Справа № 814/1352/14
Суддя: Юрченко В.П.
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2019 року

Київ

справа №814/1352/14

адміністративне провадження №К/9901/9091/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року (колегія у складі суддів: Федусик А.Г., Шевчук О.А., Зуєвої Л.Є.) у справі № 814/1352/14 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (надалі позивач, Підприємець) звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Очаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (надалі відповідач, податковий орган) про скасування податкового повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що викладені відповідачем у акті перевірки висновки не доведені належними та доступними доказами, не відповідають дійсними обставинами справи, суперечать нормами чинного законодавства, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення суперечить законодавству та є таким, що підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 7 липня 2014 року адміністративний позов задоволено. Скасовано податкове повідомлення-рішення № від 15 травня 2014 року про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 114 981,86 грн, з яких 91 985,49 грн за основним платежем та 22 996,37 грн за штрафними санкціями.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що актом перевірки не встановлено жодного фактичного порушення позивачем вимог законодавства, яким регламентується порядок формування податкового кредиту і яке б позбавляло Позивача права на податковий кредит за наслідками здійснення господарських операцій.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та постановлено по справі нову постанову, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що надані позивачем первинні документи не можуть вважатися належним підтвердженням фактичного здійснення господарських правовідносин позивача з контрагентом ТОВ «Олми - Агрос» та використання певних товарів у господарській діяльності, не узгоджуються один з одним та, відповідно, не підтверджують правомірність формування податкового кредиту, а будь-яких інших належних доказів в ході розгляду справи позивачем не надано.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У запереченні на касаційну скаргу податковий орган наводить доводи, аналогічні викладеним у акті перевірки, просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що в період з 31 березня 2014 року по 11 квітня 2014 року податковим органом проведену документальну планову виїзну перевірку Підприємця щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2013 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та плати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 1 березня 2012 року по 31 грудня 2013 року. За результатами якої складено акт №58/17/ від 28 квітня 2014 року.

Висновками акта встановлено порушення позивачем:

- пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого Підприємцем завищено валові витрати на суму 4 541,67 грн; пункту 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб на 681,25 грн;

- підпункту 7.1.2 пункту 7.1, пункту 7.3 статті 7, статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» із змінами та доповненнями, в результаті чого занижено суму єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підлягає сплаті до бюджету, на 1 575,96 грн;

- пункту 198.1, пункту 198.3, пункту 198.6 статті 198 пункту 200.1 статті 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено суму податку на додану вартість за 2012 рік на 2 918,83 грн, за 2013 рік - на 89 066,66 грн.

На підставі акта перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення № від 15 травня 2014 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) на 91 985,49 грн та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 22 996,37 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25 липня 2013 року між позивачем та ТОВ «Олми-Агрос» (постачальник) укладено договір поставки нафтопродуктів № 13, відповідно до якого постачальник зобов`язався передати у власність покупця на підставі його відповідної заявки дизельне пальне, а покупець зобов`язався прийняти цей товар та оплатити його.

Відповідно до пункту 4.2 та пункту 6.1 вказаного договору відвантаження товару повинно відбуватися транспортом покупця, який здійснює приймання товару відповідно до Інструкції «Про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску й обліку нафти та нафтопродуктів на підприємствах і в організаціях України», затвердженої спільним наказом Держнафтогазпрому, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту України, Державного комітету стандартизації, метрології й сертифікації, Держкомстату України №81/38/101/235/122 від 2 квітня 1998 року. Також пунктом 3.1 договору поставки нафтопродуктів №13 передбачено, що якість товару повинна відповідати технічним умовам та/або державним стандартам, що діють на території України.

На підтвердження фактичного отримання палива від ТОВ «Олми-Агрос» позивачем надано накладні, рахунки фактури, податкові накладні, довіреності на отримання товару, а на підтвердження його зберігання та використання - договори зберігання та відомості видачі пального.

