Справа № 264/115/19
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року справа №264/115/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Гайдара А.В., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника позивача - ОСОБА_1, діючого за довіреністю, представника відповідача - Голікова Д.С., діючого за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року у справі № 264/115/19 (головуючий суддя І інстанції - Пустовойт Т.В.), складене у повному обсязі 06 червня 2019 року у м. Маріуполь Донецької області, за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції в місті Маріуполі, поліцейського роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Донецької області Сахно Володимира Миколайовича про скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

04 січня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області із позовом до Управління патрульної поліції в місті Маріуполі про скасування постанови від 21 листопада 2018 року серія ЕАВ № 745804 про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу 425,00 грн., та закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутністю його складу (а.с. 2-4).

Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2019 року залучено у якості співвідповідача по справі поліцейського роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Донецької області Сахно Володимира Миколайовича (а.с. 28).

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 64-65).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року у справі № 264/115/19 та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що відеозапис не є належним та допустимим доказом скоєння позивачем адміністративного правопорушення, оскільки пристрій на який воно зафіксовано не вказано у спірній постанові.

Зазначив, що жодними доказами не підтверджено скоєння ним адміністративного правопорушення.

При цьому посилався на правову позицію Верховного Суду у справі № 337/3389/16-а від 30.05. 2018 р. (а.с. 66-71).

Представник позивача в судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просив суд її задовольнити, зазначив, що є додаткова правова позиція Верховного Суду у справі № 216/5226/16-а від 18 липня 2019 року.

Представник відповідача в судовому засіданні просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що 21 листопада 2018 року поліцейським роти № 3 батальйону Управління патрульної поліції в Донецької області Сахно В.М., який є уповноваженою посадовою особою органу внутрішніх справ, на виконання своїх владних повноважень, винесена постанова серії ЕАВ № 745804 по справі про адміністративне правопорушення, за якою ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 425 грн.

Як вбачається зі спірної постанови, 21 листопада 2018 року о 19-44 годині ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «Chevrolet Laccetti» державний номерний знак НОМЕР_1 біля будинку № 48 по пр. Нікопольському в м.Маріуполі на перехресті пр. Нікопольського та провул. Прокатного почав рух транспортного засобу на забороняючий (червоний поєднаний з жовтим) сигнал світлофору, чим порушив п. 8.7.3.є ПДР (а.с. 6).

Спірним питанням у справі є правомірність прийняття вищевказаної постанови та накладення на позивача адміністративного штрафу.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено правомірність прийнятої спірної постанови, а позивачем порушено ПДР.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 8.7.3є ПДР встановлено, що сигнали світлофора мають такі значення: поєднання червоного та жовтого сигналів забороняє рух і інформує про наступне вмикання зеленого сигналу.

Як встановлено в суді, позивач на транспортному засобі зупинив рух на забороняючий сигнал світлофора, однак почав рух не дочекавшись дозвільного зеленого сигналу світлофора , який загорівся під час закінчення проїзду по перехрестю.

Зазначені обставини фіксувались на відеореєстратор, який знаходився в службовому автомобілі поліцейських та рух позивача фіксувався до повної зупинки автомобіля позивача та його виходу з транспортного засобу до моменту спілкування з інспектором поліції. З запису чітко вбачається державний номер автомобіля позивача НОМЕР_1 . Отже доводи апелянта, що зазначена запис має дату 01.01.2013 року, тому не може враховуватись як доказ, судом апеляційної інстанції до уваги не приймається, та суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що це є технічний збій відеореєстратору.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, -тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Отже позивача було притягнуто до відповідальності не за порушення правил проїзду перехрестя, які визначені 16 розділом ПДР, а за невиконання вимог сигналу світлофору та рух на забороняючий сигнал світлофору.

У свою чергу, статтею 18 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.

Суд першої та апеляційної інстанції, на основі наявних у матеріалах справи доказів, у тому числі, наданого відповідачем відеозапису, встановив ту обставину, що позивачем було допущено порушення підпункту 8.7.3є ПДР, а саме здійснив рух на увімкнений забороняючий (червоний поєднаний з жовтим) сигнал світлофору та він продовжив проїзд перехрестя .

Відповідно до підпункту 9 частини 1 статті 31 Закону України від 02 липня 2015 року № 580-VIII "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580), поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 40 Закону №580, поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Частиною 1 статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Отже, наданий відповідачем відеозапис може слугувати доказом в справі про адміністративне правопорушення в розумінні норм даного Кодексу.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 73 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст..ст.75,76 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, суд першої інстанції приймаючи до уваги запис відеофіксації вчиненого позивачем адміністративного правопорушення, діяв у межах норм КАС України і вказаний доказ не визнавався судами неналежним та/або недопустимим.

Відповідно до частини 1 статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно з частиною 1 статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною 1 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі.

Разом з тим, частинами 2, 4 статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення встановлено, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, протокол не складається. У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Отже, у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в Кодексі України про адміністративні правопорушення.

Висновки аналогічного змісту містяться у рішенні Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року по справі №1-11/2015 за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення

Частиною 2 статті 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Водночас, процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов`язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, визначає Інструкція з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, що затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 року за №1408/27853 (далі - Інструкція).

За приписами пункту 5 розділу IV Інструкції, постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 8 розділу ХІІІ цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Зразок постанови про накладення адміністративного стягнення, наведений у додатку 5 до Інструкції, не передбачає внесення до нього відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Тому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що такі відомості зазначаються у постанові, що виноситься у справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, відтак, посилання апелянта на неналежність як доказу відеозапису у зв`язку з його не зазначенням у спірній постанові (яка винесена не в автоматичному режимі) є необґрунтованим.

Цієї ж думки дотримується Верховний Суд у справі № 536/583/17.

Враховуючи те, що судами встановлено допущення позивачем порушення підпункту 8.7.3є ПДР, а саме здійснив рух на увімкнений забороняючий (червоний поєднаний з жовтим) сигнал світлофору, спірна постанова є обґрунтованою та такою, що не підлягає скасуванню.

Судом апеляційної інстанції також не приймаються доводи апелянта щодо зібрання доказів по справі шляхом відбору пояснень від свідків та не проведення вимірів знаходження автомобіля під час руху на сигнал світлофору, оскільки з матеріалів справи та відеофіксації розгляду справи про адміністративне правопорушення поліцейським , під час якого позивачу були роз`ясненні його права відповідно до ст.268 КУпАП та ст. 63 Конституції України,клопотань про це позивачем не заявлялось.

Не знайшли підтвердження в суді доводи апелянта про отримання доказів незаконним шляхом, оскільки судом апеляційної інстанції не вбачається порушення прав позивача відповідно до приписів ч.3 ст. 62 Конституції України.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на висновки Верховного Суду у справах № 337/3389/16-а та № 216/5226/16-а, оскільки обставини по цим справам не є тотожними з обставинами справи, яка розглядається.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019року - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 червня 2019 року у справі № 264/115/19- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Постанова суду апеляційної інстанції проголошена у судовому засіданні 14 серпня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

А.В. Гайдар

І.В. Геращенко