Справа № 280/1112/19
Суддя: Максименко Лілія Яковлівна
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

19 липня 2019 року 09 год. 40 хв.Справа № 280/1112/19 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Максименко Л.Я. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДФС у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 24.10.2018, прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області про нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності в розмірі 323 932,79 грн. і штрафних санкцій у розмірі 80 983,20 грн.;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № від 24.10.2018, прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області про нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 податкового зобов`язання з військового збору в розмірі 26 994,40 грн. і штрафні санкції у розмірі 6 748,60 грн.;

визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 24.10.2018, прийняте Головним управлінням ДФС у Запорізькій області про нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 штрафу за несплату єдиного внеску на державне соціальне страхування в розмірі 27 341,98 грн.;

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-, прийняту 24.10.2018 Головним управлінням ДФС у Запорізькій області про нарахування податкового зобов`язання зі сплати єдиного внеску на державне соціальне страхування в розмірі 185 226,45 грн.

В обґрунтування позову посилається на те, що витрати ФОП ОСОБА_1 на придбання палива і на придбання запчастин у 2016 році та в 2017 році є документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов`язаними із господарською діяльністю з надання транспортних послуг, тому зроблений ДФС в Акті перевірки висновок про те, що ФОП ОСОБА_1 в 2016-2017 роках безпідставно віднесено до валових витрат суму 2 125 743,63 грн. є незаконним і необгрунтованим. Крім того, зазначає, що зміни, внесені до ст. 177 ПК України Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 № 1797-VІІІ, якими обмежені права підприємців, що знаходяться на загальній системі оподаткування, на віднесення до витрат наявних у них витрат на вантажні авто подвійного призначення, набули чинності з 01.01.2017, тому висновки відповідача про завищення платником валових витрат у 2016 році на суму 732 923,84 грн. взагалі суперечать ст. 177 ПК України, чинній на той час. З огляду на таке, вважає оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідач адміністративний позов не визнав, у письмовому відзиві від 08.04.2019 вх. №14012 вказав на те, що перевіркою було встановлено, що в порушення вимог пп. 177.4.5, пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (чинних на момент скоєння порушення) ФОП ОСОБА_1 безпідставно включено до складу витрат у декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік суму витрат у розмірі 732 923,84 грн. від придбання за готівкові кошти дизельного пального та бензину та запасних частин, а також включення до складу витрат у декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік суму витрат у розмірі1 394 294,29 грн. від придбання за готівкові кошти дизельного пального та запасних частин на власні транспортні засоби (основні засоби подвійного призначення,визначених пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПКУ). Вважає, що надані позивачем до перевірки первинні документи не підтверджують понесення ФОП ОСОБА_1 витрат та їх пов`язаність із господарською діяльністю підприємця. Вважає, що прийнявши оскаржувані податкові повідомлення-рішення, відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства та у межах наданих повноважень. На підставі викладеного, просить у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Ухвалою суду від 19.03.2019 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі №280/1112/18. Призначено підготовче судове засідання на 15.04.2019.

Протокольною ухвалою суду від 15.04.2019 відкладено підготовче судове засідання у справі на 08.05.2019.

Ухвалою суду від 08.05.2019 продовжено строк підготовчого провадження у справі №280/1112/19 строком на 30 (тридцять) днів. Відкладено підготовче судове засідання в адміністративній справі №280/1112/19 на 22 травня 2019 року.

Протокольною ухвалою суду від 22.05.2019 відкладено підготовче судове засідання на 18.06.2019.

Протокольною ухвалою суду від 18.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 01.07.2019.

У судовому засіданні 01.07.2019 оголошено перерву до 10.07.2019.

Представники сторін у судове засідання 10.07.2019 не прибули.

Від представника позивача до суду надійшло клопотання вх. 28310 від 10.07.2019 про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. Позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача залишив вирішення питання про розгляд справи за відсутності представників сторін на розсуд суду.

Згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на викладене, суд розглядає справу у письмовому провадженні.

Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України, судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом встановлено наступне.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 зареєстрований виконавчим комітетом Запорізької міської ради 10.10.2002.

Головним управлінням ДФС у Запорізькій області на підставі направлень від 10.08.2018 № 338 та № 345, відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1. ст. 75, 77.4 ст. 77 Податкового кодексу України проведена планова документальна виїзна перевірка фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, виконання вимог валютного та іншого законодавства, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.

