Справа № 460/1286/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

15 серпня 2019 року м. Рівне №460/1286/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України про скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - відповідач), в якому просить скасувати рішення Центральної комісії Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 07.05.2019 року № 17 в частині відмови засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні із державної установи «Городищенської виправної колонії (№96)» до Вільнянської установи виконання покарань (№11) та зобов`язати Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України повторно розглянути звернення ОСОБА_1 про його переведення до іншої установи виконання покарання, розташованої ближче до його місця проживання та місця проживання його родичів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він є засудженим до довічного позбавлення волі і відбуває покарання у державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)». Адвокат позивача, 12.04.2019 року звернувся із клопотанням Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України щодо його переведення до іншої установи виконання покарань, відповідно до ч. 1 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, у зв`язку зі значною віддаленістю с. Городище, Рівненського району, Рівненської області від місця проживання його родичів, які проживають в Одеській області. Позивач стверджує, що значна відстань від місця проживання його близьких родичів до місця відбування його покарання є перешкодою у спілкуванні з ними. Однак, 07.05.2019 року Центральна комісія Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України прийняла рішення, яким відмовила позивачу у переведенні із державної установи «Городищенської виправної колонії (№ 96)» до Вільнянської установи виконання покарань (№11) у Запорізькій області. Позивач вважає вказану відмову такою, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства, а тому звернувся із даним позовом до суду та просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач подав відзив на позов у якому заперечує проти позовних вимог. Свої заперечення мотивує тим, що підставою для прийняття оскаржуваного рішення слугував висновок про відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) та відсутність вільних місць для тримання такої категорії осіб, як засуджені до довічного позбавлення волі в установах виконання покарань Одеської області. Просить у задоволенні позову відмовити.

Позовна заява надійшла до суду 31.05.2019.

Ухвалою суду від 05.06.2019 позов залишений без руху.

18.06.2019 представником позивача подане клопотання про усунення недоліків позову.

03.07.2019 ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд враховує наступне.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до вироку Апеляційного суду Одеської області, засуджений за ст.ст. 122 ч.1, 121 ч.1, 115, ч. 2 п.1, 70, 71 КК України до довічного позбавлення волі, початок строку покарання - 25.04.2005 року.

Покарання відбуває в у державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)», с. Городище, Рівненського району, Рівненської області.

До засудження, позивач проживав у с. Михайлопіль, Іванівського району, Одеської області.

12.04.2019 року позивач звернувся із клопотанням до Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України щодо його переведення до іншої установи виконання покарань, відповідно до ч. 1 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, у зв`язку зі значною віддаленістю с. Городище від місця його проживання до засудження та проживання його родичів, та неможливістю відвідування ними його за місцем відбування покарання.

Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України 07.05.2019 прийняла рішення у формі протоколу № 17, яким відмовила у переведенні засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 із державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)», с. Городище, Рівненського району, Рівненської області до Вільнянської установи виконання покарань (№ 11) Запорізької області.

Підставою відмови слугував висновок про відсутність підстав, передбачених частиною 2 статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд зважає на таке.

Частиною 1 статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) встановлено, що кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.

Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними (частина 2 статті 1 КВК України).

Відповідно до частини 2 статті 7 КВК України, засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.

Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання (частина 4 статті 7 КВК України).

Частиною 1 статті 8 КВК України, серед іншого, передбачено, що засуджені мають право звертатися відповідно до законодавства з пропозиціями, заявами і скаргами до адміністрації органів і установ виконання покарань, їх вищестоящих органів, до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Європейського суду з прав людини, а також інших відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, до уповноважених осіб таких міжнародних організацій, суду, органів прокуратури, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань. Відповідні звернення (кореспонденція) подаються до адміністрації установи виконання покарань. Про отримання адміністрацією звернення (кореспонденції) засудженому видається талон-підтвердження. Протягом трьох діб (а у випадках, встановлених законодавством, протягом однієї доби) з часу видачі талона-підтвердження зазначене звернення (кореспонденція) направляється адресату.

