Справа № 640/7095/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

13 серпня 2019 року № 640/7095/19
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1
до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції
про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі - позивач), адреса: АДРЕСА_1 до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції (надалі відповідач), адреса: 01001, місто Київ, провулок Музейний, будинок 12, у якій просить суд:

- визнати дії Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом №3552-ХІІ протиправними;

- зобов`язати Державну службу України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу, передбачену Законом №3552-ХІІ з урахуванням вже виплачених сум;

- зобов`язати Державну службу України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції у десятиденний строк після набрання рішенням законної сили повідомити Окружний адміністративний суд міста Києва про його виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що він проходив військову службу у Внутрішніх військах України, а в подальшому в Національній гвардії України.

Відповідно до довідки МСЕК серії АВ №0430939 від 28 вересня 2015 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та на підставі Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у 2015 році Головним управлінням Національної гвардії України виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням інвалідності ІІІ групи інвалідності у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму 94460,00 грн.

Згідно з постановою ВЛК «ТМО МВС України по Київській області» від 10 травня 2016 року №18 встановлено «захворювання, ТАК, пов`язано з проходженням військової служби».

Відповідно до довідки МСЕК серії АВ №0451562 від 25 травня 2016 року позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, а у червні 2016 року Головним управлінням Національної гвардії України виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням інвалідності ІІ групи, пов`язаної з проходженням військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, з урахуванням раніше виплаченої суми, а саме 36040,00 грн.

Постановою ВЛК ДУ «ТМО МВС України по Київській області» від 17 січня 2019 року №18 встановлено, що «захворювання ОСОБА_1 , 1981 року р.н., колишнього військовослужбовця НГУ, учасника бойових дій, інваліда другої групи: Папілярна карцинома щитовидної залози Т1 NO MO, ст. 1, клінічна група 3. Стан після комбінованого лікування. Гіпотеріоз, важка форма, стадія субкомпенсації, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини…», що, за доводами позивача, свідчить про те, що саме 17 січня 2019 року йому встановлено, що захворювання пов`язане з захистом Батьківщини.

Згідно з довідкою МСЕК серії АВ №0988573 від 24 січня 2019 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності, яка пов`язана з захистом Батьківщини.

Тобто, як стверджує позивач, лише з 24 січня 2019 року в нього виникло право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (хоча Головним управлінням Національної гвардії України позивачеві вже було виплачено одноразову грошову допомогу у зв`язку з отриманням інвалідності ІІІ групи ще у 2015 році).

У зв`язку з чим, 25 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, одержаного під час безпосередньої участі в антитерористичній операції на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Листом від 05 березня 2019 року №1007/03/05.1-19 позивача повідомлено про те, що Міжвідомчою комісією з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» прийнято рішення про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що одноразова грошова допомога позивачу вже була призначена та виплачена відповідно до іншого закону, ніж Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вважаючи рішення відповідача протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до адміністративного суду з вказаною позовною заявою.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач у період з 27 серпня 2014 року по 06 жовтня 2014 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, у складі Національної гвардії України.

Відповідно до довідки МСЕК від 28 вересня 2015 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною інвалідності зазначено «захворювання, пов`язане з проходженням військової служби», у зв`язку з чим останньому була виплачена Національною гвардією України одноразова грошова допомога у розмірі 94460,00 грн.

В подальшому, як зазначено у відзиві на позовну заяву, позивачу було встановлено ІІ групу інвалідності, причиною інвалідності вказано «захворювання, пов`язане з проходженням військової служби», у зв`язку з чим Національною гвардією України позивачу виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 36460,00 грн.

Після повторного огляду МСЕК згідно довідки від 24 січня 2019 року, позивачу змінена причина інвалідності на «захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини», в результаті чого позивач отримав посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни.

25 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив розглянути подані ним матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги.

28 лютого 2019 року Міжвідомча комісія на своєму засіданні та на підставі листа Головного управління Національної гвардії України в місті Києві від 01 лютого 2019 року №27/32/4-836 прийняла рішення про відмову у призначенні позивачу одноразової грошової допомоги, у зв`язку з тим, що одноразова грошова допомога призначена та виплачена відповідно до іншого закону, ніж Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», про що листом від 05 березня 2019 року №1007/03/05.1-19 повідомлено позивача.

Крім того, представник відповідача у своєму відзиві на позовну заяву зазначив, що він не уповноважений виплачувати одноразову грошову допомогу, та оскільки він не приймав рішення про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги позивачу, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, а у зв`язку з тим, що відповідача також не уповноважено виплачувати таку допомогу, то позовні вимоги щодо зобов`язання її виплатити також не підлягають задоволенню.

Також, у відзиві на позовну заяву вказано, що позивачу вперше інвалідність було встановлено 28 вересня 2015 року (ІІІ група), 25 травня 2016 року було змінено на ІІ групу, а 24 січня 2019 року інвалідність вже не встановлювалась, а лише була змінена причина інвалідності на «захворювання, пов`язане з захистом Батьківщини».

