Справа № 810/1592/18
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2019 року м. Київ № 810/1592/18

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради

Київської області

про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області, в якому просить:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області щодо відмови у наданні позивачу статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни;

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області надати (встановити) позивачу статус інваліда війни та видати йому посвідчення інваліда війни.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та має посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорія 1.

14.12.2010 Центральною міжвідомчою експертною комісією встановлено, що його захворювання пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач також зазначає, що у відповідь на його звернення про встановлення статусу інваліда війни, викладеному у листі № 55/01-15 від 30.10.2017 , відповідач повідомив йому про відмову у наданні статусу інваліда війни оскільки питання з приводу такого самого предмету і з тих самих підстав було розглянуто в судовому порядку (справа № 377/662/16-а). Також у відповіді зазначено, що ухвалою Вищого адміністративного суду від 31.05.2017 у вказаній справі в задоволенні позову відмовлено, у зв`язку з відсутністю законних на те підстав, оскільки надані позивачем документи не містять інформації, що підтверджують факт залучення до формувань Цивільної оборони по ліквідації наслідків на ЧАЕС.

Проте, позивач не погоджується із вказаною відмовою суб`єкта владних повноважень, оскільки вважає, що посилання відповідача на звернення до суду з тим же позовом є помилковими, оскільки підстави для звернення до суду з позовом про визнання протиправними дій та зобов`язання надати (встановити) статус інваліда війни є різними.Крім того, відповідачем необґрунтовано висувається вимога про надання розпорядчого документу (наказу чи розпорядження) по лінії Цивільної оборони.

Позивач стверджує, обов`язковими умовами за якими особу можна віднести до інваліда війни згідно пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" є встановлення особі інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та наявність доказів залучення такої особи до складу формувань Цивільної оборони. У свою чергу, посвідчення інваліда війни видається на підставі довідки медико-соціальної експертизи комісії про групу та причину інвалідності.

Разом з цим, позивач звертав увагу суду, що у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС брали участь формування, що створювалися в іншому порядку ніж невоєнізовані формування цивільної оборони та направлялися у райони виконання робіт згідно розпорядження керівників відповідних органів відомств, організацій, установ та підприємств.

Так, позивач зазначає, що Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної держадміністрації йому була надана інформаційна довідка, у якій зазначено, що у відповідності до вимог, чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, у тому числі Положення про Цивільну оборону в СРСР, Положення про невоєнізовані формування ЦО в СРСР, розпоряджень ЦС СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО Київської області від 28.04.1986 Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР в тому числі чоловіки віком від 16 до 60 років.

З огляду на зазначене, позивач наголошує, що він приймав участь у формуваннях Цивільної оборони, в тому числі невоєнізованих, які створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварії, катастроф і стихійних лих, тобто виконував роботи по ліквідації аварії на ЧАЕС та її наслідків та залучався до виконання цих робіт саме у складі Цивільної оборони.

За наведених обставин, позивач стверджує, що він у 1986 році був фактично залучений до складу формувань Цивільної оборони для ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, внаслідок чого отримав захворювання за наслідками якого йому встановлена друга група інвалідності.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач не здійснив перевірку поданих ним документів та не мав жодних законних підстав для відмови у наданні йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, а тому вказані дії відповідача (щодо відмови в наданні йому статусу та видачі посвідчення інваліда війни) позивач вважає протиправними та просить суд зобов`язати Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області прийняти рішення щодо надання (встановлення) йому статусу інваліда війни та видачі посвідчення інваліда війни.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.04.2018 відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи для участі у судовому засіданні.

У судове засідання, учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи (що підтверджується даними наявних в матеріалах справи рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень зі штриховими ідентифікаторами: 315; 307) не з`явились, явку уповноважених представників до суду не забезпечили.

Водночас, судом встановлено, що від Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області до суду надійшов відзив на позовну заяву відповідно до змісту якого відповідач вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В обґрунтування вказаної правової позиції відповідач зазначив, що відповідно до частини другої статі 4 Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.

