затримки вихідної допомоги по день фактичного розрахунку, що за період 22.11.2018-08.04.2019 складає 110 572, 7 грн.

4. Визнати протиправною бездіяльність Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України щодо не видачі ОСОБА_1 трудової книжки у день його звільнення 21.11.2018 р.

5. Зобов`язати Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України видати новий наказ про звільнення ОСОБА_1 , в якому зазначити днем його звільнення 22.11.2018, внести до трудової книжки запис про скасування раніше внесеного запису про день звільнення ОСОБА_1 21.11.2018 р., внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення 22.11.2018, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за один день вимушеного прогулу у розмірі 807,10грн.

6. Присудити до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь ОСОБА_1 2644, 46 грн. судового збору.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

8. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Головань

Повний текст рішення

виготовлено і підписано 19.08.19 р.