За результатами перевірки позивача контролюючим органом складено акт № 937/08-01-13-05/ від 07.09.2018.

Перевіркою встановлено наступні порушення:

1)п.п.177.10 ст.177 Податкового кодексу України, зокрема, не ведення підприємцем обліку доходів і витрат;

2) п.44.1 ст. 44, п. 177.2 ст. 177, п. 177.4.1-177.4.6 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого визначено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, що підлягає сплаті до бюджету ФОП ОСОБА_1 та як наслідок його заниження на загальну суму 323 932,78 грн.;

3) пп.163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3, п. 164.1 ст. 164, п. 171.1 п. 171.2 ст. 171 Податкового кодексу України: фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 занижено суму військового збору у розмірі 26 994,40 грн.;

4) п.1 ч. 2 ст. 6, п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 11 ст. 8, ч. 7, ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»: ФОП ОСОБА_1 було занижено за період 2016-2017 роки суму чистого доходу від підприємницької діяльності в результаті чого занижено зобов`язання зі сплати єдиного внеску на суму 185 226,46 грн.

ФОП ОСОБА_1 було подано заперечення на акт перевірки № № 937/08-01-13-05/ НОМЕР_1 від 07.09.2018, проте листом від 24.10.2018 вих. № 9451/14/08-01-13-05 ГУ ДФС у Запорізькій області повідомило позивача про те, що його заперечення розгляду не підлягають у зв`язку з порушенням строків їх подання.

На підставі Акту перевірки № 937/08-01-13-05/ НОМЕР_1 від 07.09.2018 контролюючим органом відносно ФОП ОСОБА_1 прийнято:

- податкове повідомлення-рішення № від 24.10.2018, яким нараховане податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб суб`єктів підприємницької діяльності в розмірі 323 932,79 грн. (триста двадцять три тисячі дев`ятсот тридцять дві грн. 79 коп.) і штрафні санкції у розмірі 80 983,20 грн. (вісімдесят тисяч дев`ятсот вісімдесят три грн. 20 коп.);

- податкове повідомлення-рішення № від 24.10.2018, яким нараховано податкове зобов`язання з військового збору в розмірі 26 994,40 грн. (двадцять шість тисяч дев`ятсот дев`яносто чотири грн. 40 коп.) і штрафні санкції у розмірі 6 748,60 грн. (шість тисяч сімсот сорок вісім грн. 60 коп.);

- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 24.10.2018, яким за несплату єдиного внеску на державне соціальне страхування нараховано штрафні санкції в розмірі 27 341,98 грн;.

- вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 24.10.2018 зі сплати єдиного внеску на державне соціальне страхування в розмірі 185 226,45 грн. (сто вісімдесят п`ять тисяч двісті двадцять шість грн. 45 коп.).

Вказані рішення оскаржено позивачем в адміністративному порядку вимогу про сплату боргу та податкові повідомлення-рішення, проте рішеннями від 09.01.2019 № 905/6/99-99-11-05-02-25 та від 30.01.2019 № 4714/6/99-99-11-05-01-25 скарги залишено без задоволення, а вимогу та податкові повідомлення-рішення - без змін.

Не погоджуючись із прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням про застосування штрафних санкцій та вимогою, ФОП ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI (далі - ПК України).

За правилами п.164.1 ст.164 ПК України базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених розділом IV. Загальний оподатковуваний дохід це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року. Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 177.2 статті 177 розділу IV ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

У відповідності до вимог п.177.4 цієї статті (в редакції, що діяла впродовж 2016 року) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Таким чином, за правилами Податкового кодексу України підставою для віднесення до складу витрат сум витрат, понесених на придбання товарів (робіт, послуг), є сукупність таких умов, як реальне (фактичне) придбання товарів (робіт, послуг), використання придбаних товарів (робіт, послуг) у власній господарській діяльності, а також документальне підтвердження понесених витрат.

За приписами підпункту 16.1.2 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів.

При цьому, відповідно до підпункту 17.1.3 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право обирати самостійно, якщо інше не встановлено цим Кодексом, метод ведення обліку доходів і витрат.