На підставі пункту дев`ятого частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ від 22.10.1993 до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Причинний зв`язок інвалідності встановлюється МСЕК відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 317 «Питання медико-соціальної експертизи». У довідці МСЕК виданій ОСОБА_1 від 10.01.2011 № 333963 причина інвалідності вказана як «захворювання пов`язане з роботами по ЛНА на ЧАЕС», що не відповідає поняттю та змісту статусу інваліда війни відповідно до пункту дев`ятого частини другої статті 7 Закону № 3551-ХІІ від 22.10.1993.

Водночас, у листі-роз`яснені Міністерства соціальної політики від 27.04.2016 № 92/172/172-16 підтверджено, що статус інваліда війни встановлюється особам залученим до складу Цивільної оборони на підставі документів, які повинні містити інформацію про розпорядчий документ по ліній Цивільної оборони про залучення підприємств, установ організацій(наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчий документ по підприємству, установі про залучення осіб до складу зазначеного формування, усі відомості про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а також довідки МСЕК про групу інвалідності та причини захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Також в листі зазначено, що чинність Закону України «Про статус ветеранів, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-ХІІ не поширюється на осіб, які направлялися на виконання робіт з ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, органами управління у справах Цивільної оборони, створеними у складі підприємств, установ, організацій. Крім формувань Цивільної оборони, у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС брали участь працівники, які залучалися від інших міністерств та відомств. Соціальний захист зазначеної категорії осіб здійснюється відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Окрім того, у відзиві на позовну заяву зазначено, що у провадженні Славутицького міського суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме адміністративна справа № 377/662/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області про визнання протиправним дій суб`єкта владних повноважень та зобов`язання встановити статус інваліда війни і видати відповідне посвідчення.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2017 у справі № 377/662/16-а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016, якою позивачу відмовлено у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення , - без змін.

Відповідач стверджує, що у зв`язку з відсутністю у поданих позивачем документах достатніх даних для встановлення статусу інваліда війни та неможливістю достовірно підтвердити вказані ним обставини, дії Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради в даному випадку є такими, що відповідають діючому законодавству України з питань встановлення статусу інваліда війни відповідно до п.9 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Позивачем, у свою чергу, 22.05.2018 було подано відповідь на відзив відповідача відповідно до змісту якого, останній вказує про те, що не погоджується із доводами відповідача.

Позивач зазначає, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення. При цьому, позивач наголошує, що жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення кожної конкретної особи до дій у складі формувань Цивільної оборони.

Разом з тим, позивач звертає увагу на те, що відповідно до існуючих під час аварії на Чорнобильській АЕС правил з діловодства (Інструкції Держархіву при раді Міністрів СРСР) розпорядчі документи з питань Цивільної оборони підприємств, установ та організацій не відносились до їх основної діяльності, тому термін їх зберігання складав 3-5 років, після чого вони повинні були знищуватись. Виходячи з того, необхідні документи, які підтверджували участь формувань ЦО окремих підприємств, установ, організацій або знищені або відсутні.

Крім того, у вказаній відповіді на відзив, позивач зазначає, що листи-роз`яснення Міністерства соціальної політики України носять лише інформаційних характер, не мають ознак нормативно-правового акту, а тому не можуть бути використані як правова підстава, що регулює порядок для прийняття рішення про встановлення статусу інваліда війни.

Також, позивач спростовує посилання відповідача, що у довідці МСЕК зазначається причина інвалідності пов`язана з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони. Нормативно-правовими актами не передбачено вказаного трактування, оскільки МСЕК встановлює причинний зв`язок з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників у дорослого населення, яке постраждало внаслідок аварії на ЧАЕС.

З приводу звернення до суду з тим же спором, позивач зазначає, що підставою для звернення до Славутицького міського суду із позовом про встановлення статусу інваліда та видачі відповідного посвідчення війни був факт виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період 1987-1988 років, а в даному випадку - факт виконання робіт з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в період 1986 року.

Відповідачем, у свою чергу, подано до суду заперечення на відповідь на відзив ОСОБА_1 в якому зазначається наступне.