Разом з тим, суд, оцінивши надані докази прийшли до висновку, що вказані документи не містять вичерпної інформації щодо місця та часу отримання товару, способу його перевезення, зберігання та порядку відпуску, якості, а також інформації в яких операціях цей товар використовувався позивачем.

Судом апеляційної інстанції встановлено в ході розгляду справи, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження вказаних обставин щодо отримання та використання в господарській діяльності товару, в тому числі передбачених договором поставки заявок на поставку ДП, документів щодо отримання, перевезення, зберігання, відпуску палива, його якості, встановлених Інструкцією про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка станом на час укладання договору була чинною, а її положення обов`язковими для виконання всіма суб`єктами господарювання, а також доказів на підтвердження обліку відпуску палива та використання його в конкретних господарських операціях.

Інструкція про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємства і організаціях України (надалі Інструкція) затверджена наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року № 281/171/578/155, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 2 вересня 2008 року за № 805/15496 та є нормативно-правовим актом в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 1 Інструкції встановлено, що ця Інструкція встановлює єдиний порядок організації та виконання робіт, пов`язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти (далі - нафта) і нафтопродуктів, вимоги цієї Інструкції є обов`язковими для всіх суб`єктів господарювання (підприємств, установ, організацій та фізичних осіб - підприємців), що займаються хоча б одним з таких видів економічної діяльності, як закупівля, транспортування, зберігання і реалізація нафти і нафтопродуктів на території України (далі - підприємства).

Пунктом 5.4.1 Інструкції встановлено, що перевезення нафтопродуктів автомобільним транспортом здійснюється згідно з Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Мінтрансу України від 14 жовтня 1997 року N 363, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 року за N 128/2568, та ГОСТ 27352-87 «Автотранспортные средства для заправки и транспортирования нефтепродуктов. Типы, параметры и общие технические требования».

В свою чергу, пунктом 7.5.6 Інструкції зазначено, що відпуск нафти і нафтопродуктів до мір повної місткості та нафтопродуктів, розфасованих до тари, оформлюється ТТН у чотирьох примірниках, з яких:

перший - залишається у товарного оператора вантажовідправника і є первинним документом складського обліку з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства;

другий - використовується водієм як перепустка під час виїзду з підприємства, а після виїзду - залишається в охорони підприємства з подальшим здаванням до бухгалтерської служби підприємства;

третій та четвертий - засвідчені підписом представника вантажоодержувача та відміткою про час виїзду з підприємства - передаються перевізнику. При цьому третій примірник є супровідним документом вантажу і після його здавання передається вантажоодержувачу. Четвертий примірник передається експедитору (водію) і є підставою для обліку транспортної роботи.

Бланки ТТН на підприємстві є документами суворої звітності.

Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що положення вищезазначеної Інструкції є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами господарювання, отже позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження обставин щодо отримання та використання в господарській діяльності дизельного палива.

Крім того, на підтвердження правомірності формування податкового кредиту Підприємцем надано документи на придбання автомобілю Polo Sedan, ножів для нарізки протектора, інфлятору-пневмопушки для підкачки, машини для нарізки протектора, мобільного телефону НТС, протектора на дисплей, стартового пакету та чохла-накладки, планшету iPad-3, чохла для нього, протектору на дисплей та пакету iPad-Преміум.

Судом апеляційної інстанції встановлено та не спростовано доводами касаційної скарги, що позивачем не доведено суду взяття на облік та використання вказаних речей позивачем, як суб`єктом підприємницької діяльності у своїх господарських операціях, а не безпосередньо як фізичною особою для власного користування або для цілей, не пов`язаних з його господарською діяльністю.

За таких обставин, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що надані позивачем первинні документи не підтверджують правомірність формування податкового кредиту, а будь-яких інших належних доказів в ході розгляду справи позивачем надано не було.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись ст. ст. 341, 345, 349, 350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 8 квітня 2015 року у справі № 814/1352/14 залишити в силі.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко

І.А. Васильєва ,

С.С. Пасічник

Судді Верховного Суду