Справа № 360/2650/19
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
Іменем України

15 серпня 2019 рокуСєвєродонецькСправа № 360/2650/19

Суддя Луганського окружного адміністративного суду Кисельова Є.О. розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

21 червня 2019 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якому позивач просив суд:

-визнати бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 , що виражається в невиконанні умов Контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеному з Міністерством оборони України в особі Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 генерал майора ОСОБА_3 , який набрав чинності 16.03.2016, укладеного з громадянином України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в частині звільнення громадян України з військової служби, які вислужили 24 місяці та не бажають продовжувати службу за Контрактом;

-зобов`язати Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 звільнити з лав Збройних Сил України військовослужбовця ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно рапорту № 3694 від 10.05.2019.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на даний час є військовослужбовцем Збройних Сил України та проходить військову службу за контрактом у Сєвєродонецькому міському військовому комісаріаті на посаді заступника військового комісара начальника відділення комплектування. 20.03.2015 був призваний на військову службу під час мобілізації. Як стверджує позивач, 16.02.2016 ним укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з Міністерством оборони України в особі Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 генерал майора ОСОБА_3 , який набрав чинності 16.03.2016.

Наказом № 35 від 16.03.2016 року Командувача військ оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_3 генерал майора ОСОБА_3 , позивач був призначений на посаду заступника військового комісара - начальника відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Позивач посилається про те, що в кінці квітня 2019 року згідно діючого законодавства він звернувся в усній формі до військового комісара Сєвєродонецького міського військового комісаріату підполковника ОСОБА_4 з клопотанням перед вищим командуванням про звільнення з лав Збройних Сил України.

Позивач вважає, що право на звільнення ним було набуте у відповідності до пп. й) п. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

23 липня 2018 року Міністерством Оборони України разом з Генеральним Штабом Збройних Сил України була видана Директива № Д-1 «Про визначення строків звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення зі служби, та особливості їх звільнення».

В даній директиві вказано, що звільнення військовослужбовців, які набули таке право на звільнення до 23 червня 2018 року та висловили бажання звільнитися з лав Збройних Сил України здійснюється у таких обсягах: до 01 серпня 2018 року - до 25 %; до 01 вересня 2018 року - до 25 %; до 23 вересня 2018 року - до 50 %; , а звільнення військовослужбовців які набули таке право після 23 червня 2018 року та висловили бажання звільнитися з лав Збройних Сил України протягом трьох місяців з дня набуття такого права.

На думку позивача, право на звільнення ним було набуте ще 16.03.2018 року і згідно нормативно - правових документів його повинні були звільнити 23.09.2018 без написання рапорту, як особу, що вислужила 24 місяці під час особливого періоду та не висловила бажання продовжувати військову службу.

Як зазначає позивач, на усне звернення про звільнення відповідь не отримано і на підставі цього 10.05.2019 ним було написано рапорт про звільнення з лав Збройних Сил України, який зареєстровано за № 3694 від 10.05.2019.

22.05.2019 позивачем отримано відповідь № ВОЗІК/1290 від 16.05.2019, відповідно до якої в задоволені рапорту було відмовлено.

Вважає, що діях Луганського обласного військового комісаріату вбачається порушення норм діючого законодавства, а саме порушення Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Директиви № Д-1, виданої Міністерством Оборони України разом з Генеральним Штабом Збройних Сил України,

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. 08.09.2019 до відділу діловодства та обліку звернень громадян суду (канцелярію) за вхідним реєстраційний номером 41776/2019 від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутністю позивача та уповноваженого представника, в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі (арк. спр.

07.07.2019 від відповідача до відділу діловодства та обліку звернень громадян (канцелярію) суду за вхідним реєстраційний номером 37883/2019 надійшло заперечення на відзив, в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі (арк.спр.25-26).

Відповідно до частини 9 статті 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вимоги частини 9 статті 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

Судом по справі вчинено такі процесуальні дії:

-ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 27.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами (арк.спр. 1);

-ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року вирішено подальший розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (арк.спр.46).