З пояснювальної записки до проекту Закону України «Про внесення змін до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 15.06.2004 № 1770-ІV вбачається, що до категорії осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, законодавець запропонував відносити вузьку категорію осіб (1300 чоловік), які з перших днів аварії разом з військовослужбовцями виконували роботи у 30-кілометровій зоні найвищого радіоактивного забруднення у складі мобільних загонів спецзахисту формувань Цивільної оборони, що знаходилися в структурі Міністерства оборони СРСР, діяли за його статутом та підпорядковувалися військовому командуванню.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_1 не брав участь у загонах спецзахисту формувань ЦО, що знаходилися в структурі Міністерства оборони СРСР, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Аналогічна правова позиція, як зазначено відповідачем, викладена в постанові Верховного суду від 10.05.2018 року у справі № 279/12162/15-а.

Судом встановлено, що до початку судового засідання позивачем було подано до суду заяву від 02.05.2018 про здійснення розгляду даної справи без його участі.

Відповідачем також подано до суду клопотання від 08.05.2018 про розгляд справи без участі їх представника та заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини 3 статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до приписів частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи викладене, а також відсутність потреби заслуховувати свідка або експерта, розгляд даної справи здійснено судом у порядку письмового провадження.

Вирішуючи питання про залишення позову без розгляду, суд зазначає наступне.

Згідно приписів пункту третього частини першої статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду, якщо у провадженні цього або іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається із заяви про залишення позову без розгляду, відповідач посилається на те, що у провадженні Славутицького міського суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а саме адміністративна справа № 377/662/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області про визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень, визнання статусу інваліда війни та зобов`язання вчинити певні дії.

Славутицький міський суд Київської області постановою від 20.10.2016 у справі № 377/662/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив повністю. Визнав неправомірним рішення Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області № 22/01-15 від 08.09.2016 щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу інваліда війни і видачі йому посвідчення «Інваліда війни» та зобов`язав відповідача встановити ОСОБА_1 статус інваліда війни та видати йому посвідчення встановленого зразка.

У подальшому, під час перегляду судового рішення у справі № 377/662/16-а, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено; ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2017 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишили без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 залишити без змін.

Вказані факти підтверджуються, наявним у справі копіями вказаних судових рішень, та не оспорюються позивачем.

Проте, як вбачається із постанови Славутицького міського суду Київської області від 20.10.2016 у справі № 377/662/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що відповідно до наказу №555-лс від 19.05.1987 року, працюючи механіком автоколони на «Авто - предприятии №3 Управлення автотранспорта производственное обьединение ПО «Комбинат» (російською мовою) м. Чорнобиль, приймав в цей час безпосередню участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС а тому, має право на встановлення йому статусу інваліда війни.

Водночас, суд зауважує, що підставою для звернення до Київського окружного адміністративного суду із даним позовом є участь позивача у роботах пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС в грудні 1986 року, перебуваючи у трудових відносинах із Баришівським ремонтно-транспортним підприємством, що за змістом не є тотожною підставою звернення позивача до Славутицького міського суду Київської області.

Крім того, позивач посилається на інші документи, які були отримані ним від Департаменту з питань цивільного захисту та ліквадації наслідків Чорнобильської катастрофи, які не досліджувались в ході розгляду справи № 377/662/16-а, а також на відмову у наданні йому цього статусу, яка була прийнята відповідачем при повторному зверненні позивача.

Судом встановлено, що на розгляді Славутицького міського суду Київської області (справа № 377/662/16-а) та у провадженні даного суду перебувала справа з тими самими сторонами про той самий предмет, а саме визнання дій неправомірними та зобов`язання встановити статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення, проте з інших підстав, що не позбавляє позивача права на звернення до суду.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що заява відповідача про залишення позову без розгляду не підлягає задоволенню.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи копії посвідчення 21596 Серія НОМЕР_1 виданого 01.03.2011 та вкладки до цього посвідчення № 685102 С від 01.03.2011 ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1).

З 10.01.2011 позивачу встановлено ІІ групу інвалідності довічно у зв`язку з захворюванням пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується наявними у справі копіями експертного висновку Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС № 2801-3326 від 14.12.2010, довідки до акта огляду МСЕК Сер. КИО-І № 333963 від 11.01.2011, довідки сер КИО-1 № 333963 про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги.