За змістом ч. 1, 2 ст. 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджений до позбавлення волі відбуває весь строк покарання в одній виправній чи виховній колонії, як правило, у межах адміністративно-територіальної одиниці відповідно до його місця проживання до засудження або місця постійного проживання родичів засудженого.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої допускається за виняткових обставин, які перешкоджають дальшому перебуванню засудженого в цій виправній чи виховній колонії. Порядок переведення засуджених визначається нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

27.02.2017, наказом Міністерства юстиції України № 680/5, відповідно до Кримінально-виконавчого кодексу України, затверджено: Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення; Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 28 лютого 2017 року за №№ 265/30133, 266/30134, відповідно (далі - Положення № 265/30133, Положення № 266/30134).

Пунктом 2 розділу I Положення № 266/30134 визначено, що комісії у своїй діяльності керуються Конституцією і законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, а також Положенням про визначення виду колонії.

Відповідно до пункту 3 розділу I Положення № 266/30134 центральна комісія - колегіальний орган, що утворюється в Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який розглядає скарги на рішення міжрегіональних комісій, здійснює направлення для відбування покарання окремо визначених осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту чи обмеження волі, їх переведення для відбування покарання з однієї установи виконання покарань до іншої.

Центральна комісія, в контексті приписів пункту 2 розділу II Положення № 266/30134 утворюється начальником Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України у кількості не менше дев`яти осіб.

До складу центральної комісії обов`язково входять перший заступник начальника Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, заступник начальника Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, який координує напрями роботи, спрямовує та контролює діяльність підрозділу оперативно-розшукової роботи, начальники підрозділів Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби, які здійснюють організацію оперативної роботи, режиму, нагляду та безпеки, соціально-виховної та психологічної роботи із засудженими, контроль за виконанням судових рішень.

Начальник Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України затверджує склад центральної комісії та призначає голову і заступника голови комісії. Головою центральної комісії призначається перший заступник начальника Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України.

Секретар центральної комісії обирається з числа присутніх членів комісії більшістю голосів членів комісії.

Основними завданнями центральної комісії є, зокрема, розгляд питань щодо переведення засуджених з однієї установи виконання покарань до іншої згідно з вимогами статей 50, 57, 93, 100, 101, 147 Кримінально-виконавчого кодексу України.

Згідно із п. 2. розділу IV Положення № 266/30134, формою роботи комісій є засідання. Засідання скликаються залежно від потреби прийняття рішення, надходження заяв, скарг, запитів, але не рідше одного разу на місяць та не пізніше ніж протягом 30 днів з дня надходження звернення.

За змістом пунктів 3-6 розділу IV Положення № 266/30134, у виняткових випадках, коли вирішення питання потребує більш ґрунтовного та детального вивчення обставин, отримання додаткових доказів, документів чи пояснень, необхідних для прийняття міжрегіональною та центральною комісіями рішень, строк розгляду питання може бути продовжено, але не більше ніж на 15 календарних днів. У разі прийняття такого рішення відповідна комісія письмово повідомляє про це уповноважений орган, заявника з наданням обґрунтованого роз`яснення.

За наявності обставин, визначених у пункті 3 цього розділу, міжрегіональна та центральна комісії можуть запросити до участі у засіданні заявника, уповноваженого представника органу, якими ініційоване питання, що підлягає розгляду та прийняттю за ним рішення відповідною комісією.

Міжрегіональна та центральна комісії мають право залучати спеціалістів органів, установ виконання покарань, СІЗО та інших установ для розгляду і вирішення питань, що належать до їх компетенції.

Засідання комісії вважається правомочним, якщо на ньому присутні не менше ніж дві третини її складу. Рішення комісії приймається простою більшістю голосів присутніх членів комісії з урахуванням висновків її членів. У разі рівного розподілу голосів голос головуючого є вирішальним.

Згідно пункту 1 розділу VI Положення № 266/30134, рішення комісій оформлюються протоколами (додатки 1, 2), які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Рішення комісій оформлюються протоколами (додатки 1, 2), які підписуються усіма присутніми на засіданні членами комісії.

Протокол комісії веде секретар.

Матеріали засідання комісії формуються в облікові справи, які прошиваються, а сторінки нумеруються. Облікова справа обов`язково має містити протокол засідання комісії та документи, що стосуються прийнятих на засіданні рішень.

Про прийняте комісією рішення уповноваженим органам, установам чи заінтересованим особам надається витяг з протоколу засідання комісії (додаток 3), а засудженому - оголошується під підпис.