Згідно ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 р. N 996-XIV (зі змінами та доповненнями) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, суд приходить до висновку, що чистий оподатковуваний дохід, який є об`єктом оподаткування для фізичних осіб - підприємців від провадження господарської діяльності, визначається як різниця між загальним оподатковуваним доходом і документально підтвердженими витратами, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин тощо. При цьому, відображення господарської операції у податковому обліку повинно здійснюватися відповідно до її реального економічного змісту на підставі первинних документів, які повинні містити обов`язкові реквізити.

Перевіркою встановлено, що відповідно до наданих первинних документів ФОП ОСОБА_1 (актів виконаних робіт, банківських виписок, чеків, видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних, авансових звітів та ін.) не підтверджено суму витрат від здійснення господарської діяльності з придбання ТМЦ у розмірі 732 923,84 грн. без ПДВ, а саме ФОП ОСОБА_1 у 2016 році безпідставно віднесено до складу витрат декларації про майновий стан і доходи 2016 року : суму по придбаному за готівкові кошти дизельному пальному, бензину згідно чеків у розмірі 483 334,74 грн.; суму на придбання запчастин в розмірі 249 589,10 грн.

Також зазначено, що перевіркою первинних документів встановлено, що ФОП ОСОБА_1 здійснював вантажні перевезення за маршрутами, які зазначені у товарно-транспортних накладних по території України. Таким чином, всі офіційно працевлаштовані водії були весь час задіянні у перевезеннях по території України та згідно наданих до перевірки чеків дизельне пальне придбавали на території м. Запоріжжя та області за готівкові кошти. Враховуючи габарити транспортних засобів (вантажні сідлові тягачі) об`єми паливних баків дозволяють вміщувати велику кількість палива та згідно наданих до перевірки первинних документів (банківських виписок, фіскальних чеків, видаткових та податкових накладних, авансових звітів) встановлено придбання пального по декілька разів день на одній і тій самій заправній станції АЗС у незначній кількості.

Таким чином, на думку контролюючого органу, водії, які постійно були задіяні у перевезеннях по Україні зазначені операції з придбання пального не мали можливості здійснювати, цей факт має своє відображення в авансових звітах. Доцільність у здійсненні зазначених операцій із доволі частою періодичністю платником податку не доведена, оскільки технічні характеристики транспортних засобів дозволяють здійснювати заправку у більших об`ємах. Також, відповідно до наданих чеків та актів списання пального не має можливості встановити, на які саме транспортні засоби здійснювалась заправка. У зв`язку із тим, що книга обліку доходів та витрат платником податку не велась, тому підтвердження використання наданих чеків з придбання пального ФОП ОСОБА_1 у господарській діяльності не доведено.

Аналогічні порушення котнролюючим органом виявлені за 2017 рік з частині придбання дизельного пального на суму 712 690,39 грн.

При цьому суд не знаходить обґрунтованими вказані доводи відповідача, що оскільки придбання палива здійснювалося позивачем на АЗС щоденно по декілька разів на день у незначних обсягах, такі витрати не повинні включатися до складу валових витрат, з наступних підстав.

Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що не встановлюються обмеження у періодичності закупівель та кількості матеріальних цінностей, які відображаються у первинних документах. Підприємець самостійно формує програми діяльності, вибирає постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучає матеріально-технічні, фінансові та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону.

Крім того, податковий орган, зазначаючи про безпідставне включення позивачем до складу витрат вартість придбаного дизельного палива не наводить обґрунтованих доводів того, що це дизельне паливо не було використане позивачем у його господарській діяльності.

Суд зауважує, що обмежень щодо періодичності закупівель та кількості матеріальних цінностей, що повинні бути відображені в первинних документах, жодним нормативним актом не встановлено.

Відтак, доводи контролюючого органу в даному випадку грунтуються фактично на припущеннях про неможливість придбання дизельного пального у малих об`ємах та з частою періодичністю.

Натомість, суд зазначає, що позивачем до суду та під час перевірки на підтвердження використання пального у господарських операціях, були надані: банківські виписки, фіскальні чеки, видаткові накладні, податкові накладні, подорожні листи та акти списання палива.

Зокрема, в актах на списання палива зазначається дата складання, період за який використано паливо, його кількість та вид, марка та державний номер автомобіля. В додатках до актів зазначаються подорожні листи. Акти підписані позивачем та водієм.

Відтак, суд вважає доведеним факт використання придбаного дизельного пального у господарській діяльності позивача.