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.72-79, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Сєвєродонецьким МВ УМВС України в Луганській області від 29.08.2002, ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (арк.спр.17-19).

Відповідно до посвідчення офіцера УК 193328 від 20.03.2015 ОСОБА_1 займає посаду заступника ВК начальник відділення комплектування Сєвєродонецького МВК (арк.спр.7).

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, про що свідчить посвідчення серії НОМЕР_3 від 07.04.2016 (арк.спр.16).

Згідно витягу із Наказу від 16.03.2016 № 35 наказано укласти контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком до закінчення особливого періоду або прийняття рішення про демобілізацію з капітаном ОСОБА_1 , заступником військового комісара начальником відділення комплектування ІНФОРМАЦІЯ_7 (арк.спр.13).

Із матеріалів справи вбачається, що 16.03.2016 між Міністерством оборони України в особі Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » генерал майора ОСОБА_3 та громадянином України ОСОБА_1 , капітаном, заступником військового комісара начальника відділення комплектування Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області було укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб офіцерського складу (далі Контракт від 16.03.2016).

При укладанні Контракту від 16.03.2016 було досягнуто наступних істотних умов:

-Контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію (пункт 3 Контракту від 16.03.2016);

-сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладанні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами (пункт 4 Контракту від 16.03.2016).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08.05.2019 ОСОБА_1 звернувся до військового комісара Сєвєродонецького МВУ із рапортом, в якому просив клопотання перед вищим командуванням про звільнення із військової служби у запас згідно підпункту «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», як особою, який станом на 08.05.2019 відслужив 24 місяці за даним контрактом. Вказаний рапорт було прийнято 10.05.2019 за вх. № 3694 (арк.спр.14).

Листом від 16.05.2019 № ВОЗІК/1290 військовому комісару Сєвєродонецького міського комісаріату Луганської області було повідомлено про те, що майор ОСОБА_1 на дійсний час звільненню з Збройних Сил України за підпунктом «й» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок» не підлягає (арк. спр. 15).

Як слідує з матеріалів справи, позивач відповідно до функціональних обов`язків виконував обов`язки заступника військового комісара начальника відділення комплектування на особливий період, до яких, зокрема, віднесено:

-організація та ведення військового обліку призовників, здійснення контролю за його станом на підприємствах в організаціях, установах та учбових закладах незалежно від форм власності та підпорядкування за місцем постійного або тимчасового проживання призовників, повноту і якість ведення та збереження облікової документації;

-своєчасне виявлення громадян призовного віку, які проживають на території, що обслуговується військовим комісаріатом та не перебувають на військовому обліку для своєчасної постановки їх на військовий облік;

-забезпечення організованого проведення чергових призовів на строкову військову службу, виконання наряду та призов, організоване відправлення призовників до збірного пункту обласного військового комісаріату;

-здійснення постійного контролю за неухильним виконанням усіма громадянами та посадовими особами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з питань обліково-призовної роботи (арк. спр. 57-61).

Тобто, до функціональних обов`язків здебільше віднесено саме забезпечення організації та ведення військового обліку призовників, проведення чергових призовів на строкову військову службу громадян призовного віку та здійснення постійного контролю за неухильним виконанням усіма громадянами та посадовими особами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з питань обліково-призовної роботи.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач під час особливого періоду, оголошеного указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу від 16.03.2016, здійснював функціональні обов`язки заступника військового комісара начальника відділення комплектування на особливий період та воєнний час, до кола яких віднесено саме забезпечення організації та ведення військового обліку призовників, проведення чергових призовів на строкову військову службу громадян призовного віку та здійснення постійного контролю за неухильним виконанням усіма громадянами та посадовими особами Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з питань обліково-призовної роботи.

Отже, позивачем під час особливого періоду виконувались функціональні обов`язки, що не пов`язані із виконанням завдань в інтересах оборони України під час дії особливого періоду або взяття безпосередньої участі позивачем у веденні воєнних (бойових) дій.

Вирішуючи адміністративний позов по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Законом, який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянином України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 за № 2232-XII (далі Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною другою статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України.

Положеннями частини четвертої статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення № 1153).

