Справа № 120/1567/19-а
Суддя: Заброцька Людмила Олександрівна
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

16 серпня 2019 р. Справа № 120/1567/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Заброцької Людмили Олександрівни, розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про: визнання протиправною та скасування постанови, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправною та скасування постанови, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що постановою головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №50963031 від 04.04.2019 закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, який виданий 12.04.2016 Вінницьким апеляційним адміністративним судом. Позивач вважає, що дії відповідача по закінченню зазначеного виконавчого провадження є передчасними і протиправними, бо відсутні з його боку дієві заходи, спрямовані на здійснення контролю по належному виконанню рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» №25663/02 від 17.07.2014, в частині, яка і на сьогодні так і залишається невиконаною належним чином. Зокрема, позивач вказує, що залишається невиконаним рішення Замостянського райсуду від 01.03.2004 року, як складової рішення ЄСПЛ, в частині належної видачі наказу зі зміненою датою його звільнення, видачі оформленої належним чином трудової книжки та сплати залишку непогашеного боргу повного розрахунку. Як підставу для закінчення виконавчого провадження, державний виконавець навів цілий ряд доводів, які, як вважає позивач, не відповідають фактичним обставинам та виконані з порушенням процедури їх виконання і чинного законодавства. Позивач зазначає, що, на його думку, причиною таких протиправних дій державного виконавця і стала відсутність заходів Департаменту спрямованих на здійснення контролю по належному їх виконанню.

Отже, позивач звернувся до суду з наступними позовними вимогами:

1) визнати передчасною та скасувати, як протиправну, постанову ВП №50963031 від 04.04.2019 головного державного виконавця Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазура Г.І. про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, який виданий 12.04.2016 Вінницьким апеляційним адміністративним судом;

2) визнати неправомірною бездіяльність відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду;

3) зобов`язати Департамент здійснити дієві заходи спрямовані по контролю за належним виконанням мір зобов`язального характеру, при видачі наказу і трудової книжки та сплати залишку непогашеного боргу повного розрахунку, що і на сьогодні залишаються належно не виконаними;

4) стягнути на його користь з Державного бюджету України на відшкодування йому моральної шкоди в сумі 100000 грн. завданої протиправною бездіяльністю відповідача і 2000,00 грн. фактично понесених витрат по захисту своїх прав, що порушені відповідачем, шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку Державною казначейською службою України;

5) винести окрему ухвалу в адресу Мінюсту про порушення законодавства, тяганину і неналежне виконання судових рішень Департаментом, що стало предметом його звернень і вже сімох рішень ЄСПЛ;

6) встановити судовий контроль за виконанням постанови суду шляхом надання звіту відповідачем протягом місяця з дня прийняття судового рішення ( т. 1 а.с. 4 - 8 ).

Ухвалою суду від 20.05.2019 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

У встановлений судом строк позивач подав до суду заяву з додатками, відповідно до якої недоліки позовної заяви усунуто.

Ухвалою суду від 28.05.2019 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено здійснювати в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання на 06.06.2019.