Як вбачається з копії довідки Баришівського ремонтно-транспортного підприємства від 10.04.1987 № 230 ОСОБА_1 працював в Баришівському РТП ст. інженером-технологом по Т.О. МТП з 1 вересня 1986 року по дату видачі довідки , що підтверджується також відповідними записами у трудовій книжці позивача Серія НОМЕР_2 .

З наявного в матеріалах справи копії наказу Баришівського ремонтно-транспортного підприємства від 15.12.1986 № 142 вбачається, що ОСОБА_1 був відряджений в Поліський район с. Луб`янка для виконання робіт по евакуації техніки радгоспу «Прип`ятський» та «Комсомолець Полісся» з 16 грудня 1986 року до виконання робіт.

Згідно копії наказу Баришівського ремонтно-транспортного підприємства від 24.12.1986 № 149 вбачається, що ОСОБА_1 був відряджений у с. Луб`янка, Поліського району з 25 по 29 грудня 1986 року для виконання робіт згідно розпорядження Баришівського РАПО, оплату праці проводити згідно законодавства.

На підставі даних копій посвідчення про відрядження № 113 судом встановлено, що позивач прибув у с. Діброву Поліського району 16.12.1986 - вибув 17.12.1986, та посвідчення про відрядження № 126 прибув у с. Луб`янку Поліського 25.12.1986 - вибув 29.12.1986, відповідно і виконував роботи з захоронення зараженої сільськогосподарської техніки.

У жовтні 2017 року позивач звернувся до Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради з заявою про встановлення йому статусу інваліда війни.

На вказане звернення Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради листом № 55/01-15 від 30.10.2017 повідомило позивачу, що питання з приводу такого самого предмету і з тих самих підстав, з тими самими сторонами, а саме щодо встановлення позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, було розглянуто в судовому порядку (справа № 377/662/16-а за позовом ОСОБА_1 до Управління соцзахисту населення Славутицької міської ради про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.05.2017 у справі № 377/662/16-а касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 , якою позивачу відмовлено у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення , - без змін.

Відповідач зазначає, що позивачу, під час розгляду вказаної справи, було відмовлено у встановленні статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, виходячи з того, що надані документи не підтверджують участь ОСОБА_1 у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС безпосередньо у складі формувань Цивільної оборони.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає про таке.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус ветеранів війни, визначений Законом України від 22.10.1993 № 3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 3551-XII).

Стаття 4 Закону № 3551-XII визначає, що ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Статтею 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.09.1991 № 796-XII визначено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській атомній електростанції вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівників державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, належать до інвалідів війни. Якщо особа була залучена до складу формувань Цивільної оборони та стала інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, така особа належить до числа інвалідів війни та має право на отримання відповідного посвідчення.

Аналізуючи приписи пункту 9 частини 2 статті 7 Закону № 3551-XII суд констатує, що цей Закон не містить вимог, які визначають порядок та форму залучення осіб до складу формувань Цивільної оборони.

Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (далі - Положення № 302).

Згідно з пунктом 2 Положення № 302 посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі якого надаються відповідні пільги і компенсації.

Пунктом 3 Положення № 302 передбачено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни" та нагрудний знак "Ветеран війни інвалід".

Абзацом 2 пункту 7 Положення № 302 встановлено, що "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 10 Положення № 302 "посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

Інвалідам війни, у яких групу інвалідності встановлено без терміну перегляду, видаються безтермінові посвідчення, іншим - на період встановлення групи інвалідності. У разі продовження медико-соціальною експертною комісією терміну чи зміни групи інвалідності в посвідчення (на правій внутрішній стороні) вклеюється новий бланк, до якого вносяться відповідні записи. Записи в бланку завіряються відповідно до пункту 8 цього Положення.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для отримання посвідчення інваліда війни є наявність у особи довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності, а уповноваженою особою щодо видачі останнього є органи праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

Тобто, необхідність надання будь-яких інших документів на підтвердження факту участі особи в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи законодавством не передбачено.

