Справа № 640/10387/19
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2019-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 серпня 2019 року № 640/10387/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Григоровича П.О., за участі секретаря судового засідання Морозової Я.В., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
доШевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві
про визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві (надалі - відповідач), в якому просить:

- визнати неправомірною бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 01.03.2019;

- зобов`язати Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 01.03.2019;

- стягнути з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві моральну шкоду у розмірі 1 201 824,00 грн. на користь ОСОБА_1

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» у встановлений строк не була розглянута заява позивача про примусове виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду міста Києва по справі №826/1445/17, яка надійшла до органу виконавчої служби 04.03.2019.

Представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись при цьому на те, що заява позивача про відкриття провадження у справі зареєстрована відділом діловодства Шевченківського РВДВС 21.03.2019 за вх.№10422, внаслідок чого складення державним виконавцем Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 22.03.2019 вчинено в межах встановлених строків, що свідчить на користь відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва зазначає наступне.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2018 по справі №826/1445/17, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобов`язано Головне управління Держпраці у Київській області здійснити повторну перевірку фактів щодо порушення чинного законодавства Кодексу законів про працю України КНП «Консультативно-діагностичний центр» Деснянського району міста Києва, викладений у письмових зверненнях ОСОБА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено повністю.

На виконання вказаного рішення 25.07.2018 судом видано виконавчий лист.

Суть спору полягає в тому, що відповідно до пояснень позивача, ним 01.03.2019 засобами поштового зв`язку направлено на адресу відповідача заяву про відкриття виконавчого провадження на підставі зазначеного вище виконавчого листа, однак відповідачем у визначений Законом України «Про виконавче провадження» строк заява розглянута не була, що й зумовило звернення позивача до суду з даним позовом з метою захисту власного інтересу в частині дотримання суб`єктом владних повноважень законодавчо визначених вимог під час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження.

Оцінивши за правилами ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Частиною другою ст.124 Конституції України (в чинній редакції) визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом ч.4 ст.125 КАС України визначено, що з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке виникло внаслідок існування юридичного спору між особою, та, в даному випадку, суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 листопада 1997 № 6-зп «Щодо офіційного тлумачення частини другої статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України» частину другу ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо вважають, що ці рішення, дія чи бездіяльність порушують їхні права і свободи або перешкоджають здійсненню цих прав і свобод, а тому потребують правового захисту в суді.

З викладеної правової позиції Конституційного Суду України випливає, що умовою для звернення особи до суду з позовом щодо оскарження рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб є наявність у позивача переконання в порушенні його прав або свобод чи в існуванні перешкод у здійсненні цих прав.

Порушенням суб`єктивного права особи є створення будь-яких перепон у реалізації нею свого суб`єктивного права, що унеможливлюють одержання особою того, на що вона має право розраховувати в разі належної поведінки зобов`язаної особи.

Отже, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізаціїїї права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Таким чином, якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізованим належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звернутися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання щодо наявності порушення суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього розв`язати спір.

Крім того, судовому захисту підлягає також охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні від 1 грудня 2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам .

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушенням охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.

Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Викладені конституційні норми кореспондуються з нормами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно із ч.1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У відповідності до ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах підлягають порушені права, свободи та законні інтереси особи в публічно-правових відносинах. При цьому визначальним для вирішення питання про обґрунтованість вимог особи у розв`язанні публічно-правового спору є встановлення факту порушення відповідних прав, свобод чи інтересів такої особи.

У свою чергу, як вже зазначалось, порушення прав, свобод та інтересів особи наявне тоді, коли сталися зміни стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку в публічно-правових відносинах.

Відповідні зміни або перешкоди можуть бути створені протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Якщо відповідні рішення, дії чи бездіяльність протиправно, на думку особи, спричинили виникнення, зміни чи припинення прав та обов`язків особи (тобто є юридично значимими), особа може порушити питання про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності в судовому порядку.

Вирішуючи питання про наявність/відсутність в рамках спірних правовідносин порушеного права / інтересу позивача, суд виходить з наступного.

Закон України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до частини 4 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Згідно статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів:

1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

У відповідності до частини 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

В даному випадку державним виконавцем не було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, адже 22.03.2019 відповідачем складено Повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття його до виконання на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки обґрунтування позовних вимог зводиться до не розгляду заяви позивача про відкриття виконавчого провадження по суті у визначений строк, натомість враховуючи факт прийняття відповідачем рішення (Повідомлення про повернення виконавчого документа від 22.03.2019) за результатами розгляду заяви позивача про відкриття виконавчого провадження, суд вважає за необхідне дослідити питання прийняття суб`єктом владних повноважень такого рішення у визначений строк.

Так, питання повернення виконавчого документа без виконання врегульовано ст.4 Закону України «Про виконавче провадження».

Зокрема, п.8 ч.4 ст.4 Закону передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.

Як зазначалось вище, саме на підставі п.8 ч.4 ст.4 Закону відповідачем було повернуто виконавчий документ за результатами розгляду заяви позивача.