04.06.2019 від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю, зазначаючи при цьому, що позивач ОСОБА_1 зловживає своїми процесуальними правами, у даному випадку шляхом сутяжництва, що проявляється в багаторазових зверненнях до суду особою із тотожними або аналогічними позовами після вирішення справи судом (№802/82/16-а, №802/1462/16-а, №802/840/16-а, №802/2019/16-а, №802/141/17-а, №802/143/17-а, №802/1795/17-а, №802/1312/18-а, №0240/3698/18-а та інших справах) з метою домогтися нового розгляду справи, що вже вирішена судом за допомогою модифікації предмета та підстави позову, введення нових учасників процесу, шляхом подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору, у спорі, який має очевидно штучний характер тощо. Також представник відповідача наголошує на маніпулюванні позивачем судовими рішеннями і умисному приховуванні низки судових рішень, що набули законної сили, в яких Верховним Судом надана оцінка твердженням ОСОБА_1 щодо начебто невиконання рішення Європейського суду з прав людини «Яворовенко та інші проти України» від 17.07.2014 року №25663/02 в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року щодо сплати позивачу суми повного розрахунку при звільненні. Крім того, представник відповідача зазначає, що обставини та підстави, які стали основою для ухвалення Вінницьким окружним адміністративним судом постанови від 27.01.2016 року №802/3745/15-а, на виконання якої видано відповідний виконавчий лист, на сьогоднішній день фактично відпали, оскільки на теперішній час рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року щодо ОСОБА_1 є виконаним в повному обсязі. В той же час рішення в справі № 802/3745/15-а, яким зобов`язано Департамент ДВС Міністерства юстиції України виконати рішення ЄСПЛ № 25663/02 від 17.07.20014 року, приймалося Вінницьким окружним адміністративним судом в січні 2016 року, тобто ще в той період часу, коли існувало відкрите виконавче провадження ВП №44360795, де виконавчим документом було саме вищевказане рішення ЄСПЛ. Факт виконання рішення ЄСПЛ №25663/02 від 17.07.20014 року в повному обсязі та правомірності закінчення виконавчого провадження ВП № 44360795 встановлений низкою судових рішень, в тому числі і Верховного Суду ( постанова Верховного Суду від 14.02.2019 року в адміністративній справі №802/840/16-а; постанова Верховного Суду від 14.03.2019 року в адміністративній справі №802/1462/16-а ) ( т. 1 а.с. 208 - 228 ). Також представник відповідача звертає увагу на висновки Верховного Суду, зроблені ним в постанові від 14.02.2019 року в адміністративній справі №802/840/16-а, де вказано, що платіжним дорученням Міністерства юстиції України № 2994 від 03.08.2016 року позивачу сплачена заборгованість на загальну суму 1188937,30 грн., а іншим платіжним дорученням № 3225 від 22.08.2016 року - пеня у сумі 20,37 грн. за несвоєчасне виконання рішення суду. Крім того, Верховний Суд зазначає, що позовна вимога про визнання неправомірною бездіяльності Урядового уповноваженого у справах Європейського суду та Департаменту ДВС Мін`юсту щодо відсутності контролю і координації дій при виконанні рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яворовенко та інші проти України» від 17.07.2014 року № 25663/02, в частині, що до цього часу є невиконаною, не підлягає задоволенню, оскільки відповідачем вчинено всі необхідні дії щодо забезпечення виконання вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року, яке є виконаним в повному обсязі.

Отже, представник відповідача вважає, що Департамент ДВС Міністерства юстиції України діяв у межах своїх повноважень та у спосіб, що передбачений законом, жодні права та законні інтереси позивача ОСОБА_1 не були порушені, а тому вимоги позивача не містять в собі об`єктивних правових підстав і підлягають відхиленню.

06.06.2019 року, позивач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання ( т. 1 а.с. 29 ). Керуючись положеннями частин 1 - 3 ст. 268 КАС України, в судовому засіданні 06.06.2019 року було розпочато розгляд справи, заслухано усні заперечення представника відповідача щодо позиву та оголошено перерву, в зв`язку з необхідністю заслухати усні пояснення позивача, про що постановлено усну ухвалу з занесенням в протокол судового засідання (т. 2 а.с. 129).

В судовому засіданні 07.06.2019 року задоволено клопотання позивача та витребувано додаткові докази, в зв`язку з чим оголошено перерву до 10.06.2019 року, про що постановлено усну ухвалу з занесенням в протокол судового засідання ( т. 2 а.с. 139).

10.06.2019 року судом було продовжено судовий розгляд справи, заслухано усні пояснення позивача, але в зв`язку з припиненням постачання електроенергії в приміщення суду на тривалий час та, відповідно, неможливістю фіксування перебігу судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що передбачено частинами 13, 14 ст. 10 та ст. 229 КАС України, у судовому засіданні оголошено перерву до 01.07.2019 року, приймаючи до уваги перебування судді у відпустці з 10.06 по 30.06.2019 ( т. 2 а.с. 147 - 148).

