Справа № 826/5147/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Добрянська Я.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 року Справа № 826/5147/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Епель О.В.,

суддів: Лічевецького І.О., Пилипенко О.Є.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача Бондаренко І.П. ,

представника третьої особи Михайлової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КОНВАЛІЯ КОНСАЛТИНГ» на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю

«КОНВАЛІЯ КОНСАЛТИНГ»

до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих Олександра Олександровича,

третя особа, яка не заявляє

самостійні вимоги

на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю

«Фінансова компанія «Центр факторингових послуг»

про визнання протиправними та скасування рішень,

зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «КОНВАЛІЯ КОНСАЛТИНГ» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Золотих Олександра Олександровича (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» про:

- визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 37723444 від 24.10.2017 р., 11:48:26 та 37732359 від 24.10.2017 р., 15:23:16, прийнятих приватним нотаріусом КМНО Золотих О.О.;

- відновлення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29102334 від 05.04.2016 р. 11:45:09, прийнятого приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є.В.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.04.2018 р. відкрито спрощене провадження у справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов.

02.07.2018 р. до суду першої інстанції надійшла заява від ТОВ «КНС-ДЕВЕЛОПМЕНТ» про вступ у справу в якості третьої особи, в якій заявник також зазначив, що він є єдиним власником спірної земельної ділянки, що на теперішній час правовідносини щодо іпотеки такої земельної ділянки припинено, оскільки між ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» і ТОВ «КНС-ДЕВЕЛОПМЕНТ» укладено договір її купівлі-продажу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року провадження у справі закрито через непідсудність даного спору суду адміністративної юрисдикції.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд виходив з того, що правовідносини, які виникли між сторонами, випливають з правовідносин, пов`язаних з реєстрацією майнових прав та вчиненням інших реєстраційних дій, що порушують майнові права позивача та є похідними від спору щодо таких майнових прав, тобто спір між ними виник не у зв`язку з виконанням або невиконанням суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій, в тому числі, делегованих, а у зв`язку з наявністю невирішеного спору про право.

При цьому, суд дійшов висновку, що такий спір підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а не за нормами КАС України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначену ухвалу суду та ухвалити рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що при проведенні інвентаризації товариство дізналося, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видалено відомості про належну йому на праві власності земельну ділянку та внесено запис про її обтяження іпотекою на користь третьої особи без зазначення відомостей про власника, чим порушено його право власності та у зв`язку з чим, посилаючись на відповідні норми законодавства, апелянт стверджує про протиправність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що ухвала суду прийнята за неповного з`ясування обставин та з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про закриття провадження у справі.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

Третьою особою подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, посилаючись на необґрунтованість доводів апелянта і наполягаючи на тому, що цей спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - без змін з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Згідно з п. 1 ч. 1 с. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 6 ст. 30 Господарський процесуальний кодекс України (далі - ГПК України) спори, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів, а також спори, що виникають з правочинів щодо корпоративних прав (крім акцій) в юридичній особі, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням юридичної особи.

Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням ним владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Разом з тим, варто враховувати, що хоча публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад, в якому обов`язковою є участь суб`єкта владних повноважень, все ж таки сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких саме прав особа звернулася до суду.

При цьому, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення господарських правовідносин, мають майновий характер або пов`язані з реалізацією її майнових інтересів, то визнання протиправними таких рішень є способом захисту господарських прав та інтересів.

Критеріями відмежування справ господарської юрисдикції від адміністративної є наявність у них спору про права, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), та суб`єктний склад такого спору.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом спору у цій справі є рішення нотаріуса як державного реєстратора щодо внесення записів про об`єкт нерухомого майна (земельну ділянку), яке за твердженням позивача, належить йому на праві власності, але у відповідності до відомостей з Реєстру передана в іпотеку третій особі, та згідно з матеріалів справи, щодо якої укладено договір купівлі-продажу між іншими суб`єктами господарювання, ніж позивач (ТОВ «Фінансова компанія «Центр факторингових послуг» і ТОВ «КНС-ДЕВЕЛОПМЕНТ»).

З огляду на це, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що даний спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади (відповідача як державного реєстратора), а пов`язаний з реалізацією та захистом господарських прав і метою звернення до суду з цим позовом є захист майнових інтересів, що в сукупності виключає достатні правові підстави для розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ від 20.07.2006 р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України», Суд, зокрема зазначив, що фраза «судом встановленим законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, а в рішенні Комісії Ради Європи від 12.10.1978 р. у справі «Zand v. Austria» визначено, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 передбачає «усю організаційну структуру судів».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Доводи апелянта про те, що при проведенні інвентаризації товариство дізналося, що з Реєстру видалено відомості про належну йому на праві власності земельну ділянку та внесено запис про її обтяження іпотекою на користь третьої особи без зазначення відомостей про власника, чим порушено його право власності та у зв`язку з чим, посилаючись на відповідні норми законодавства, апелянт стверджує про протиправність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що не підтверджують публічно-правовий характер цього спору, а навпаки у сукупності з матеріалами справи свідчать про наявність спору про право.

Крім того, апелянт у своїй скарзі просить апеляційний суд вирішити його позов по суті заявлених у ньому вимог, але відповідно КАС України, зокрема ст. 320, суд апеляційної інстанції при перегляді ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі такими повноваженнями не наділений.

Таким чином, проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо необхідності закриття провадження у справі через її непідсудність суду адміністративної юрисдикції.

У рішенні ЄСПЛ від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у відповідності до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «КОНВАЛІЯ КОНСАЛТИНГ» підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року - без змін.

При цьому, оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «КОНВАЛІЯ КОНСАЛТИНГ» залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 15 березня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 14 серпня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: