Справа № 826/4309/17
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2019-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа №826/4309/17
судді Верховного Суду Стародуба О.П. щодо постанови Верховного Суду від 09.08.2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у Публічному акціонерному товаристві "Банк Національний кредит", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.12.2017р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018р. скасовано, а провадження у справі №826/4309/17 закрито.
Ухвалюючи зазначене рішення, Верховний Суд виходив з того, що спір про включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і про стягнення за договором банківського вкладу коштів, сума яких перевищує граничну суму гарантованого державою відшкодування, є приватноправовим і залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства.
З огляду на зазначене, враховуючи обставини справи та суть спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що цей спір є приватноправовим, а справу слід розглядати за правилами цивільного судочинства.
На підставі статті 34 КАС України вважаю за необхідне викласти окрему думку щодо даного рішення.
Так, правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулювання відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначення повноважень та функцій Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012р. №4452-VI (далі - Закон №4452-VI).
Відповідно до статті 4 цього Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.
На виконання свого основного завдання Фонд, у порядку передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом та процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній в постанові від 06.06.2018р. (справа №813/6392/15) спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду в межах гарантованого державою відшкодування за вкладами, є публічно-правовим, має особливий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 4452-VI), тому його не можна вважати спором у зв`язку з процесом ліквідації банку.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Фонд є державною спеціалізованою установою, що виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду в цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній в постанові від 23.05.2018р. (справа №811/568/16) основні функції Фонду мають як владний характер, зокрема щодо врегулювання правовідносин у сфері банківської діяльності, так і такі, що не містять владної складової, а спрямовані на здійснення процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом тимчасової адміністрації та ліквідації.
Зазначене дає підстави стверджувати, що оскільки лише Фонду за законом доручено забезпечувати відновлення платоспроможності банку або підготовку його до ліквідації, а спірні правовідносини випливають з укладених між банком і фізичною особою договорів, уповноважена особа Фонду та Фонд у цьому випадку діють як представники сторони договірних відносин.
Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір про включення кредиторських вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів, а підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Таке законодавче регулювання та правові висновки Великої Палати Верховного Суду вказують на те, що розмежування юрисдикції у спорах за участю Фонду відбувається виходячи з того, на виконання яких саме функцій спрямовані оскаржувані дії уповноваженої особи та Фонду і відповідно які саме правовідносини виникли між сторонами.
В обгрунтування позовної заяви та касаційної скарги, у справі що розглядалась, позивач посилався на те, що Фонд не має права зменшувати гарантовану суму відшкодування, але не обмежений законодавством у можливості збільшити цю гарантовану суму.
При цьому позивачем не оскаржувались дії чи бездіяльність відповідача по включенні його до тієї чи іншої черги кредиторів, чи інші дії пов?язані з реалізацією повноважень Фонду у сфері здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків.
Доводи, якими позивач обгрунтовував свої вимоги, і відповідно характер спірних правовідносин вказує на те, що предметом оскарження у цій справі були дії відповідачів пов?язані з вжиттям заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами.
При цьому, статтею 26 Закону №№4452-VI передбачено лише граничний розмір відшкодування коштів за вкладами, який не може бути меншим 200000 грн.
Водночас, пунктом 17 статті 9 Закону №№4452-VI передбачено право Фонду прийняти рішення про збільшення граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
Таким чином, сам по собі факт виплати позивачу гарантованої суми відшкодування коштів за його вкладами в мінімальному розмірі, а також вимога виплатити суму, яка перевищує граничний розмір, не змінює той правовий статус відповідачів і характер спірних правовідносин, які визначив сам позивач.
Вирішуючи публічно правовий спір адміністративний суд повинен передусім керуватись принципом диспозитивності і оцінювати оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб?єкта владних повноважень, насамперед, виходячи з тих доводів, які покладено в основу позовної заяви.
Водночас, передбачена процесуальним законом можливість виходу за межі позовних вимог і тих доводів, якими позивач їх обгрунтовує, допускається лише в разі, якщо це необхідно для ефективного захисту прав позивача.
Враховуючи, що позивач не пов?язував свої вимоги з тими обставинами, які суд поклав в основу свого рішення, а тому висновки суду за наслідками розгляду даної справи видаються не у повній мірі обгрунтованими.
Суддя