Оскільки виплата одноразової грошової допомоги внаслідок «захворювання, пов`язаного з захистом Батьківщини» здійснюється як у відповідності до положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», так і Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», то, відповідно до вимог чинного законодавства, одноразова грошова допомога виплачується лише один раз на підставі одного з обраних особою Законів.

Враховуючи викладені вище обставини, представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 березня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносин у цій галузі визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ.

Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 №2011-ХІІ (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

У частині 2 статті 16 цього Закону визначенні у яких випадках та якій категорії військовослужбовців призначається і виплачується одноразова грошова допомога.

Відповідно до частини 2 статті 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5-9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб.

У відповідності до частин 8, 9 статті 16-3 вказаного Закону особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи та проти чого не заперечували сторони, позивач проходив військову службу, у тому числі, в Національній гвардії України.

Відповідно до наданої суду постанови Військово-лікарської комісії державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» від 10 травня 2016 року №18, комісією постановлено внести доповнення до пункту 12 свідоцтва про хворобу №118/Зв від 22 липня 2017 року щодо встановленого колишньому військовослужбовцю Національної гвардії України, інваліду ІІІ групи ОСОБА_1 діагнозу: «Папілярна карцинома щитовидної залози Т1 N0 M0, ст. 1, клінична группа 2. ГХ ІІ ст., ступінь 2, кризовий перебіг (неускладнений гіпертонічний криз 09.07.2015 р.). СН І-ІІ А ст. Ризик 3 (високий). ДЕП ІІ ст. з розсіяною неврологічною симптоматикою, перенесеними церебрастенічним, вестибулярним синдромами. Ретроцеребелярна арахноїдальна кіста. Астеноневротичний синдром судинного генезу. Гіпертонічна ангіопатія сітківки обох очей. Хронічний холецистоангіохоліт, фаза нестійкої ремісії. Хронічний панкреатит, остеохондроз хребта. Протрузії міжхребцевих дисків С3-4, С4-5, С5-6, С6-7, протрузії міжхребцевих дисків L1-L2, L5-S1. Ретролістез L5 хребця, больовий синдром з помірним порушенням функції. Плоскостопість 2 ст. з явищами артрозу. Дискогенна цервікалгія, люмбалгія на тлі розповсюдженого остеохондрозу хребта, ускладеного протрузіями міжхребцевих дисків С3-4, С4-5, С5-6, С6-7, L1-L2, L5-S1. Хронічний двобічний гайморит в стадії ремісії. Аносмія.» та зазначено «захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням військової служби» (Т.1, арк. 10).

У відповідності до копії довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0451562 ОСОБА_1 під час повторного огляду з 23 травня 2016 року встановлена ІІ група інвалідності довічно, причиною інвалідності зазначено «захворювання, пов`язане з проходженням військової служби» (Т.1, арк. 11).

Відповідно до листа від 01 лютого 2019 року №27/32/4-836 Головне управління Національної гвардії України повідомило, що комісією Головного управління Національної гвардії України ОСОБА_1 у 2015 році призначалась виплата одноразової грошової допомоги за інвалідність ІІІ групи, пов`язану з проходженням військової служби, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату установлення інвалідності, - 94460,00 грн, та у 2016 році призначалась виплата одноразової грошової допомоги за інвалідність ІІ групи, пов`язану з проходженням військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату установлення інвалідності (з урахуванням раніше виплаченої суми за інвалідність ІІІ групи, пов`язану з проходженням військової служби) 36040,00 грн (Т.1, арк. 12).

Тобто, судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу вперше інвалідність ІІІ групи у зв`язку з проходженням військової служби встановлена у 2015 році, а ІІ група інвалідності встановлена з 23 травня 2016 року. Одноразова грошова допомога призначена та виплачена позивачу Головним управління Національної гвардії України у розмірах, встановлених діючим на той час законодавством.

Наведене свідчить, що позивачем було реалізовано право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2019 року Військово-лікарською комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» винесено постанову №18, відповідно до якої захворювання встановлене колишньому військовослужбовцю Національної гвардії України, учаснику бойових дій, інваліду ІІ групи ОСОБА_1 в частині діагнозу «Папілярна карцинома щитовидної залози Т1 N0 M0, ст. 1, клінична группа 2 3. Стан після комбінованого лікування. Гіпотеріоз, важка форма, стадія субкомпенсації, ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.» (Т.1, арк. 13).

Згідно з копією довідки до акта МСЕК серії АВ №0988573, позивачу з 23 січня 2019 року встановлено ІІ групу інвалідності довічно, причиною інвалідності зазначено «захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини» (Т.1, арк. 14).

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.

У статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII зазначено перелік осіб, які належать до осіб з інвалідністю внаслідок війни, зокрема, у пунктах 11-14 вказаної частини зазначено, що до осіб з інвалідністю внаслідок війни належать також особи з інвалідністю з числа

- військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, під час безпосередньої участі у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, а також працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції, до забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях і стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів;

- осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, за умови, що в подальшому такі добровольчі формування були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів;

- осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах її проведення у складі добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, але в подальшому такі добровольчі формування не були включені до складу Збройних Сил України, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції, Національної гвардії України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів, і виконували завдання антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.

Підставою для надання особам, зазначеним в абзаці першому цього пункту, статусу особи з інвалідністю внаслідок війни є (але не виключно):

а) клопотання про надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни керівника добровольчого формування, до складу якого входила така особа. До клопотання додаються документи, що підтверджують участь особи в антитерористичній операції, або письмові свідчення не менш як двох свідків з числа осіб, які спільно з такою особою брали участь в антитерористичній операції та отримали статус учасника бойових дій, або особи з інвалідністю внаслідок війни, або учасника війни відповідно до цього Закону;

б) довідка керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, Генерального штабу Збройних Сил України про виконання добровольчими формуваннями завдань антитерористичної операції у взаємодії із Збройними Силами України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Національною гвардією України та іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення;

в) довідка медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності;

- осіб, які добровільно забезпечували (або добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях (у тому числі здійснювали волонтерську діяльність) та стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції, перебуваючи безпосередньо в районах та у період її проведення, під час забезпечення здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів.

Порядок надання статусу особи з інвалідністю внаслідок війни особам, зазначеним у пунктах 11-14 частини другої цієї статті, визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною 7 статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII особам, зазначеним у пунктах 11-14 частини другої статті 7 цього Закону, за рахунок коштів державного бюджету призначається і виплачується одноразова грошова допомога у зв`язку з встановленням інвалідності у розмірі, визначеному підпунктом «б» пункту 1 статті 16-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Якщо особа у зв`язку з встановленням інвалідності одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цією частиною, та одноразової грошової допомоги відповідно до інших законів України, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором такої особи. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2016 року №336 затверджено Порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який визначає механізм призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час участі в антитерористичній операції, деяких категорій осіб (далі - одноразова грошова допомога) (надалі Порядок №336).

У пункті 2 Порядку №336 зазначені особи, які є одержувачами одноразової грошової допомоги.

Я к вже було зазначено судом та вбачається з матеріалів справи, що з 23 січня 2019 року позивач є інвалідом ІІ групи, причиною інвалідності зазначено захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини, а 31 січня 2019 року видано посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого позивач є особою з інвалідністю ІІ групи відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.

Згідно підпункту 2 пункту 3 Порядку №336 у разі встановлення інвалідності особам, зазначеним в абзацах другому, третьому, четвертому та п`ятому пункту 2 цього Порядку, - з дати, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Абзацом 3 пункту 6 Порядку №336 передбачено, що одноразова грошова допомога в разі встановлення інвалідності внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання призначається та виплачується особам, зазначеним в абзацах другому, третьому, четвертому та п`ятому пункту 2 цього Порядку, залежно від групи інвалідності в таких розмірах 300 прожиткових мінімумів, установлених законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Згідно з пунктом 8 Порядку №336 особи, зазначені в абзацах другому, третьому, четвертому та п`ятому пункту 2 цього Порядку, подають міжвідомчій комісії заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності.

До заяви додаються копії таких документів: посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни; довідки медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я, по батькові та місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів і має відповідну відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).

У зв`язку з чим 25 січня 2019 року позивач звернувся до Державної служби України у справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції з заявою, в якій просив розглянути подані ним матеріали щодо призначення одноразової грошової допомоги, у зв`язку із встановлення інвалідності внаслідок захворювання одержаного під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення відповідно до Порядку призначення та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності деяких категорій осіб відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 2016 року №336 (Т.1, арк. 15).

Пунктом 9 Порядку №336 передбачено, що Міжвідомча комісія розглядає подані документи, запитує інформацію в органах, уповноважених виплачувати одноразову грошову допомогу відповідно до інших законів, крім Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», стосовно виплати або невиплати такої допомоги особам, щодо яких здійснено запит, а також у разі потреби уточнює інформацію про осіб, стосовно яких подані документи, заслуховує пояснення таких осіб, свідків, представників державних органів і в місячний строк із дня надходження документів (уточненої інформації) приймає рішення про призначення одноразової грошової допомоги або рішення про відмову в її призначенні.