В судовому засіданні 01.07.2019 року продовжено розгляд справи, розпочато дослідження матеріалів виконавчого провадження і відповідно до ч.2 ст. 223 КАС України оголошено перерву до 03.07.2019 року (т. 2 а.с. 171 - 172 ).

03.07.2019 позивачем подано заяву про відвід головуючому судді, яку позивач підтримав в судовому засіданні ( т. 2 а.с. 176 - 178 ).

За наслідком розгляду зазначеної заяви судом винесено ухвалу від 03.07.2019 року, якою провадження в адміністративній справі зупинено та передано справу для вирішення питання про відвід в порядку, встановленому ч.4 ст.40 та ч.1 ст. 31 КАС України ( т. 2 а.с. 180 - 181 ).

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 05.07.2019 року в задоволенні заяви про відвід судді Заброцької Л.О. відмовлено ( т. 2 а.с. 185 - 186 ).

Ухвалою суду від 08.07.2019 року провадження в справі поновлено і призначено судове засідання на 12.07.2019 року ( т. 2 а.с. 189 ).

Судове засідання 12.07.2019 року відкладено, в зв`язку з неявкою позивача в судове засідання та відсутністю в суду доказів, щодо належного повідомлення позивача про дату, час та місце судового засідання, призначено наступне судове засідання на 19.07.2019 ( т. 2 а.с. 192 - 193 ).

В той же час, 12.07.2019 року від позивача через відділ прийому суду надійшла заява в якій він зазначає про його госпіталізацію в лікарню з 13.07.2019 по 06.08.2019 року, в зв`язку з чим просить відкласти розгляд справи або зупинити провадження в справі до його повного одужання ( т. 2 а.с. 195 - 196 ).

17.07.2019 року від позивача надійшла заява про зупинення провадження в справ, мотивована тим, що позивач з 15.07.2019 року буде перебувати на лікуванні, повернеться до м. Вінниці 06.08.2019, з цих причин не зможе брати участі в судових засіданнях, проте бажає захищати та відстоювати свої права ( т. 2 а.с. 201 -202 ).

Ухвалою суду від 19.07.2019 року, заява позивача задоволена, зупинено провадження в справі до одужання позивача ОСОБА_1 ( до 06.08.2019 року включно) ( т. 2 а.с. 203 - 205 ).

Ухвалою суду від 07.08.2019 року поновлено провадження в справі, призначено судове засідання на 15.08.2019 року ( т. 2 а.с. 216 ).

15.08.2019 року судове засідання було продовжено за участю позивача та відсутності відповідача, який будучи повідомленим належним чином в судове засідання не з`явився ( 9 т. 2 а.с. 230, 245 ), після долучення до матеріалів справи ряду нових доказів, наданих позивачем, оголошено перерву в судовому засіданні, відповідно до вимог ч.2 ст. 223 КАС України, до 16.08.2019 року ( т. 2 а.с. 245 ).

В судове засідання 16.08.2019 року сторони не з`явилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в порядку письмового провадження, по наявним матеріалам справи ( т. 2 а.с. 247, 252 - 253 ).

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

На підставі викладеного, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

У попередніх судових засіданнях позивач позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судових засіданнях проти задоволення позову заперечував, посилаючись на доводи, які викладено у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам кожному окремо та у їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини.

17.07.2014 р. Європейським судом з прав людини прийнято рішення у справі №25663/02 "Яворовенко та інші проти України", яким зобов`язано державу Україну упродовж трьох місяців виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2000 євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку, в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.

Згідно з Додатком до вищезазначеного рішення Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_1 підлягають виконанню:

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 р.;

- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28.03.2006 р.;

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16.10.2006 р.;

- рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.04.2007 р.;

- рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27.11.2006 р.