Тому, висновки контролюючого органу в частині завищення витрат за придбане дизельне пальне у 2016 році на суму 483 334,74 грн. та у 2017 році на суму 712 690,39 грн. суд вважає такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Також, в акті перевірки (сторінка 12) зазначено, що відповідно до наданих первинних документів до перевірки ФОП ОСОБА_1 (актів списання запасних частин, банківських виписок, товарних чеків на придбання запасних частин, актів виконаних робіт, видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних, авансових звітів з первинними документами та ін.) не підтверджено суму витрат з придбання запасних частин та проведення поточного ремонту власних транспортних засобів у розмірі 249 589,10 грн. без ПДВ, а саме ФОП ОСОБА_1 у 2016 році безпідставно віднесено до складу витрат декларації про майновий стан і доходи 2016 року суму по придбаних та встановлених на транспортні засоби визначенгих п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України запасні частини, а також придбання послуг із здійснення поточного ремонту на загальну суму 249 589,10 грн., так як перевіркою неможливо визначити на який саме автомобіль були встановлені придбані запасні частини (в актах списання не зазначена дана інформація і вони складені формально).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що у господарській діяльності для здійснення вантажних перевезень по території України у 2016 році ФОП ОСОБА_1 використовував вантажні сідлові тягачі та напівпричепи SCANIA сідловий тягач НОМЕР_2 , DAF спеціалізований вантажний сідловий тягач НОМЕР_3 та SCANIA сідловий тягач АР6425СІ.

Для ремонту вищевказаних транспортних засобів позивачем придбавались запасні частини. Використання їх у господарській діяльності позивача підтверджується долученими до матеріалів справи актами на списання запасних частин. Вказані акти містять дату складання, перелік використаних запасних частин та їх кількість, вказано транспортний засіб для ремонту якого використані вказані запасні частини. Акти підписані підприємцем та водіями.

З вищевказаних обставин суд не приймає до уваги доводи відповідача про ненадання ФОП ОСОБА_1 в ході проведення перевірки підтверджуючих документів щодо використання придбаних товарів (автозапчастин) в господарській діяльності. Суд звертає увагу відповідача, що законодавець не зобов`язав підприємців надавати податковому органу документи, які детально давали б змогу особі, яка проводить перевірку, провести аналіз використання в господарській діяльності придбаних автозапчастин, з урахуванням технічних характеристик транспортних засобів, в тому числі акти списання в розрізі найменувань та кількості з детальним відображенням причин їх встановлення по кожному окремому транспортному засобу, яким здійснювалося перевезення у перевіряємому періоді. Вказані вимоги ГУ ДФС у Запорізькій області суд вважає надмірними та непередбаченими приписами податкового законодавства.

Провівши аналіз наданих позивачем до матеріалів справи документів, суд дійшов висновку, що позивач в повному обсязі надав підтверджуючі документи щодо розміру витрат на придбання автозапчастин для ремонту транспортних засобів та пов`язаності цих витрат з господарською діяльністю позивача, що, в свою чергу, свідчить про правомірність віднесення витрат в розмірі 249 589,10 грн. за 2016 рік та 681 604,90 грн. за 2017 рік, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів позивача.

На сторінці 12 акту перевірки зазначено, що відповідно аналізу наданих до перевірки первинних документів (видаткових накладних, чеків, банківських виписок) встановлено, що ФОП ОСОБА_1 у 2016 році було придбано бензин на загальну суму без ПДВ 1474,50 грн.у ПАТ «Укрнафта» відділення реалізації нафтопродуктів по Київській області.

До перевірки не надано жодного підтверджуючого документу стосовно подальшої реалізації зазначеного товару або використаня у господарській діяльності. Оскільки транспортні засоби на яких ФОП ОСОБА_1 здійснює господарську діяльність відповідно до технічних паспортів використовують марку пального «D» дизельне, актами списання падбного зафіксовано списання лише дизельного пального, використання бензину, якості Євро4 не підтверджено первинними документами та безпідставно віднесено до складу витрат з придбання ТМЦ декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік.

За вказаним фактом виявлених порушень представник позивача у судовому засіданні 01.07.2019 будь-яких заперечень не виказав та погодився із ним.

У зв`язку із викладеним, нарахування ПДФО в сумі 265,41 грн. та штрафних санкцій в розмірі 66,35 грн. суд визнає законним, а податкове повідомлення-рішення від 24.10.2018 № в цій частині обгрунтованими та таким, що не підлягає скасуванню.

