Справа № 300/1509/19
Суддя: Чуприна О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" серпня 2019 р. справа № 300/1509/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Чуприни О.В., розглянувши у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправною відмову у переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності та зобов`язання здійснити нарахування і виплату пенсії по інвалідності з дня звернення із заявою про переведення на даний вид пенсії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) 16.07.2019 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі по тексту також - відповідач, Головне управління ПФУ в області) про визнання протиправною відмову у переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності та зобов`язання здійснити нарахування і виплату пенсії по інвалідності з дня звернення із заявою про переведення на даний вид пенсії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, в порушення вимог частини 9 статті 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції Закону №3723-XII від 16.12.1993), пунктів 2, 10 і 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" за №899-VІІІ від 10.12.2015 (надалі по тексту також - Закон №899-VІІІ), відмовлено у переведенні з пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до норм статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993 (надалі по тексту також - Закон №3723-XII). Позивач стверджує про наявність у нього всіх необхідних умов, визначених законодавством, для переведення з пенсії за віком на пенсію по інвалідності, а саме: встановлена у період перебування на державній службі 2 група інвалідності, необхідний страховий стаж відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", стаж державної служби складає 21 рік 28 днів (на дату звільнення), а також перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців. Вважає необґрунтованим та безпідставним застосуванням відповідачем в сукупності норми пунктів 10 і 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про державну службу" за №899-VІІІ від 10.12.2015 та норми частини 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік (у даному випадку 62 роки), стаж державної служби і страховий стаж. В свою чергу, на переконання позивача, закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення пенсійного віку. При цьому, як відзначив позивач, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, трактує норми закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для пенсіонера тлумаченню законодавства України. З наведених підстав просив зобов`язати відповідача здійснити нарахування і виплату пенсії по інвалідності з дня звернення із заявою про переведення на даний вид пенсії.

На підставі статей 260-261 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.07.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику сторін (а.с.1-2).

Відповідач скористався правом подання відзиву на позовну заяву із відповідними письмовими доказами, які надійшли на адресу суду 02.08.2019 (а.с.34-35, 36-176). В даному відзиві відповідач не погоджується з доводами позивача, викладеними у позовній заяві, оскільки пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" за №899-VІІІ від 10.12.2015, призначаються у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, зокрема особам (чоловікам), які досягли 62 роки, мають страховий стаж (чоловіки) 35 років, не призначено пенсію відповідно до Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993, та які на день набрання чинності Законом №899-VІІІ займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, або які на день набрання чинності Законом №899-VІІІ мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України незалежно від факту роботи на державній службі на 1 травня 2016 року. На переконання відповідача пенсія по інвалідності та у зв`язку із втратою годувальника, а також пенсія державним службовцям, які не мають права на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, призначаються за нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 (надалі по тексту також - Закон №1058), як це передбачено статтею 90 Закону №899-VІІІ. Виходячи із вказаного, відповідач наголошує на відсутності підстав для призначення позивачу пенсії за віком як державному службовцю, оскільки останній не досяг 62-річного віку, і таке право, на думку відповідача, у останнього виникне у 2020 році. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши у відповідності до вимог статті 263 КАС України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відзив на позовну заяву, дослідивши і оцінивши зібрані по справі докази, в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав та мотивів.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 04.05.1998 безперервно перебував на державній службі, що засвідчується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 від 06.08.1982 (а.с.11-15), наявною в матеріалах справи, а саме:

- з 04.05.1998 - прийнятий на посаду першого заступника Калуського міського голови із присвоєнням сьомого рангу державного службовця (запис №9 трудової книжки);

- з 27.06.2002 - переведений на посаду першого заступника начальника Управління Пенсійного фонду України в Калуському районі (запис №15 трудової книжки);

- з 06.04.2005 - призначений на посаду начальника Управління Пенсійного фонду України в Калуському районі (запис №16 трудової книжки);

- з 01.11.2011 - призначений на посаду начальника Управління Пенсійного фонду України в м. Калуші та Калуському районі (запис №18 трудової книжки);

- з 26.02.2016 - призначений на посаду начальника Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (запис №20 трудової книжки);

- 31.05.2019 - звільнений з посади начальника Калуського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, у зв`язку з реорганізацією на підставі пункту 4 частини 1 статті 83 і пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України "Про державну службу" (запис №25 трудової книжки).