До облікової справи долучається реєстр видачі витягів з протоколу. У реєстрі зазначаються порядковий номер витягу, дата його надання, номер рішення за протоколом, щодо якого надано витяг, прізвище, ім`я по батькові засудженого (ув`язненого), щодо якого постановлено таке рішення; прізвище, ім`я по батькові, посада, серія та номер документа, що посвідчує особу, якій надано витяг; прізвище, ім`я, по батькові, посада особи, яка надала такий витяг; підпис особи, яка надала витяг, та підпис особи, яка отримала витяг.

Про оголошення засудженому під підпис прийнятого комісією рішення до облікової справи долучається копія витягу з протоколу з відповідною відміткою та підписами засудженого й особи, якою здійснено оголошення рішення.

Рішення про переведення невідкладно оголошується засудженому під підпис на витягу з протоколу, який долучається до матеріалів його особової справи. У разі відмови засудженого від підписання витягу з протоколу особа, яка здійснила оголошення рішення, вчиняє відповідний запис на витягу з протоколу, який скріплює своїм підписом.

Витяг з протоколу засідання міжрегіональної комісії про встановлення рівня безпеки виправної колонії співучасникам засудженого долучається до матеріалів його особової справи (пункти 1-8 розділу V Положення № 266/30134)

Пунктом 1 розділу ІV Положення про визначення особам, засудженим до довічного позбавлення волі та позбавлення волі на певний строк, виду колонії, порядок направлення для відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, позбавлення волі на певний строк, арешту й обмеження волі, та їх переведення № 265/30133 встановлено, що переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до його місця проживання до засудження» здійснюється на підставі клопотання засудженого, підпис якого засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. До клопотання додаються довідка з особової справи засудженого, копії паспортного документа (або іншого документа, що посвідчує особу) та документа, що підтверджує реєстрацію місця проживання або місця перебування до засудження. Клопотання подається через адміністрацію установи виконання покарань, що здійснює виконання кримінальних покарань, до центральної комісії.

Переведення засудженого для дальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави «відповідно до місця постійного проживання близьких родичів та/або членів сім`ї засудженого» здійснюється на підставі клопотання засудженого або близького родича чи члена сім`ї засудженої особи. Підпис засудженого на клопотанні засвідчується керівником адміністрації установи виконання покарань. Клопотання подається через адміністрацію установи виконання покарань, що здійснює виконання кримінальних покарань, до центральної комісії.

У клопотанні про переведення має міститися додаткова інформація щодо всіх близьких родичів та членів сім`ї засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До клопотання про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копії паспортних документів засудженої особи та близьких родичів чи членів сім`ї засудженої особи, а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича чи члена сім`ї, який звернувся з клопотанням, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав (п. 2 розд. ІV Положення № 265/30133).

За приписами п. 5 розд. ІV Положення № 265/30133, переведення засудженого для подальшого відбування покарання з одного виправного центру до іншого здійснюється на підставі рішення центральної комісії за поданням адміністрації виправного центру щодо переведення засудженого до обмеження волі до іншого виправного центру, погодженим із керівником міжрегіонального управління та спостережною комісією.

У разі ініціювання переведення осіб, засуджених до обмеження волі, з одного виправного центру до іншого до подання додаються документи, які підтверджують наявність родинних стосунків та місце проживання близьких родичів, що визначені абзацами другим - четвертим пункту 4 цього розділу.

У разі ініціювання переведення осіб, засуджених до обмеження волі, з одного виправного центру до іншого наявність поважних причин має бути документально підтверджена.

Як слідує із позовної заяви та не заперечується наданими відповідачем доказів, позивач, звернувся з клопотанням, в якому висловив бажання про своє переведення із державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» до Вільнянської установи виконання покарань (№ 11) у Запорізькій області, задля необхідності знаходження ближче до місця свого проживання до засудження та місця проживання його близьких (родичів).

Відповідач до відзиву на позов надав довідки Вільнянської установи виконання покарань (№ 11) у Запорізькій області від 12.07.2019 № 2/4-577 та від 15.07.2019 № 2/4-582 за змістом яких повідомлено, що сектор максимального рівня безпеки для чоловіків, які засуджені до довічного позбавлення волі Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11) розраховано на 108 осіб. Станом на 06 травня 2019 року утримувалось - 93 особи, а станом на 15.07.2019 - 99 осіб, і 16 осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які відповідно до нарядів для відбування призначеного покарання були переведені до ДУ «Вільнянська установа виконання покарання (№11)» тимчасово перебувають в інших установах, але після розгляду у судових органах кримінальних проваджень підлягають поверненню до установи.