Положення № 1153 визначає порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулюються питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, у тому числі регламентує питання укладання та розірвання контракту.

В свою чергу, строки військової служби визначаються у статті 23 Закону № 2232-XII, відповідно до частини другої якої для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.

Для осіб, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію та призначаються на посади, строки військової служби в календарному обчисленні встановлюються відповідно до частини другої цієї статті (частина третя статті 23 Закону № 2232-XII).

Згідно пункту 2 частини дев`ятої статті 23 Закону № 2232-XII під час дії особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки: з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених пунктом 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

Пунктом 3 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації: а) за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку; в) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Згідно з абзацом першим підпункту й пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № № 2232-XII, контракт укладений до закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію припиняється, а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації): які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення зі служби за цією підставою (за бажанням військовослужбовців), здійснюється у строки, визначені центральними органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють керівництво військовими формуваннями, але не пізніше трьох місяців з дня набуття такого права, а тих, хто на час набуття права на звільнення зі служби виконують завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду, беруть безпосередню участь у веденні воєнних (бойових) дій, у тому числі на території проведення антитерористичної операції, а також у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України, - протягом трьох місяців з дня завершення виконання таких завдань (абзац другий підпункту й пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII).

Судом встановлено, що Міністерством оборони України спільно з Генеральним штабом Збройних Сил України 03.07.2018 була підписана Директива Д-1 Про визначення строків звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення зі служби, та особливості їх звільнення (арк.спр. 27-30).

Цієї Директивою передбачено, зокрема, з 01.07.2018 здійснювати звільнення з військової служби військовослужбовців, які не висловили бажання продовжувати військову службу та які:

-уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом;

-звільнення з військової служби військовослужбовців, які набули право на звільнення, висловили бажання звільнитися з військової служби та які виконують завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду у районах здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії держави, що формально чи фактично є учасником воєнних дій проти України, здійснювати протягом трьох місяців з дня завершення виконання таких завдань;

-організувати у військових частинах, органах військового управління планування звільнення з військового служби військовослужбовців, які набули право на звільнення, з урахуванням:

-строку військової служби за контрактом для військовослужбовців, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію;

-заборонити звільнення військовослужбовців з військової служби у період виконання ними завдань у районі проведення операції об`єднаних сил;

-побажання військовослужбовців щодо термінів їх звільнення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначеною нормою закону встановлені обмеження на звільнення з військової служби військовослужбовців, які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, у вигляді виконання завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду та взяття безпосередньої участі у ведені воєнних (бойових) дій.

У відповідності до статті 11 Закону України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України №548, до загальних обов`язкові військовослужбовців відноситься необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців обов`язки.

Кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями (стаття 16 Закону № 548).

Статтею 17 Закону України Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що на військовослужбовців під час перебування на бойовому чергуванні, у внутрішньому і гарнізонному наряді, а також під час виконання інших завдань покладаються спеціальні обов`язки. Ці обов`язки та порядок їх виконання визначаються законами і статутами Збройних Сил України, а також іншими нормативно-правовими актами, що приймаються на основі законів і статутів Збройних Сил України.

Відповідно до витягу із наказу Генерального штабу Збройних Сил України від 18.06.2018 № 13 дск вбачається, що капітана ОСОБА_1 , заступника військового комісара начальника відділення комплектування Сєвєродонецького міського військового комісаріату Луганської області на підставі рішення Командувача об`єднаних сил, залучено з 10.05.2018 до складу сил та засобів об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (арк.спр.31).

Матеріали справи не містять наказів щодо виконання позивачем завдань в інтересах оборони України під час дії особливого періоду або взяття безпосередньої участі позивачем у ведені воєнних (бойових) дій.

Суд вважає, що залучення до складу сил та засобів об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та передбачені абзацом другим підпункту й пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 обов`язкові критерії, зокрема, виконання завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду, безпосередня участь у веденні воєнних (бойових) дій, оскільки зазначені критерії перелічені у сукупності та відсутня інформація про певні завдання, не є тотожними поняттями. Само по собі залучення до складу сил та засобів об`єднаних сил, на переконання суду, не свідчить про виконання завдань з оборони країни та безпосередню участь у бойових діях.