Слід зазначити, що питання правомірності повернення виконавчого документа без виконання не є предметом розгляду даної справи, а отже, суд не надає оцінку зазначеній обставині.

В той же час, судом встановлено, що заява позивача про відкриття виконавчого провадження з оригіналом виконавчого документа (відповідно до опису вкладення) була направлена на адресу відповідача засобами поштового зв`язку «Укрпошта експрес» 01.03.2019 о 16:55 год, що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення №825, належним чином засвідчені копії яких наявні в матеріалах справи.

Вказане поштове відправлення отримано відповідачем 04.03.2019, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №825, копія якого залучена до матеріалів справи в судовому засіданні.

Аналіз норми п.8 ч.4 ст.4 Закону дає змогу дійти висновку про те, що оскільки заява про відкриття виконавчого провадження отримана відповідачем 04.03.2019, а питання про повернення виконавчого документа має бути вирішене протягом трьох робочих днів, відповідно, присічною датою для повернення виконавчого документа без виконання є, в даному випадку, 07.03.2019.

Однак, в порушення наведених норм органом державної виконавчої служби розглянуто заяву позивача про відкриття виконавчого провадження та прийнято рішення про повернення виконавчого документа без виконання лише 22.03.2019.

Посилання представника відповідача на реєстрацію заяви позивача відділом документообігу 21.03.2019, судом відхиляються, адже особливості внутрішнього документообігу державного органу, організації, не можуть вчинятись всупереч вимогам закону.

За таких обставин, оскільки матеріалами справи та поясненнями представника позивача підтверджується особливо важливе значення для позивача, як інваліда ІІ групи, питання примусового виконання рішення у справі № 826/1445/17 у визначений строк, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про те, що порушення відповідачем вимог п.8 ч.4 ст.4 Закону під час розгляду по суті заяви позивача про відкриття виконавчого провадження, призвело до порушення захищеного Державною інтересу позивача на вчинення органом державної влади дій лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст.19 Конституції України), внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині зобов`язання Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві розглянути по суті заяву ОСОБА_1 від 01.03.2019 задоволенню не підлягають, адже така заява розглянута відповідачем, а за її результатами прийнято Повідомлення від 22.03.2019 про що зазначено вище.

Позовні вимоги в частині стягнення з Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві моральної шкоди у розмірі 1 201 824,00 грн. на користь ОСОБА_1 , задоволенню не підлягають, адже матеріали справи не містять в собі доказів спричинення позивачу моральної шкоди в еквіваленті 1 201 824,00 грн в зв`язку з порушенням відповідачем на 9 робочих днів строку розгляду заяви позивача про відкриття виконавчого провадження.

Підсумовуючи вище викладене, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, під час розгляду справи встановлено, що в заяві від 01.03.2019 про відкриття виконавчого провадження позивач просив усі матеріали надсилати за адресою: АДРЕСА_1 .

В той же час, Повідомлення про повернення виконавчого документа без виконання разом з оригіналом виконавчого листа було направлено за адресою, що вказана у виконавчому листі: АДРЕСА_2 , що власне зумовило не отримання позивачем даного відправлення в розумний строк.

Направлення відповідачем поштового відправлення за адресою: АДРЕСА_2 , підтверджується копією поштового конверту №278 та описом вкладення до нього.

При цьому, поштове відправлення з Повідомленням та оригіналом виконавчого листа було отримано представником позивача у відповідному відділенні поштового зв`язку лише під час розгляду справи, коли представнику позивача стало відомо про направлення відповідачем зазначеного поштового відправлення за адресою стягувача, що вказана у виконавчому листі.

Відповідно до абз.2 ч.1 ст.28 Закону України «Про виконавче провадження», документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.

Аналіз наведеної норми дає змогу дійти висновку, що оскільки позивачем в заяві про відкриття провадження зазначено іншу адресу для листування, а ніж та, що вказана у виконавчому листі, відповідач був зобов`язаний надіслати Повідомлення про повернення виконавчого документа без виконання за адресою, що вказана позивачем у відповідній заяві.

Оскільки матеріалами справи та поясненнями представника позивача підтверджується виключна значимість для позивача, як інваліда ІІ групи, примусового виконання рішення по справі №826/1445/17, є можливим дійти висновку, що дотримання органом виконавчої служби процедурних моментів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», становить значний інтерес для позивача.

З урахуванням наведеного, для забезпечення всебічного і повного захисту порушеного інтересу позивача, суд вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві по направленню Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 22.03.2019 за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновків про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 2, 6, 72-77, 90, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо не розгляду по суті заяви ОСОБА_1 від 01.03.2019 в межах строку, визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

3. В решті позову - відмовити.

4. Вийти за межі позовних вимог. Визнати протиправними дії Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві по направленню Повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання від 22.03.2019 за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ).

ШЕВЧЕНКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ ВІДДІЛ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ МІСТА КИЇВ ГОЛОВНОГО ТЕРИТОРІАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ У М. КИЄВІ (ідентифікаційний , адреса: 04032, м.Київ, ВУЛ.САКСАГАНСЬКОГО, будинок 110).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повне рішення складено 16.08.19.

Суддя П.О. Григорович