В той же час, як вбачається із довідки по особовій справі ОСОБА_1 , останній до засудження проживав у с. Михайлопіль, Іванівського району, Одеської області.

Його матір - ОСОБА_2 , проживає за адресою: село Михайлопіль, Іванівського району, Одеської області .

Брат - ОСОБА_4 , проживає в АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що відмова відповідача не містить в собі жодного обґрунтування щодо підстав для відмови в переведенні ОСОБА_1 до однієї з державних установ виправного характеру, які знаходяться на території Запорізької області, також оскаржуване рішення жодним чином не містить обґрунтування його прийняття з огляду на вплив місця відбування покарання на особисте життя засудженого.

Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Поряд з цим, частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законам України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд звертає увагу, що спірне рішення прийняте із порушенням критерії, визначених наведеною вище нормою права, зокрема, необґрунтовано, тобто без урахуванням всіх обставин справи, що мали значення для прийняття відповідного рішення, нерозсудливо, непропорційно.

Суд наголошує, що оскаржуване рішення, яке полягає у відмові позивачу у переведенні до виправного закладу ближче до місця проживання родичів, жодним чином не мотивоване.

При вирішенні даної адміністративної справи слід звернути увагу і на рішення Європейського суду з прав людини Справа «Вінтман проти України» (Заява № 28403/05) від 23 жовтня 2014 року, остаточне 23 січня 2015 року.

У зазначеному рішенні Європейський суд з прав людини встановив: «… Що він перш за все нагадує, що засуджені до позбавлення волі мають «надалі користуватись основоположними правами та свободами, гарантованими Конвенцією, окрім права на свободу» (див. рішення у справі «Хьорст проти Сполученого Королівства (№ 2)» (Hirst v. theUnitedKingdom (no. 2) [ВП], заява № 74025/01, п. 69, ECHR 2005-IX). Отже, не постає питання, що засудженого до позбавлення волі може бути позбавлено усіх прав за статтею 8 Конвенції тільки тому, що він має статус особи, яку за вироком суду було позбавлено волі (див. рішення від 25 липня 2013 року у справі «Ходорковський і Лєбєдєв проти Росії» (KhodorkovskiyandLebedev v. Russia), заяви № 11082/06 та № 13772/05, п. 836).

У той же час, очевидним є той факт, що тримання особи під вартою за своєю природою призводить до обмеження її приватного та сімейного життя (див., наприклад, рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), заява № 25498/94, п. 61, ECHR 2000-Х, та ухвалу щодо прийнятності у справі «Калашніков проти Росії» (Kalashnikov v. Russia), заява № 47095/99, ECHR 2001-XI (витяги)).

У своїй практиці Суд також визнав, що Конвенція не надає засудженим до позбавлення волі права обирати місце відбування покарання, а той факт, що засуджені відокремлені від своїх родин та перебувають на певній відстані від них, є неминучим наслідком позбавлення їх волі. Однак поміщення засудженого до колонії, розташованої на такій відстані від місця проживання його родини, що дуже ускладнює або навіть унеможливлює побачення, може за певних обставин становити втручання у сімейне життя, оскільки можливість для членів родини відвідувати засудженого є надзвичайно важливою для підтримання сімейного життя (див. ухвалу щодо прийнятності від 6 квітня 2000 року у справі «ОспінаВаргас проти Італії» (OspinaVargas v. Italy), заява № 40750/98). Отже, сприяння з боку адміністрації колонії підтриманню зв`язків засуджених зі своїми близькими родичами є важливою частиною їхнього права на повагу до сімейного життя (див. вищезазначене рішення у справі «Мессіна проти Італії (№ 2)» (Messina v. Italy (no. 2)), п. 61).