Як було встановлено судом, позивач працював інженером-технологом в Баришівському ремонтно-транспортному підприємстві з 01.09.1986 року та в періоди з 16.12.1986 до виконання робіт, і з 25.12.1986 по 29.12.1986 був відряджений в с. Луб`янка Поліського району, де приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів Української РСР від 23.07.1991 № 106 с. Луб`янка Поліського району знаходиться у переліку населених пунктів, віднесених до зон радіактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно вимог нормативно-правових актів з Цивільної оборони, які були чинними на момент аварії на Чорнобильській АЕС, зокрема, Положення про Цивільну оборону СРСР, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради міністрів СРСР від 18.03.1976 №201-78, наказів заступника Міністра оборони СРСР - начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 № 90 (Положення про невоєнізовані формування ЦО і норми оснащення (табелювання) їх матеріально-технічними засобами) та від 29.06.1976 № 92 (настанова про організацію та ведення Цивільної оборони в районі (Сільському на сільськогосподарському об`єкті народного господарства), розпорядження ЦО СРСР від 26.04.1986, начальника ЦО УРСР від 28.04.1986, начальника Цивільної оборони Київської області - голови Київської обласної Ради народних депутатів трудящих за 1986 рік (від 29.04.1986 №01, від 30.04.1986 №02, від 04.05.1986 №16, від 19.05.1986 №52 та інші), цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі - чоловіки у віці від 16 до 60 років, за винятком інвалідів та осіб, що мали мобілізаційні приписи та жінки від 16 до 55 років за винятком вагітних жінок та жінок, які мають дітей до 8 років.

Аналогічна правова позиція була висловлена Департаментом з питань цивільного захисту та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи Київської обласної держадміністрації в інформаційній довідці № 01.1-14/1418 від 10.08.2016 на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог. Позивач зазначає, що у вказаній довідці Департаментом роз`яснено, що у відповідності до вимог, чинних на момент аварії на Чорнобильській АЕС нормативно-правових актів з питань Цивільної оборони, в тому числі Положення про Цивільну оборону в СРСР, Положення про невоєнізовані формування ЦО в СРСР, розпоряджень ЦО СРСР від 26.04.1986, ЦО УРСР від 28.04.1986, ЦО Київської області від 29.04.1986, Цивільна оборона організовувалась за територіально-виробничим принципом в усіх населених пунктах та на всіх об`єктах народного господарства, а до складу її невоєнізованих формувань зараховувались в обов`язковому порядку громадяни СРСР, в тому числі чоловіки віком від 16 до 60 років.

При цьому, суд зауважує, що вказані доводи позивача відповідачем спростовані не були.

Тобто, формування ЦО, в тому числі і невоєнізовані, створювались саме з метою виконання робіт по ліквідації наслідків аварій, катастроф і стихійних лих. Гро мадяни, які виконували роботи по ліквідації Чорнобильської катастрофи (аварії на Чорнобильській АЕС та її наслідків) залучались до виконання цих робіт саме у складі формувань Цивільної оборони.

При цьому, жоден нормативний документ з питань цивільної оборони не містить однозначної вимоги щодо обов`язковості видання розпорядчого документу про залучення конкретної особи до дій у складі формувань цивільної оборони.

Така ж правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 13.04.2017 у справі № К/800/11747/17.

Аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що факт залучення громадян до складу формувань цивільної оборони не потрібно встановлювати, оскільки відповідно до норм законодавства, що діяло на момент аварії на Чорнобильській АЕС, на всіх без виключення підприємствах, установах та організаціях, до складу цивільної оборони в обов`язковому порядку зараховувалось все працездатне населення.

Суд враховує, що позивач став інвалідом внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується наявними у справі доказами.

Так, як вже встановлено судом, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1 та є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується відповідним посвідченням та вкладкою до посвідчення, які є безстроковими.

Згідно з даними довідки до акту огляду МСЕК позивачу з 10.01.2011 встановлено другу групу інвалідності довічно у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Факт участі позивача у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС підтверджується, зокрема, копіями посвідчень про відрядження та наказів про направлення у відрядження.