Вищевказане також засвідчується наказом від 18.03.2019 за №86-О про попередження деяких працівників управлінь Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, наказом від 31.05.2019 за №256-О про звільнення ОСОБА_1 , наказом від 31.05.2019 за №50-ОС, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.16, 17, зворотній бік а.с.17).

Матеріалами справи також підтверджено, що ОСОБА_1 , у період перебування на державній службі, 12.02.2014 на підставі акту огляду медико-соціальною експертною комісією (надалі по тексту також - МСЕК), визнаний інвалідом 3 групи, загальне захворювання, що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК до довідки серії АВ №0110326 від 12.02.2014 (а.с.9). В подальшому 03.02.2016, визнаний інвалідом 2 групи, загальне захворювання, довічно, підтвердженням чого є виписка із акту огляду МСЕК до довідки серії АВ №0629579 від 03.02.2016 (а.с.10).

З часу встановлення інвалідності 12.02.2014 позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", про що свідчать заява про призначення пенсії від 13 лютого 2014 року, протокол №667 від 18.02.2014, наявні в матеріалах адміністративної справи (а.с.37, 58). Згідно розпорядження №162454 від 19.02.2016 здійснено перерахунок пенсії позивача, зазначено інвалідність ІІ групи (а.с.84-85, 86-87).

З червня 2018, позивачу призначена та виплачується пенсія за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", що підтверджується копією заяви про перехід на пенсію за віком від 20.06.2018 (а.с.152).

03.06.2019, ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перехід на пенсію по інвалідності (ІІ група) відповідно до Закону України "Про державну службу" (а.с.171).

Відповідачем, в свою чергу, 10.06.2019 прийнято рішення про відмову у переведенні пенсії від 10.06.2019 за №35 (а.с.170), з підстав відсутності у позивача необхідно віку, передбаченого Законом України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993, про що повідомлено останнього листом від 10.06.2019 за №35 (а.с.175).

Не погоджуючись із відмовою Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області у переведенні із пенсії за віком на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993, позивач звернувся до суду, з метою захисту свого порушеного права.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступного.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Частини 1 статті 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом №889-VIII.

За змістом пункту 2 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII з 1 травня 2016 року втратив чинність Закон №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу.

Зокрема, пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отож, за наявності в особи станом на 1 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 1 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII, але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 статті 37 Закону №3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону №1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Водночас, за приписами частини 9 статті 37 Закону №3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною 1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону №1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Аналіз наведеної норми дає підстави вважати, що право на пенсію державного службовця по інвалідності мають особи: із першою або другою групою інвалідності, така інвалідність настала в період перебування на державній службі, або незалежно від її встановлення - якщо безпосередньо перед звернення за призначенням такої пенсії особа працювала на посадах державної служби; мають передбачений законодавством страховий стаж; мають необхідний стаж державної служби (не менше 10 років).

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (частина 10 статті 37 Закону №3723-XII).

Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років.

У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (частина 12 статті 37 Закону №3723-XII).

Відповідно до частини 1 статті 90 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Статтею 32 Закону №1058 визначено страховий стаж, необхідний для призначення пенсії по інвалідності.

Так, особам, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією: для осіб з інвалідністю II та III груп від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.

Як встановлено судом із розрахунку стажу ОСОБА_1 за період з 01.09.1975 по 31.05.2018, загальний стаж позивача складає 42 роки 7 місяців 20 днів, з них: страховий стаж з 01.07.2000 - 17 років 11 місяців 1 день, загальний стаж (після 2004 року) - 14 років 5 місяців (а.с.143).