Суд зазначає, що будь-яке обмеження права засудженої особи на повагу до його приватного та сімейного життя має застосовуватися «згідно із законом» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції (див. рішення від 17 липня 2007 року у справі «Кучера проти Словаччини», заява № 48666/99, п. 127). Вислів «згідно із законом» не тільки диктує необхідність дотримання національного законодавства, але також пов`язаний з якістю зазначеного законодавства (див. рішення у справах «Нєдбала проти Польщі» (Niedbala v. Poland), заява № 27915/95, п. 79, від 4 липня 2000 року, та «Градек проти Польщі» (Gradek v. Poland), заява № 39631/06, п. 42, від 8 червня 2010 року).

Суд також зауважує, що законодавство, яке передає державним органам влади дискреційні повноваження, саме по собі не суперечить зазначеній вимозі (див. рішення у справах «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia), заява № 58442/00, п. 135, від 28 листопада 2002 року, та «Вегера проти Польщі» (Wegera v. Poland), заява № 141/07, п. 71, від 19 січня 2010 року). Проте законодавство повинно з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення такого дискреційного повноваження, наданого компетентним органам влади, з огляду на «законну мету» відповідного заходу, аби забезпечити особу належним захистом від свавільного втручання (див., наприклад, рішення у справах «Аль-Нашиф проти Болгарії» (Al-Nashif v. Bulgaria), заява № 50963/99, п. 119, від 20 червня 2002 року, та «Алєксєєва проти Латвії» (Aleksejeva v. Latvia), заява № 21780/07, п. 55, від 3 липня 2012 року).

Повертаючись до обставин даної справи, суд зазначає, що згідно зі статтею 93 Кримінально-виконавчого кодексу України засуджені, «як правило», мають відбувати весь строк покарання поблизу від свого місця проживання.

Загальна норма, закріплена вищезазначеним положенням, відповідає Європейським пенітенціарним правилам, які рекомендують поміщення засуджених до позбавлення волі, наскільки це максимально можливо, до установ виконання покарань, розташованих поблизу місць проживання родин або близьких родичів. Так само вона відповідає вимозі щодо надання органами влади сприяння засудженим у підтримці зв`язків зі своїми близькими родичами, що є невід`ємним елементом статті 8 Конвенції (див. пункт 78).

З формулювання, використаного у статті 93 Кримінально-виконавчого кодексу України, слідує, що вищезазначена норма не є абсолютною і у деяких невказаних випадках дозволяє винятки.

Суд також звертає увагу на законодавче положення, яким дозволяється переведення засудженого з однієї пенітенціарної установи до іншої тільки за виняткових обставин, які перешкоджають подальшому перебуванню засудженого у «первинній» установі. Це обмеження, як таке, не видається неналежним, якщо дотримано вищезазначеної загальної норми щодо первинного розміщення засудженого до позбавлення волі.

Проте, це не стосується випадку заявника, якого з невідомих причин з самого початку відбування строку покарання направили до колонії, розташованої приблизно за 880 кілометрів від його місця проживання та проживання його близьких родичів.

Суд зазначає, що орган влади відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_1 про переведення до колонії, розташованої ближче до його місця проживання та місця проживання його родичів, здебільшого посилаючись на відсутність для цього законних підстав, при цьому не конкретизувавши, що це за підстави.

З урахуванням всього вищевикладеного, суд дійшов висновку, що спірне рішення відповідача не узгоджуються з вимогами як національного законодавства, так і європейського, тому підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні даного спору та з огляду на встановлені обставини, враховуючи зміст ст. 2 КАС України, дійшов висновку про недоведеність відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, правомірності прийнятого рішення, а тому позов належить до задоволення.

При вирішенні питання про відшкодування судового збору, суд враховує, що ухвалою суду від 03.07.2019 ОСОБА_1 звільнено від його сплати, отже підстави для застосування ч. 1 ст. 139 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити.

Скасувати рішення Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, оформлене протоколом № 17 від 7 травня 2019 року в частині відмови засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у переведенні із державної установи «Городищенська виправна колонія (№ 96)» до державної установи «Вільнянська установа виконання покарань (№ 11).

Зобов`язати Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про його переведення до іншої установи виконання покарання, розташованої ближче до його місця проживання, та місця проживання його родичів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 );

2) відповідач - Адміністрація Державної кримінально-виконавчої служби України (04050, м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Юрія Іллєнка, 81, ).

Повний текст рішення складено 15 серпня 2019 року.

Суддя Комшелюк Т.О.