Посилання відповідача на те, що довідка обласної спеціалізованої МСЕК Серія КИО-1№ 333963 від 10.01.2011 не підтверджує причину інвалідності внаслідок захворювання з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони суд відхиляє, оскільки у вказаній довідці зазначено, що другу групу інвалідності ОСОБА_1 встановлено безстроково з 10.01.2011 внаслідок захворювання, пов`язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

В силу положень статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 року у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 року у справі "Серков проти України" позицію в частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Досліджені судом документи безперечно підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони та отримання ним інвалідності другої групи внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач брав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи у складі формувань Цивільної оборони та отримав інвалідність внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, а отже має право на встановлення статусу інваліда війни із видачою посвідчення інваліда війни.

При цьому, посилання відповідача у відзиві на позовну заяву як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни на відсутність документів, які повинні містити інформацію про розпорядчий документ по лінії Цивільної оборони про залучення підприємств, установ (наказ чи розпорядження) до вказаного формування та розпорядчий документ по підприємству, установі про залучення осіб до складу зазначеного формування, усі відомості про роботу, яку виконував громадянин під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не ґрунтуються на вимогах закону.

Суд також зазначає, що рекомендаційний лист та роз`яснення Міністерства соціальної політики України, на які посилається відповідач обґрунтовуючи відмову у визнанні за позивачем статусу інваліда війни, не є нормативно-правовими актами, а носять інформаційно-роз`яснювальний характер і не утворюють підстави для встановлення чи відмови у наданні правового статусу інваліда війни.

Таким чином, судом встановлено, що позивач на законних підставах та з дотриманням визначеної законодавством процедури звернувся з заявою до уповноваженого органу про встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення.

У свою чергу, посилання відповідача у відзиві на позов про розгляд даного спору іншим судом, як на підставу для відмови в наданні позивачу статусу інваліда війни суд зазначає про таке.

Так, відповідно до частини 1 статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Частиною 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, дана норма визначає преюдиційні підстави звільнення осіб, які беруть участь у справі, від доказування обставин з метою досягнення процесуальної економії - за наявності цих підстав у суду не буде необхідності досліджувати докази для встановлення певних обставин.

При цьому суди також повинні враховувати вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 КАС України щодо необхідності офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках витребувати ті докази, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

У той же час, у межах розгляду даної справи позивачем надані додаткові порівняно зі справою № 377/662/16-а належні докази, які підтверджують факт участі позивача в ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи саме у складі формувань Цивільної оборони Чорнобильської АЕС.

Крім того, встановлені судом під час розгляду даної справи обставини є інакшими, ніж установлені під час розгляду справи № 377/662/16-а, отже дану справу вирішено відповідно до тих доказів, які надані позивачем та витребувані судом під час її розгляду.

Щодо посилання відповідача на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові від 10.05.2018 у справі № 279/12162/15-а, суд зазначає, що не може погодитися із такими висоновками, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає законодавство про адміністративне судочинство, порядок здійснення адміністративного судочинства встановлюється Конституцією України, цим Кодексом та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору.

Норми Конституції України як центрального джерела конституційного права зумовлюють систему принципів адміністративного процесуального права і як загальноправового регулятора, і як способу здійснення судової влади за допомогою адміністративного судочинства.

Кодекс адміністративного судочинства України за своєю сутністю є кодифікованим законом, де систематизовано норми адміністративного процесуального права.

Фундаментальним міжнародним договором у частині здійснення адміністративного судочинства є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (зокрема, стаття 6 щодо права на справедливий суд).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, згідно зі статтями 8, 9 Конституції України у разі виникнення колізії між нормами Конституції України чи Кодексу адміністративного судочинства України з положеннями ратифікованого міжнародного договору, то застосовуються останні як норми прямої дії.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Слід зазначити, що "трискладовий тест" для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене "згідно із законом"; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно "необхідне в демократичному суспільстві".

Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

Так, у рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 2.12.2010 р., заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив: 42. Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві".