Зокрема, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 р. в справі № 2-200/2004 стосувалось зобов`язання ДАК "Укрресурси" змінити дату наказу №25-а-к від 07.03.2002р. про звільнення ОСОБА_1 , виданого на виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 25.01.2001р., та провести з ним повний розрахунок.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби від 13.08.2014 р. відкрито виконавче провадження ВП № 44360795 з примусового виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі "Яворовенко та інші проти України" та зобов`язано боржника - державу Україна добровільно виконати таке рішення у строк, встановлений Законом України "Про виконавче провадження" та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року у справі №802/3745/15-а, що набрала законної сили 05.04.2016 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Урядового повноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо нездійснення координації роботи пов`язаної з виконанням рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " Яворовенко М.М. та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту Державної виконавчої служби Міністертсва юстиції України щодо нездійснення контролю за виконанням рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " Яворовенко М.М. та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. Зобов`язано Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснити заходи спрямовані на здійснення контролю, а Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини - щодо координування виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " Яворовенко М.М. та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. В решті позовних вимог відмовлено.

На виконання зазначеного судового рішення 12.04.2016 року Вінницьким апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист № 802/3745/15-а.

Зазначений виконавчий лист позивачем було пред`явлено до примусового виконання, в зв`язку з чим відкрито виконавче провадження ВП № 50963031, відповідно до якого боржника - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зобов`язано здійснити заходи спрямовані на здійснення контролю виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "Яворовенко М.М. та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною.

Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мазуром Г.І. 04.04.2019 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 50963031. Зазначена постанова прийнята на підставі п.9 ч.1 ст. 39, в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, та мотивована тим, що рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " Яворовенко М.М. та інші проти України" виконане в повному обсязі, а отже, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України здійснено всіх заходів, спрямованих на здійснення контролю щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " Яворовенко М.М. та інші проти України".

В той же час, позивач не погоджується з прийнятим відповідачем рішенням, вважає його передчасним і протиправним, наполягаючи, що рішення ЄСПЛ, в частині виконання рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01.03.2004 року стосовно проведення з ним повного розрахунку, виконано не в повному обсязі, а виконавче провадження № 44360795 щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " Яворовенко М.М. та інші проти України" закінчено передчасно, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, та визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд керується та виходить з такого.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України регулює Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон № 3477-IV).

В розумінні статті 1 цього Закону, рішення - це:

а) остаточне рішення Європейського суду з прав людини у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;

б) остаточне рішення Європейського суду з прав людини щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання у справі проти України;

г) рішення Європейського суду з прав людини про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Органом представництва, згідно визначення наведеного у цій же нормі, визначено орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

Так, відповідно до пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України №784 від 31 травня 2006 року, на Міністерство юстиції покладено функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень. При цьому, пунктом 3 цієї ж Постанови установлено, що представництво України в Європейському суді з прав людини у разі розгляду питань дотримання нею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та звітування про хід виконання рішень Європейського суду з прав людини у справах проти України здійснюється в установленому порядку Міністерством юстиції через Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

За приписами статті 7 Закону №3477-IV протягом десяти днів від дня отримання повідомлення суду про набуття рішенням статусу остаточного орган представництва:

а) надсилає стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права подати до державної виконавчої служби заяву про виплату відшкодування, в якій мають бути зазначені реквізити банківського рахунка для перерахування коштів;

б) надсилає до державної виконавчої служби оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, оригінальний текст і переклад резолютивної частини остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, оригінальний текст і переклад рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Державна виконавча служба упродовж десяти днів з дня надходження документів, зазначених у пункті "б" цієї частини, відкриває виконавче провадження.

Неподання стягувачем заяви про виплату відшкодування не є перешкодою для виконання Рішення.

В свою чергу, частина перша статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (далі Закон №1404-VIII) визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 13 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Керуючись частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 3 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Згідно пункту 6 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802, посадова особа органу державної виконавчої служби, яка здійснювала перевірку виконавчого провадження і виявила порушення вимог законодавства, зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за цим виконавчим провадженням до повного усунення виявлених порушень.

Отже з аналізу процитованих норм видно, що у разі виявлення порушень під час проведення контролю за рішеннями, діями державного виконавця відповідна посадова особа має право скасувати процесуальний документ державного виконавця та зобов`язати провести виконавчі дії в порядку, встановленому законом. У такому випадку посадова особа, що здійснювала перевірку, і зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за виконавчим провадженням.

