Справа № 640/7733/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 640/7733/19 Суддя (судді) першої інстанції: Каракашьян С.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року

у справі №640/7733/19 (розглянутої у відкритому судовому засіданні)

за позовом Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації

до відповідача Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві

третя особа: Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат

про визнання протиправною та скасування постанови від 16.04.2019 №3/375,

В С Т А Н О В И Л А :

Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації (далі - позивач) звернулось до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (відповідач) третя особа: Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, у якому просило суд:

- скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 16.04.20149 про накладання штрафу в розмірі 1020, 00 грн., винесена при примусовому виконанні виконавчого листа №3/375 від 20.08.2013, що видав Окружний адміністративний суд м. Києва.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що позивач повідомляв Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві про поважні причини невиконання рішення суду, від так, до позивача протиправно застосовані штрафні санкції згідно спірної постанови.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, порушення судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Частиною 4 статті 229 КАС України встановлено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 315, ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва 04.04.2008 (справа№3/375), було задоволено частково позовну заяву ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Управління) про стягнення невиплаченої суми допомоги, а саме: зобов`язано Управління здійснити перерахунок та призначити державну допомогу сім`ям з дітьми ОСОБА_1 за період з 27.08.2007 по 28.12.2007. В задоволенні решти позовних вимог було відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2009 апеляційну скаргу Управління було залишено без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.04.2008 - залишено без змін.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 18.05.2012 касаційну скаргу Управління було задоволено частково, а саме: ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11.08.2009 скасовано. Абзац 2 резолютивної частини постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2008 було викладено у новій редакції: «Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоплачену суму допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до статті 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого статтею 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» на одну працездатну особу, з 27.08.2007 по 31.12.2007». В решті постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.04.2008 залишено без змін.

В подальшому Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві на підставі виконавчого листа № 3/375 від 20.08.2013 було відкрито виконавче провадження ВП № 41273591.

З метою виконання судового рішення, яке набрало законної сили позивачем було винесено 04.07.2012 розпорядження про нарахування ОСОБА_1 недовиплаченої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до статті 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому статтею 62 Закону України «Про Державний бюджет Україна на 2007 рік» на одну працездатну особу, з 27.08.2007 по 31.12.2007, яке було надіслано до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат. В подальшому Управління зверталось до Центру з повторними листами щодо здійснення виплати ОСОБА_1 , проте, за повідомленням, виплату здійснити не має можливості у зв`язку з відсутністю коштів на вказані цілі.

Таким чином, позивач з 2012 року не виконав рішення суду про виплату недоплаченої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі 1129 грн.

Державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Шабановим В.В. прийнято постанову від 16.04.2019 №41273591 про накладення штрафу на Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації за невиконання рішення суду та застосовані штрафні санкції в розмірі 10 200 грн.

Вважаючи вказану постанову про накладення штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, приймаючи рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог виходив з того, що відповідач діяв в межах повноважень передбачених чинним законодавством України, у суду відсутні правові підстави для скасування постанови від 16.04.2019 ВП №41273591 про накладення штрафу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції чинній на час прийняття спірної постанови) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 18 названого Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 63 Закону України "Про виконавче провадження" за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Таким чином, зі змісту вказаних норм вбачається, що у разі невиконання боржником без поважних причин рішення суду виконавець зобов`язаний прийняти постанову про накладення штрафу на боржника.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації не виконав вимог рішення суду.

Так, позивач зазначає, що з метою виконання судового рішення, яке набрало законної сили та вимог державного виконавця Управлінням було винесено ще 04.07.2012 розпорядження про нарахування ОСОБА_1 недовиплаченої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до статті 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому статтею 62 Закону України «Про Державний бюджет Україна на 2007 рік» на одну працездатну особу, з 27.08.2007 по 31.12.2007 (Розпорядження від 04.07.2012), яке було надіслано до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

В подальшому Управління зверталось до Центру з повторними листами щодо здійснення виплати ОСОБА_1 , проте, за повідомленням центру, виплату здійснити не має можливості у зв`язку з відсутністю коштів на вказані цілі.

На думку позивача ним було в межах компетенції вчинено всі можливі заходи щодо виконання рішення суду та вимог державного виконавця, а причини невиконання судового рішення - невиплата коштів ОСОБА_1 є такими, що ніяк не залежить від Управління, а отже є поважними.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що зазначені доводи позивача щодо відсутності фінансування, що не можуть визнані поважними, у зв`язку з тим, що особа має законне право а також небезпідставні сподівання на соціальні гарантії та виплати, які закріплені Конституцією України.

Як наголосив Конституційний Суд України в Рішенні від 25 січня 2012 року № 3- рп/2012, за рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов`язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України.

Згідно із Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3- рп/2012, однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Відповідно до положень абзаців другого та третього частини першої статті 1 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій; державні соціальні гарантії - це встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами.

Як зазначено у Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України, що невід`ємною складовою правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов`язок виконання соціальної політики держави у цій сфері.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08 листопада 2005 року), держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок робітникам з державного бюджету, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Як правомірно зазначено судом першої інстанції, що позивачем не надано жодного доказу того, що він звертався до суду із заявами про роз`яснення рішення суду та встановлення способу його виконання, що могло б свідчити про вжиття заходів стосовно виконання рішення суду та можливу наявність поважних причин його невиконання.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Згідно з ч. 2 Закону України «Про виконавче провадження», за заявою стягувача виконавець може відстрочити або розстрочити виконання рішення (крім судового рішення), за наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, про що виносить відповідну постанову.

Колегія суддів звертає увагу на те, позивач не був позбавлений права у разі наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, звернутись до суду із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення, однак, наданим правом не скористався.

На переконання колегії суддів позивач у даному випадку не добросовісно скористався належними йому процесуальними правами. У свою чергу, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Щодо доводів позивача, що він з метою забезпечення виплати коштів та на виконання рішення суду вживав відповідні заходи щодо отримання роз`яснення суду стосовно виконання постанови Окружного адміністративного суду від 04.04.2008 №3/375 колегія суддів не приймає до уваги, оскільки всі ці заходи здійснювалися позивачем вже після ухвалення судом рішення у даній справі.

З урахуванням зазначеного, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв в межах повноважень передбачених чинним законодавством України, а постанова від 16.04.2019 ВП №41273591 про накладення штрафу є правомірно та не підлягає скасуванню.

Отже, виходячи з аналізу наведених норм у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованих висновків, що позивачем не надано суду будь-яких доказів на обґрунтування своїх вимог та доказів, які б спростовували доводи відповідачів, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Колегія суддів інші доводи апеляційної скарги не бере до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції вже була надана оцінна вказаним доводам, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

При цьому не дивлячись, що апелянт посилається на винесення рішення суду першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, однак апеляційна скарга, не містить зазначення порушення яких саме норм КАС України допущено порушення судом першої інстанції, а колегією суддів в свою чергу не встановлено обставин, передбачених статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду першої інстанції може бути скасовано.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 195, 242, 243, 246, 272, 286, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: І.О. Лічевецький

Ю.А Ісаєнко