На сторінці 28 акту перевірки контролюючим органом зроблено висновок про порушення позивачем вимог п.п. 177.4.5, п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України (чинні на момент скоєнні правопорушення) ФОП ОСОБА_1 безпідставно влючено до складу витрат декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік суму витрат у розмірі 681 603,90 грн. від придбання та встановлення на власні трансопртні засоби (основні засоби подвійного призначення, визначені п.п.177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України) запаснічастини,а також придбання послуг із здійснення поточного ремонту.

З цього приводу суд зауважує, що відповідно до пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України, зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

В свою чергу, відповідно до приписів пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею.

Суд зазначає, що контролюючим органом не заперечувався факт наявності у позивача первинних документів, як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та використання запчастин в господарській діяльності позивача.

Проте, контролюючий орган зазначає, що позивачем завищено витрати за 2017 рік в сумі 681 603,90 грн., за рахунок включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, витрати на утримання основних засобів подвійного призначення, зокрема, вантажних автомобілів до яких відноситься сідловий тягач та напівпричепи.

Суд зазначає, що для правильності вирішення спірних правовідносин необхідно з`ясувати, чи відноситься сідловий тягач та напівпричепи до вантажних автомобілів у розумінні Податкового кодексу України.

Причому вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення.

Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 №2344-ІІ (далі - Закон №2344-ІІІ), визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до ст.1 Закону №2344-ІІІ автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

Автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій.

Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Однак, у статті 1 Закону №2344-ІІІ відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно довідки судового експерта Булейко О.А. від27.06.2019 вих. № 01/06 «Щодо встановлення коду товару у відповідності до УКТ ЗЕД»:

1. Транспортний засіб SCANIA модель R124 GA4X2NA360 номер шасі НОМЕР_4 реєстраційний номер НОМЕР_2 є сідловим тягачем і згідно Українського класифікатора товарів ЗЕД підпадає під код 8701 20 90 00 трактори колісні для напівпричепів, що використовувалися.

2. Транспортний засіб DAF модель XF 95.430 номер шасі НОМЕР_5 реєстраційний номер НОМЕР_3 є спеціалізованим вантажним сідловин тягачем-Е і згідно Українського класифікатора товарів ЗЕД підпадає під код 8701 20 90 00 трактори колісні для напівпричепів, що використовувалися.

3. Транспортний засіб SCANIA модель R114LA номер шасі НОМЕР_6 реєстраційний номер НОМЕР_7 є вантажним сідловим тягачем і згідно Українського класифікатора товарів ЗЕД підпадає під код 8701 20 90 00 трактори колісні для напівпричепів, що використовувалися.

4. Транспортний засіб CHEREAU модель С38 номер шасі НОМЕР_8 реєстраційний номер НОМЕР_9 є напівпричепом-рефрижератором-Е і згідно Українського класифікатора товарів ЗЕД підпадає під код 8716 39 30 10 причепи та напівпричепи, напівпричеп рефрижератор.

5. Транспортний засіб NETAM-FRUEHAUF модель ONCR номер шасі НОМЕР_10 реєстраційний номер НОМЕР_11 є напівпричепом фургоном ізотермічним і згідно Українського класифікатора товарів ЗЕД підпадає під код 8716 40 00 10 причепи та напівпричепи, що мають максимальну масу з повним навантаженням 20 т і більше.

6. Транспортний засіб KRONE модель SDP27 номер шасі НОМЕР_12 реєстраційний номер НОМЕР_13 є напівпричепом-фургоном-ізотермічним-Е і згідно Українського класифікатора товарів ЗЕД підпадає під код 8716 причепи та напівпричепи, що мають максимальну масу з повним навантаженням 20 т і більше.

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. №363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З огляду на зазначене вище, сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Крім того, слід зазначити, що згідно з пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України». Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Таким чином, контролюючий орган, невмотивовано та на власне суб`єктивне трактування, без законодавчого визначення поняття та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення» дійшов до висновків, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення, а також, що вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями. При цьому, відповідач повністю знівелював таким принципом податкового законодавства, як правомірність рішень платника податку. Як наслідок, відповідач дійшов протиправних висновків стосовно того, що витрати, пов`язані із заміною запчастин транспортних засобів за період 2017 року, неправомірно віднесено позивачем до складу витрат.