Як встановлено судом, відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 року та виданого на її виконання виконавчого листа №802/3745/15-а, за яким відкрито виконавче провадження ВП №50963031, боржника - Департамент Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зобов`язано здійснити заходи спрямовані на здійснення контролю виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі " Яворовенко М.М. та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення цього рішення залишається невиконаною. Як зазначено в мотивувальній частині постанови від 27.01.2016 року «фактично даний спір виник в зв`язку з невиконанням рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року в частині невиконання рішення національного суду, а саме: Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року стосовно проведення повного розрахунку ( зарплата, компенсація за відпустку )».

Відтак, виходячи зі змісту прийнятого Вінницьким окружним адміністративним судом рішення від 27 січня 2016 року та враховуючи, що здійснювати заходи, спрямовані на здійснення контролю щодо виконання рішення, можливо лише щодо невиконаного рішення ЄСПЛ, для вирішення даної адміністративної справи належить з`ясувати чи виконано, станом на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 50963031 від 04.04.2019 року, рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 р. у справі "Яворовенко М . М . та інші проти України" в частині, яка станом на день ухвалення рішення (27.01.2016 ) в справі № 802/3745/15-а залишалась невиконаною.

Слід зазначити, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18 квітня 2016 року у справі №802/82/16-а, що набрала законної сили, встановлено, що Департаментом ДВС виконано рішення Європейського суду з прав людини від 17 липня 2014 року у справі "Яворовенко та інші проти України" в частині, яка стосується виконання рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 28 березня 2006 року, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 2006 року та рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 06 квітня 2007 року. Крім того, судом в даній постанові також зазначено, що заочне рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 листопада 2006 року у справі № 2-4319/06, яким стягнуто з ДАК "Укрресурси" на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток за сумісництво посад за період з 01 березня 2002 року по 01 січня 2003 рік, з врахуванням компенсацій при інфляції за затримку розрахунку на суму 7564,50 грн. та зобов`язано відповідача звільнити ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера заводу "Модуль" з 01 грудня 2006 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з проведенням повного розрахунку по дату звільнення, було скасоване рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 11 вересня 2007 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 24 червня 2008 рокую. Відтак, таке судове рішення виконанню не підлягає.

Окремо постановою суду в справі №802/82/16-а встановлено, що сума заборгованості, яка підлягає виплаті ОСОБА_1 згідно з рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року та на виконання рішення ЄСПЛ, є визначеною (станом на жовтень 2015 року) і становить 1900147,03 грн. При цьому, беручи до уваги факт виплати ОСОБА_1 коштів на загальну суму 711209,73 грн., які входять в суму повного розрахунку при звільненні з ДАК "Укрресурси" станом на жовтень 2015 року, тобто в суму 1900147,03 грн., останньому необхідно виплатити заборгованість в сумі 1188937,30 грн.

В подальшому, на виконання вищевказаної постанови суду в справі №802/82/16-а, Департаментом перераховано ОСОБА_1 кошти в сумі 1188937,30 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2994 від 03 серпня 2016 року, та подано до суду звіт про виконання постанови від 18 квітня 2016 року в справі № 802/82/16-а, який прийнято ухвалою суду від 29 серпня 2016 року.

Також, суд зауважує, що в постанові Верховного Суду від 04 жовтня 2018 року в справі № 802/82/16 констатовано, що на виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 в частині виконання рішення Замостянського районного суду від 01 березня 2004 року позивачеві належить виплатити кошти в загальній сумі 1900147,03 грн., в тому числі залишок заборгованості - 1188937,30 грн. (1900147,03 - 711209,73).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 позивачеві виплачено кошти в загальній сумі 1900147,03 грн., в тому числі залишок заборгованості в сумі 1188937,30 грн. ( т. 1 а.с. 42).