В контексті зазначених висновків та з огляду на юридичну конструкцію норми, суд дійшов висновку, що норми абзацу другого підпункту й пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № № 2232-XII не можуть слугувати обмеженнями для звільнення позивача.

Згідно із частиною восьмою статті 26 Закону № № 2232-XII у разі потреби військовослужбовці строкової військової служби та військової служби за призовом осіб офіцерського складу, які вислужили встановлені строки, можуть бути відповідно до Указу Президента України затримані на службі на строк до шести місяців.

Відповідний Указ не приймався, за згодою сторін контракт не подовжувався, ОСОБА_1 не висловив бажання подовжити контракт, навпаки висловив бажаня його розірвати, про що 10.05.2019 подав до Військового комісару Сєвєродонецького МВК відповідний рапорт.

Закон України від 06.12.1991 № 1932-XII Про оборону України (далі - Закон № 1932-XII) встановлює засади оборони України, а також повноваження органів державної влади, основні функції та завдання органів військового управління, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, обов`язки підприємств, установ, організацій, посадових осіб, права та обов`язки громадян України у сфері оборони.

Особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (абзац одинадцятий статті 1 Закону 1932-XII).

Абзац п`ятий статті 1 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (далі Закон № 3543-XII) визначає особливий період як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац четвертий статті 1 Закону № 3543-XII).

В свою чергу, демобілізація - це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (абзац шостий статті 1 Закону № 3543-XII).

Отже, особливий період настає з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується виданням Президентом України відповідного Указу та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.

Указом Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 Про часткову мобілізацію оголошено рішення про проведення часткової мобілізації, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період з 17.03.2014.

При цьому, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає підстави стверджувати, що особливий період в Україні триває.

При цьому, залучення до складу сил та засобів об`єднаних сил для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях та передбачені абзацом другим підпункту й пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 обов`язкові критерії, зокрема, виконання завдання в інтересах оборони України під час дії особливого періоду, безпосередня участь у веденні воєнних (бойових) дій, оскільки зазначені критерії перелічені у сукупності та відсутня інформація про певні завдання, не є тотожними поняттями. Само по собі залучення до складу сил та засобів об`єднаних сил, на переконання суду, не свідчить про виконання завдань з оборони країни та безпосередню участь у бойових діях.

Суд дійшов висновку, що після того як позивач вислужив 24 місяці військової служби у відповідності до вимог Контракту від 16.03.2019 та не висловив бажання продовжити службу під час особливого періоду, останній набув право на звільнення згідно з підпунктом й пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232-XII відповідно до поданого рапорту.

Доводи представника відповідача про те, що позивач після того, як відслужив 24 місяці військової служби за контрактом, тобто після 11.10.2018 не зверталася з рапортами про звільнення, суд вважає безпідставними, оскільки аналіз норм Закону № 2232, Положення № 1132 не містить правового врегулювання питання реалізації права військовослужбовця на звільнення у зв`язку із таким обмеженням.

Таким чином, судом достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи, що після того як позивач вислужив 24 місяці військової служби за контрактом та не висловив бажання продовжити службу під час особливого періоду, останній набув право на звільнення згідно з підпунктом «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 відповідно до поданого рапорту.

Відповідно до статті 29 Всезагальної декларації прав людини, прийнятої на третій сесії Генеральної Асамблеї ООН (дата підписання 10.12.1948; дата набрання законної 10.12.1948), кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки і можливий вільний та повний розвиток її особистості. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина підлягає лише тим обмеженням, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав та свобод інших та задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві. Здійснення цих прав і свобод ні в якому випадку не повинно суперечити цілям та принципам Організації Об`єднаних Націй.

Аналогічні критерії викладені у статтях 12, 18, 19, 21 і 22 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права (набув чинності, у тому числі для України, 23.03.76).