Пунктом 16-1 Підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України врегульовано порядок нарахування та сплати військового збору, а саме:

1.1. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

1.2. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

1.3. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

1.4. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідно до п.163.1 ст. 163 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування резидента є:

- загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід;

- доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання);

- іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України

Згідно з п. п. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164 ПК України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Тобто, нарахування військового збору здійснюється на загальний місячний (річний ) дохід.

Оскільки судом з підстав викладених вище, встановлено правомірність висновків контролюючого органу в частині заниження доходу за 2016 рік у зв`язку із безпідставним включенням позивачем до складу витрат на придбання бензину в сумі 1474,50 грн., то нарахування військового збору в сумі 22,11 грн. та штрафних санкцій в сумі 5,53 грн. за податковим повідомленням-рішенням від 24.10.2018 № слід визнати обгрунтованим. В решті, нарахування військового збору за податковим повідомленням-рішенням від 24.10.2018 № суд визнає незаконним, у звязку із відсутністю бази нарахування (збільшеного загального місячного (річного) доходу, протиправного донарахованого контролюючим органом за результатами перевірки позивача).

Спеціальним Законом України, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати, та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон України «Про збір та облік єдиного соціального внеску на загальне обов`язкове соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464- VI (далі Закон № 2464-VІ) із змінами та доповненнями.

Зокрема, єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць, у якому отримано дохід (прибуток) ( п.п.7.1.2 п.7.1 ст.7 Закону України № 2464-УІ).

Згідно з п.4 та п.5 ч. 1 ст.1 Закону України № 2464-VІ, максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок. Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Статтею 6 Закону України №2464-VІ визначені права та обов`язки платника єдиного соціального внеску, зокрема своєчасно та в повному обсязі нараховувати і сплачувати єдиний соціальний внесок.

Відповідно до п.2 ст.7 Закону №2464-V|І, єдиний внесок нараховується, для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VЗ 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015р. №909-УІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році", яким внесено зміни до Закону №2464- VI, яким встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для платників, зазначених у ст.4 Закону №2464-УІ, встановлюється у розмірі 22 відсотків визначеного статтею 7 Закону №2464-VI бази нарахування єдиного внеску (ч.5 ст.8 Закону №2464-УІ).І, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір, мінімального страхового внеску, у якому отримано дохід (прибуток).

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24.12.2015 №909-УІІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році", яким внесено зміни до Закону №2464- VI, яким встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціале страхування для платників, зазначених у ст.4 Закону №2464-VІ, встановлюється у розмірі 22 відсотків визначеного статтею 7 Закону №2464-VI бази нарахування єдиного внеску (ч.5 ст.8 Закону №2464-VІ).

З урахуванням висновків суду, викладених вище, про необґрунтованість нарахування позивачу податку на доходи, відповідно відсутня база для нарахування єдиного внеску. Тому, суд приходить до висновку про неправомірність рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 24.10.2018 та вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 24.10.2018 на суму 185 226,45 грн.

Слід зазначити, що правомірність нарахування контролюючим органом ПДФО за бензин у 2016 році в сумі 265,41 грн. не вплинула на суму нарахування ЄСВ, а тому, і рішення № від 24.10.2018 і вимога № Ф- від 24.10.2018 підлягають скасуванню в повному обсязі.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, адміністративний позов слід задовольнити частково.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору на суму 6 508,68 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Керуючись статтями 2, 77, 139, 241, 243-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративий позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 )до Головного управління ДФС у Запорізькій області (69107, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 166, ) про визнання протиправними та скасування рішень, - задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати:

податкове повідомлення - рішення № від 24.10.2018 в частині нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб - суб`єктів підприємницької діяльності в розмірі 323 667,38 грн. і штрафних санкцій у розмірі 80 916,85 грн.;

податкове повідомлення - рішення № від 24.10.2018 про нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 податкового зобов`язання з військового збору в розмірі 26 972,29 грн. і штрафні санкції у розмірі 6 743,07 грн.;

рішення про застосування штрафних санкцій № від 24.10.2018 про нарахування фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 штрафу за несплату єдиного внеску на державне соціальне страхування в розмірі 27 341,98 грн.;

вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- від 24.10.2018 зі сплати єдиного внеску на державне соціальне страхування в розмірі 185 226,45 грн.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 508,68 грн. (шість тисяч п`ятсот вісім гривень 68 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення,а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складено та підписано 19.07.2019.

Суддя Л.Я. Максименко