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 49 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон №606-XIV, який діяв у період відкриття виконавчого провадження по виконанню рішення ЄСПЛ та його завершення), виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

13 вересня 2016 року у зв`язку з виплатою ОСОБА_1 коштів в сумі 1188937,30 грн. та фактичним виконанням рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 «Яворовенко та інші проти України» виконавче провадження № 44360795 закінчено, про що винесено відповідну постанову.

Правомірність закінчення виконавчого провадження № 44360795 підтверджена постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року в справі № 802/1462/16-а, яка набрала законної сили.

В постанові Верховного Суду від 14 березня 2019 року в справа №802/1462/16-а (провадження №К/9901/3513/18) зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до обгрунтованого висновку, що розмір заборгованості, що підлягав сплаті на користь позивача на виконання рішення Європейського Суду з прав людини від 17.07.2014 у справі №25663/02 та, відповідно, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004, встановлений постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 18.04.2016 у справі №802/82/16, яка набрала законної сили. У зв`язку з цим, ця обставина не підлягає доказуванню відповідно до вимог статті 72 та ч. 2 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень) та норм аналогічного змісту, закріплених у частині 4 статті 78 КАС України в редакції, що є чинною станом на час касаційного розгляду справи.

Слід зазначити, що позивач неодноразово звертався до суду з позовами, в яких в тій чи іншій редакції оскаржував постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №44360795 від 13.09.2016 року ( справа №802/1462/16-а, провадження №К/9901/3513/18 постанова Верховного Суду від 14 березня 2019 року; справа № 802/241/19-а ). Проте, у всіх зазначених справах вказана постанова визнана судовими рішеннями, що набрали законної сили, правомірною і залишена в силі.

Крім того, суд наголошує, що ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 січня 2019 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2019 року залишено без розгляду позов ОСОБА_1 в справі №0240/3698/18-а в частині вимог про зобов`язання вжити заходи по виконанню рішення ЄСПЛ від 17 квітня 2014 року в незакінченій частині рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01 березня 2004 року. Постановою Верховного Суду від 31 липня 2019 року в справі № 0240/3698/18-а ( провадження №К/9901/16233/19 ) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Отже, з урахуванням факту відсутності відкритого виконавчого провадження щодо виконання рішення ЄСПЛ від 17 липня 2014 року у справі № 25663/02 «Яворовенко та інші проти України» станом на 04.04.2019 року ( дату прийняття оскаржуваної постанови ВП № 50963031 ) та констатації закінчення виконавчого провадження ВП № .09.2016 року в зв`язку із повним виконанням рішення ЄСПЛ, не може вестись мова про необхідність вчинення будь - яких дій ( як-от здійснення заходів спрямованих на здійснення контролю виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 р. ), адже спір щодо наявності або відсутності, необхідності вчинення будь-яких дій має місце там, де суб`єкт владних повноважень в межах своїх повноважень повинен вчиняти певні дії.

У даному випадку, за відсутності на виконанні рішення ЄСПЛ - відсутні й підстави у суб`єкта владних повноважень для вжиття будь - яких заходів спрямованих на здійснення контролю виконання рішення ЄСПЛ.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 КАС України виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, перевіривши оскаржуване рішення відповідача про закінчення виконавчого провадження ВП №50963031 від 04.04.2019 року на відповідність критеріям, встановленим в ч.2 ст. 2 КАС України, суд приходить до висновку про його правомірність, законність та обґрунтованість, а відтак воно скасуванню не підлягає.

Виходячи з вище викладеного відсутня і бездіяльність відповідача у відсутності контролю за законністю, повнотою і своєчасністю дій державного виконавця при виконанні рішення суду, оскільки судом не встановлено порушень з боку державного виконавця при виконанні рішення суду в справі №802/3745/15-а та винесені постанови від 04.04.2019 про закінчення виконавчого провадження ВП №50963031.

Тож, суд приходить до висновку, що в задоволенні зазначених позовних вимог слід відмовити.