Така концепція міститься і в інших рішеннях ЄСПЛ, наприклад у рішеннях у справах "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine) від 18.12.2008 р., заява № 39948/06, п. 47; "Вєренцов проти України" (Vyerentsov v. Ukraine) від 11.04.2013 р., заява № 20372/11, п. 51; "Сергій Волосюк проти України" (Sergey Volosyuk v. Ukraine) від 12.03.2009 р., заява №1291/03, п. 81, та інших рішеннях ЄСПЛ). Тобто її можна вважати усталеною практикою ЄСПЛ.

Одним із основних принципів, на необхідності дотримання якого наголошує Європейський суд з прав людини, є принцип верховенства права, до фундаментальних аспектів якого відноситься принцип юридичної визначеності

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (" Онер`їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Застосовуючи прецедентну практику у розглядуваній справі та дотримуючись правил для визначення виправданості втручання держави за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод як засобу для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією, суд у розглядуваній справі констатує, що відмова відповідача у встановленні статусу інваліда війни не відповідає положенням Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 №3551-XII, відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 якого до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали особами з інвалідністю внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

На думку суду положення пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не підлягають звуженому тлумаченню, адже єдиною передумовою участі особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Закон в даному випадку визначає сам факт залучення особи до складу формувань Цивільної оборони.

При цьому слід зазначити, що Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" не встановлює, в складі яких саме формувань Цивільної оборони участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС може бути передумовою для подальшого встановлення статусу інваліда війни. Не визначає Закон ані форм такої участі, ані порядку її оформлення.

За таких умов, на думку суду, участь особи у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у будь-яких формуваннях Цивільної оборони є передумовою для встановлення статусу інваліда війни.

У свою чергу, стоврення документів, на наявності яких наполягає відповідач, не залежить від волі позивача, адже позивач не є видавцем таких документів, у зв`язку з чим на нього не може бути покладений обов`язок доводити те, що від нього не залежить. Натомість саме відповідач, наполягаючи на тому, що документи, які підтверджують залучення позивача особисто до формувань цивільної оборони у вигляді наказу чи розпорядження, повинен був надати суду такі документи або доводити відсутність прізища позивача у таких документах, попри це відповідач перекладає на позивача обов`язок щодо доказування, який лежить на самому відповідачеві.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 у справі № 810/4287/18. Крім того, у вказаній постанові апеляційний адміністративний суд підтримав правову позицію суду першої інстанції, який відступив від правової позиції Верховного Суду.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що відмова Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області, яка викладена у листі від 30.10.2017 № 55/01-15 у наданні позивачеві статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення інваліда війни є безпідставною.

При цьому, суд звертає увагу, що самі по собі дії відповідача щодо відмові, які позивач просить суд визнати протиправними не створюють для позивача жодних правових наслідків. Такі наслідкі створює саме відмова у наданні такого статусу.

З огляду на вказане, вимога позивача про визнання протиправними дій задоволенню не підялгає, водночас суд вважає за необхідне з метою забезпечення належного та ефективного судового захисту прав позивача на підставі частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та визнати протиправною і скасувати відмову відповідача у наданні статуса інваліда війни та видачу посвідення інваліда війни, яка викладена у листі від 30.10.2017 № 55/01-15.

Відповідно до положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 №3477-IV у контексті розгляду даної справи суд також враховує висловлену Європейським судом з прав людини у рішеннях від 14.01.2011 у справі "Щокін проти України" та від 07.07.2011 у справі "Серков проти України" позицію у частині необхідності застосування національного законодавства у разі допущення можливості його неоднозначного тлумачення у найсприятливіший для заявника спосіб.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доказів, які б спростовували доводи позивача відповідачем як суб`єктом владних повноважень суду не надано, а отже правомірності прийнятого рішення суду не доведено.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу інваліда війни є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача надати (встановити) позивачу статусу інваліда війни та видати посвідчення «інваліда війни», суд зазначає про таке.