Так, на виконання пункту 9 Порядку №336 Міжвідомчою комісією було направлено запит до Головного управління Національної гвардії України, та, як вже було зазначено судом, листом від 01 лютого 2019 року №27/32/4-836 Головне управління Національної гвардії України ОСОБА_1 повідомило, що комісією Головного управління Національної гвардії України у 2015 році призначалась виплата одноразової грошової допомоги за інвалідність ІІІ групи, пов`язану з проходженням військової служби, у розмірі 70-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату установлення інвалідності, - 94460,00 грн, та у 2016 році призначалась виплата одноразової грошової допомоги за інвалідність ІІ групи, пов`язану з проходженням військової служби, у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату установлення інвалідності (з урахуванням раніше виплаченої суми за інвалідність ІІІ групи, пов`язану з проходженням військової служби) 36040,00 грн (Т.1, арк. 12).

За результатами розгляду заяви позивача та доданих до неї матеріалів, на засіданні міжвідомчої комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій та виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) або інвалідності волонтера і деяких інших категорій осіб, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», яке відбулось 28 лютого 2019 року, прийнято рішення, оформлене протоколом №3 від 28 лютого 2019 року, про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що одноразова грошова допомога призначена та виплачена відповідно до іншого закону, ніж Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (Т.1, арк.31-32).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне зазначити, що абзацом 2 частини 4 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ передбачено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Аналіз даної норми чинного законодавства дозволяє суду дійти висновку про те, що виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із зміною причини інвалідності може бути проведена лише у випадку, якщо така зміна відбулась протягом двох років з дня встановлення інвалідності вперше, у інших випадках виплата допомоги не відбувається.

Суд, з урахуванням встановленого позивачу діагнозу, вважає за доцільне зазначити, що у постанові Військово-лікарської комісії державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Київській області» від 17 січня 2019 року №18 фактично зазначений діагноз, встановлений позивачу у 2016 році, як інваліду ІІІ групи, внаслідок чого йому змінена група інвалідності з ІІІ на ІІ.

При цьому, суд також звертає увагу, що військово-лікарською комісією постанова №18 від 17 січня 2019 року винесена за результатом розгляду заяви та документів ОСОБА_1 , як інваліда ІІ групи та зазначено, що деякі захворювання, пов`язані із захистом Батьківщини, а деякі з проходженням військової служби.

Тобто, фактично військово-лікарською комісією у січні 2019 року було змінено причину інвалідності позивачу, а не встановлено групу інвалідності.

Крім того, суд наголошує на тому, що вперше позивачу інвалідність встановлено у 2015 році, а ІІ групу інвалідності встановлено з 23 травня 2016 року, при цьому, причину інвалідності змінено з 23 січня 2019 року, тобто, понад дворічний термін з дня первинного встановлення інвалідності вперше.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо того, що довідка до акта огляду МСЕК серії АВ №0451562, відповідно до якої ОСОБА_1 під час повторного огляду з 23 травня 2016 року встановлено ІІ група інвалідності довічно та причиною інвалідності зазначено «захворювання, пов`язане з проходженням військової служби» станом на січень 2019 року була визнана недійсною або анульована у встановленому Законом порядку.

Крім того, згідно з частиною 7 статті 16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ якщо особа одночасно має право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими нормативно-правовими актами, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за її вибором.

А пунктом 4 Порядку №336 передбачено, що у разі коли одержувачі одноразової грошової допомоги одночасно мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та одноразової грошової допомоги відповідно до інших законів, виплата грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором одержувача одноразової грошової допомоги.

Враховуючи той факт, що судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач реалізував своє право на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності, причину інвалідності з «захворювання, пов`язане з проходженням військової служби» на «захворювання, пов`язане із захистом Батьківщини» йому змінено у січні 2016 року, тобто, понад дворічний термін з дня первинного встановлення інвалідності, ІІ група інвалідності позивачу у січні 2019 року не встановлювалась, оскільки, як вже зазначалось судом, військово-лікарською комісією розглядались документи позивача, як інваліда ІІ групи, тому суд приходить до висновку, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII.

Стосовно тверджень позивача, що право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII в нього виникло саме з 23 січня 2019 року, суд ще раз зазначає, що у січні 2019 року позивачу не встановлювалась група інвалідності, а лише відбулась зміна причини інвалідності ІІ групи, яка йому була встановлена з 23 травня 2016 року, що свідчить про правомірність прийнятого міжвідомчою комісією відповідача рішення, оформленого протоколом №3 від 28 лютого 2019 року про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги.

Також, суд зазначає, що чинним законодавством України відповідача не наділено такими повноваженнями, як виплата одноразової грошової допомоги, а тому позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача щодо відмови у виплаті допомоги та зобов`язання її виплатити є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем 1, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності своїх дій та оскаржуваного рішення виконано та доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Згідно ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати в цьому випадку стягненню не підлягають.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та, відповідно, про відсутність підстав для встановлення судового контролю виконання рішення суду.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до абзацу 1 частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судових витрат, а також враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для компенсації судових витрат.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6-10, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя Н.В. Клочкова