Щодо інших вимог позивача, як-от зобов`язати відповідача здійснити дієві заходи спрямовані по контролю за належним виконанням мір зобов`язального характеру, при видачі наказу і трудової книжки та сплати залишку непогашеного боргу повного розрахунку, що і на сьогодні залишаються належно не виконаними, та встановити судовий контроль за виконанням постанови суду шляхом надання звіту відповідачем, суд зауважує, що вони є похідними від вимог про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження та визнання протиправною бездіяльності відповідача.

Приймаючи до уваги, що судом відмовлено в задоволенні основних позовних вимог позивача, похідні вимоги теж не підлягають задоволенню, оскільки судом не встановлено протиправної бездіяльності відповідача, а прийняте ним рішення визнано судом законним та обґрунтованим.

Крім того, суд критично оцінює твердження позивача щодо необхідності зобов`язання відповідача здійснити дієві заходи спрямовані по контролю за належним виконанням мір зобов`язального характеру, при видачі наказу і трудової книжки та сплати залишку непогашеного боргу повного розрахунку, що і на сьогодні залишаються належно не виконаними, оскільки, і постановою в справі №802/3745/15-а, і рішеннями в справі № 802/82/16-а встановлено, що рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року в частині видачі наказу щодо зміни дати звільнення та внесенні відповідного запису до трудової книжки виконано. Отже, станом на момент прийняття рішення в справі №802/3745/15-а залишилось не виконаним рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року виключно в частині проведення з Яворовенком повного розрахунку. В той же час, як зазначено вище, сума залишку заборгованості - 1188937,30 грн. була встановлена постановою суду в справі №802/82/16-а та на її виконання перерахована відповідачем платіжним дорученням № 2994 від 03 серпня 2016 року.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача з Державного бюджету України на відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю відповідача, коштів в сумі 100000 грн. і 2000,00 грн. фактично понесених витрат по захисту його прав, суд зауважує таке.

Згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Так, суд зауважує, що вирішення позитивно питання щодо стягнення моральної шкоди з суб`єкта владних повноважень, серед іншого, є наслідком встановлення судом порушень прав, свобод чи інтересів особи неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень щодо особи, що у цьому випадку не знайшло свого підтвердження. Другою умовою для стягнення шкоди є підтвердження наявності такої шкоди.

Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Частинами першою та другою статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків (майнової шкоди) у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Так, відповідно до частин другої, третьої статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної шкоди суд повинен визначати залежно від характеру та обсягу страждань, немайнових витрат, які зазнав позивач.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3 вказаної постанови).

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Стверджуючи про те, що відповідачем йому завдано моральну шкоду, позивачем не доведено факту завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті особи. Як і не доведені самі негативні зміни у житті. Окрім того, позивачем не обґрунтовано розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 грн., а також не розкрито зміст витрат по захисту прав в сумі 2000 грн. та не підтверджено документально їх фактичне понесення.

За сукупністю наведених обставин відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 100000 грн. та витрат по захисту прав в сумі 2000 грн.

Що стосується вимоги позивача винесення окремої ухвали в адресу Мінюсту про порушення законодавства, тяганину і неналежне виконання судових рішень відповідачем суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

В ході судового розгляду не встановлено порушень, які б викликали необхідність у реагуванні шляхом винесення окремої ухвали. Відтак, в задоволенні вимоги про винесення окремої ухвали слід відмовити.

При розгляді даної справи суд також враховує положення пунктів 32-41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради Європейських суддів щодо якості судових рішень, в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності прийнятого рішення та докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, суд доходить висновку, що встановлені у справі фактичні обставини та наявні в матеріалах справи докази спростовують позицію позивача, покладену в основу заявлених вимог, а отже в задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

Вирішуючи питання про судові витрати, суд керується ст. 139 КАС України та зауважує, що позивач звільнений від сплати судового збору, і судом не встановлено витрат, понесених відповідачем.

Керуючись ст.ст. 9, 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 242, 243, 245, 246, 250, 255, 268, 271, 272, 287, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі їх апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції ( ч. 1 ст. 272 КАС України ).

Відповідно до частини 6 ст. 287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

Рішення в повному обсязі складено 16.08.2019 року.

Суддя Заброцька Людмила Олександрівна