Згідно приписів пункту 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (у редакції, чинній в період виникнення спірних правовідносин), "Посвідчення інваліда війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

При цьому, суд зазначає, що у період розгляду справи судом постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 р. № 632, яка набрала чинності 31.08.2018, було внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302 "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" та від 2 січня 1995 р. № 1 "Про доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302".

Відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (у редакції від 31.08.2018), у тексті Положення слова "орган праці та соціального захисту населення", "структурний підрозділ місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення" в усіх відмінках і формах числа замінено словами "орган соціального захисту населення" у відповідному відмінку і числі; слова "інвалід війни" в усіх відмінках і формах числа замінено словами "особа з інвалідністю внаслідок війни" у відповідному відмінку і числі; слова і цифри "Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років та війни 1945 року з імперіалістичною Японією" замінено словами "Другої світової війни" згідно з Постановою КМ № 632 від 22.08.2018.

Так, згідно приписів абзацу 2 пункту 7 Положення №302 (у редакції від 31.08.2018) "Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни", "Посвідчення учасника війни" і відповідні нагрудні знаки, "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною четвертою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з приписами абзацу 2 вказаної норми у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Суд також враховує, що у Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, зазначено, що під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Як було встановлено судом, позивачем надано як відповідачу, так і суду докази наявності підстав для встановлення йому статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення, передбачених пунктом 9 частини 2 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а отже позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо встановлення позивачу статусу інваліда війни та видачі відповідного посвідчення є обґрунтованими.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням тієї обставини, що оскаржувані дії відповідача в розглядуваній ситуації не грунтуються на дискреційних повноваженнях, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо зобов`язання відповідача надати позивачу статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

При цьому, суд враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Разом з цим, суд зазначає, що у прохальній частині позовної заяви позивач просить суд зобов`язати відповідача надати йому статус інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Згідно з вимогами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

При цьому, приписами вказаної норми передбачено, що суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на зазначене, з урахуванням тієї обставини, що Постановою Кабінету Міністрів від 22.08.2018 № 632 було внесено зміни до Постанов Кабінету Міністрів України від 18.05.1994 № 302 «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни» та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, враховуючи, що оскаржувані дії відповідача у даній справі не ґрунтуються на дискреційних повноваженнях, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення щодо надання (встановлення) позивачу статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли судом здійснюється розгляд справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, у яких обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень належних і достатніх доказів, які б спростували доводи позивача, не надав.

Враховуючи викладене, адміністративний позов підлягає задоволенню частково.

При цьому суд, обираючи спосіб захисту порушеного права, звертає увагу на таке.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, а рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання - пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Рисовський проти України" (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE) суд визнав незаконне та непропорційне втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип "належного урядування" покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Відповідно до статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За змістом положень частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, а саме без проявлення неупередженості; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє певні дій чи утримується від їх вчинення.

Порушення хоча б одного із зазначених вище критеріїв є підставою для визнання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень протиправними.

На виконання цих вимог відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду достатніх доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своєї позиції стосовно відсутності у позивача права на отримання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни у зв`язку із відсутністю документу про залучення особи до формування Цивільної оборони.

Більш того, саме завдяки правовій позиції, обраній відповідачем, позивач був позбавлений можливості на належний розгляд документів про присвоєння статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та отримання пільг та компенсацій, передбачених для осіб цієї категорії.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено судом, позивач відповідно до пункту 10 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, чинній на момент звернення до суду) звільнений від сплати судового збору. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати присудженню на користь позивача не підлягають.

Керуючись статтями 9, 14, 73 - 77, 90, 139, 143, 194, 205, 242 - 247, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області (; Центральна площа, 7, м. Славутич, Київська область, 07101), яка викладена у листі від 30.10.2017 № 55/01-15, щодо відмови у наданні (встановленні) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) статусу інваліда війни та видачі посвідчення «інваліда віни».

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Славутицької міської ради Київської області (; Центральна площа, 7, м. Славутич, Київська область, 07101) надати (встановити) ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; АДРЕСА_1 ) статус особи з інвалідністю внаслідок війни та видати йому відповідне посвідчення встановленого зразка.

4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Панова Г. В.