Сутність наведених критеріїв, які визначають ступінь допустимого втручання держави у права та свободи особи, полягає у тому, що здійснення певних прав не підлягає жодному обмеженню крім тих, що встановлені законом та є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах державної безпеки та суспільного спокою, з ціллю запобігання правопорушень та злочинів, для охорони здоров`я і моральності та захисту прав і свобод інших осіб.

Обмежувальні заходи щодо прав і свобод можуть бути вжиті державою лише у цілях, визначених у вказаних міжнародно-правових документах, із дотриманням відповідності інтересів держави у сфері національної безпеки та ступеня втручання в основні права і свободи громадян.

Іншою вимогою щодо допустимості відповідних обмежень є критерій необхідності, тлумачення якого міститься, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини «Сільвер та інші проти Сполученого Королівства Великобританії» від 25.03.83, в якому Суд наголосив на обов`язковості законної сили втручання, як-от з ціллю «запобігання правопорушень та злочинності», «захисту моральності», «захисту прав та свобод інших». Також у цьому Рішенні зазначено про те, що відповідне втручання повинно відповідати «нагальній суспільній необхідності» та має бути спів розмірним переслідуваній меті.

Критерії визначення необхідності, спів розмірності та обґрунтованості введених обмежень прав людини, у тому числі з точки зору захисту національної безпеки та громадського порядку, наведені у міжнародно-правовому акті «Сиракузькі принципи, що стосуються обмежень і відхилень від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права» (1984 рік), прийнятому підкомісією з попередження дискримінації і захисту меншин Економічної і Соціальної Ради ООН (далі - Сиракузькі принципи). Зазначені принципи рекомендовано застосовувати у питаннях тлумачення допустимих обмежень прав і свобод громадян, принципу пропорційності з метою запобігання введенню законами невиправданих доцільністю обмежень.

Згідно з пунктом 10 Сиракузьких принципів у тих випадках, коли Пакт встановлює, щоб обмеження було «необхідним», термін «необхідно» передбачає, що таке обмеження: засноване на одному з положень, згідно з яким таке обмеження є допустимим у відповідності з однією із статей Пакту; відповідає нагальній потребі держави або суспільства; має законні цілі; є співрозмірним таким цілям. Будь-яка оцінка необхідності того чи іншого обмеження повинна ґрунтуватися на об`єктивних факторах.

Пунктом 29 Сиракузьких принципів передбачено, що посилання на інтереси національної безпеки для виправдання заходів з обмеження деяких прав є можливим лише у випадку, якщо такі заходи застосовуються для захисту існування держави, її територіальної цілісності та політичної незалежності від застосування сили або загрози її застосування.

Пункт 30 забороняє посилатися на інтереси національної безпеки як на підставу для введення обмежень з метою запобігання лише локальної або відносно ізольованої загрози правопорядку.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач не може бути обмежений у праві звільнення з лав Збройних Сил України за підпунктом «й» пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону № 2232 з підстав того, що ним поданий рапорт про звільнення з порушенням строку.

Зважаючи на той факт, що станом на момент подання рапорту від 10.05.2019 за вх. № 3694 та, відповідно, розгляду справи по суті позивач набув право на звільнення (вислужив більше 24 місяців військової служби за контрактом), не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду, суд дійшов висновку, що не звільнивши позивача з військової служби на підставі поданого рапорту, відповідач допустив протиправну бездіяльність, у зв`язку з чим наявні правові підстави для зобов`язання відповідача до вчинення необхідних дій з метою відновлення прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, відтак позов слід задовольнити у повному обсязі.

Питання про розподіл судових витрат судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 2, 8, 9, 19, 20, 32, 72, 77, 90, 94, 132, 133, 139, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_8 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Луганського обласного військового комісаріату (місцезнаходження: вул. Б.Ліщини, 38, м. Сєвєродонецьк, Луганська область, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не звільнення ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту від 10 травня 2019 року, як такого, що уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом та не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_9 звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі рапорту від 10 травня 2019 року як такого, що уклав контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, вислужив не менше 24 місяців військової служби за контрактом та не висловив бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Є.О. Кисельова