Позивач, в адміністративному позові, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує на наявність у нього, станом на дату звільнення, стажу державної служби - 21 рік 28 днів, станом на 01.05.2016 (день набрання чинності Закону №889-VIII) такий стаж становив 17 років 11 місяців 28 днів (а.с.5).

Вказана обставина не заперечується відповідачем.

Виходячи із наявних в матеріалах справи доказів, а саме копії трудової книжки, розрахунку стажу ОСОБА_1 , беручи до уваги пояснення позивача, суд дійшов висновку про наявність у позивача станом на 01.05.2016, більше 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, що є однією з умов для призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону №3723-XII.

Окрім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК до довідки серії АВ №0629579 від 03.02.2016 (а.с.10), і така інвалідність встановлена останньому у період перебування його на державній службі, свідченням чого являється копія трудової книжки із відповідними записами про трудову діяльність позивача (а.с.14).

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років, перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі статтею 37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії за віком, призначеної йому відповідно до Закону №1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону №3723-XII.

Стосовно аргументів Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, щодо необхідності, при призначенні пенсій державним службовцям після 1 травня 2016 року, застосування у сукупності норми, визначені пунктами 10, 12 розділу ХІ "Прикінцеві та перехідні положень" Закону №889-VIII, і норми, передбачені частиною 1 статті 37 Закону №3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік (у даному випадку 62 роки), стаж державного службовця і страховий стаж, то суд вважає такі доводи необґрунтованими,

Зокрема, коментований Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому, орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України.

Аналогічна позиція зазначена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у зразковій справі №822/524/18 (провадження № 11-555заі18).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (надалі по тексту також ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту також - Конвенція) з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових "прогалин" щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення державних службовців, а також з метою реалізації положень статті 46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови у переведенні позивача з пенсії за віком на пенсію державного службовця по інвалідності, а також зобов`язання здійснити нарахування і виплату пенсії по інвалідності з дня звернення із заявою про переведення на даний вид пенсії, є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Згідно вимог частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відтак, для належного та ефективного захисту порушених прав ОСОБА_1 на переконання суду, підлягає скасуванню рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у переведенні пенсії від 10.06.2019 за №35.

Крім того, позивач в адміністративному позові зазначає про допущення до негайного виконання даного рішення суду в межах суми стягнення за один місяць.

З даного приводу необхідне вказати, що вирішення питання щодо допущення до негайного виконання рішення суду є процесуальним питанням, пов`язаним з виконанням судових рішень, передбаченим розділом IV КАС України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 371 КАС України, рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць - виконуються негайно.

За змістом частини 2 статті 371 КАС України, суд, який ухвалив рішення, за заявою учасників справи або з власної ініціативи може ухвалою в порядку письмового провадження або зазначаючи про це в рішенні звернути до негайного виконання рішення.

Водночас, умовою допущення рішення суду до негайного виконання в межах суми стягнення за місяць відповідно до даної статті коментованого Кодексу є визначення конкретної суми, яка підлягає сплаті, однак, відповідно до позовної заяви та письмових доказів, наявних у матеріалах справи, відсутній конкретний розрахунок суми пенсії, що підлягає виплаті позивачу.

За таких обставин відсутні підстави про допущення цього рішення суду до негайного виконання, у спосіб визначений у адміністративному позові.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, як інвалід ІІ групи на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", та ним не понесені витрати по сплаті судового збору, учасниками справи не подано до суду будь-яких доказів про наявність інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Калуського відділу з питань призначення та перерахунку пенсії №6 управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про відмову у переведенні пенсії від 10.06.2019 за №35.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні з виду пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" на вид пенсії по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області з 03.06.2019 призначити та здійснити нарахування й виплату ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) пенсію по інвалідності, відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" №3723-XII від 16.12.1993.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення рішення в повному обсязі.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), АДРЕСА_1 .

Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код юридичної особи 20551088), вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018.

Суддя /підпис/ Чуприна О.В.