Справа № 520/4533/19
Суддя: Волошин Д.А.
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 р. № 520/4533/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Волошина Д.А.,

за участю секретаря судового засідання - Суховарової О.А.,

представників позивача - ОСОБА_8, ОСОБА_9,

представника відповідача - Мельник Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК5018/926/3НП/АВ/П/ТД-ФС від 10.04.2019 р., якою на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) накладено штраф у розмірі 125190,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає незаконним притягнення до відповідальності та накладення штрафу постановою №ХК5018/926/3НП/АВ/П/ТД-ФС від 10.04.2019 р. на підставі приписів ст.265 КЗпП України, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих в розумінні приписів ст.73-76 КАС України доказів фактичного перебування одного працівника у трудових відносинах з Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 без належного оформлення трудових відносин, у зв`язку із чим вважає що постанова Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу є незаконними та підлягає скасуванню.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.07.2019 р. закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті на 06.08.2019 р. о 14:45 год.

Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві та відповіді на відзив на позовну заяву.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити. Згідно наданого до суду відзиву пояснив, що оскаржувана в даній справі постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК5018/926/3НП/АВ/П/ТД-ФС від 10.04.2019 р., якою на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125190,00 грн., є цілком законною та обґрунтованою, винесеною відповідно до чинного законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що інспекторами праці Головного управління Держпраці у Харківській області у період з 01.03.2019 р. по 19.03.2019 р. на підставі наказу №416 від 01.03.2019 року та направлення 02.04-03/707 від 01.03.2019 р. проведено інспекційне відвідування Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за адресою місця фактичного здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 (станція технічного обслуговування автомобілів) на предмет додержання вимог законодавства про працю, за результатами якого складено акт інспекційного відвідування №ХК5018/926/3НП/АВ від 19.03.2019 р.

Відповідно до висновків акту інспекційного відвідування №ХК5018/926/3НП/АВ від 19.03.2019 р. встановлено порушення ч.3 ст.24 КЗпП України, а саме, одного працівника ОСОБА_2 було допущено до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу.

У зв`язку з виявленими порушеннями законодавства про працю Головним управлінням Держпраці у Харківській області винесено припис про усунення виявлених порушень №ХК5018/926/3НП/АВ/П від 19.03.2019 р.

Першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Харківській області 10.04.2019 року прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК5018/926/3НП/АВ/П/ТД-ФС від 10.04.2019 р., згідно з якою на Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 125190,00 грн. на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 року, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Пунктом 7 вказаного Положення встановлено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Відповідно до Положення про Головне управління Держпраці у Харківській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці №84 від 03.08.2018 року (далі по тексту - Положення), Головне управління Держпраці у Харківській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, що їй підпорядковується.

Підпунктом 5 пункту 4 Положення встановлено, що Головне управління Держпраці у Харківській області здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Згідно з ч. 1 ст. 259 Кодексу законів про працю України (далі по тесту - КЗпП) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26 квітня 2017 року (далі по тексту - Порядок № 295) визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Відповідно до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно пунктів 19, 20 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Частиною другою статті 265 КЗпП України передбачена відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, за порушення вимог законодавства про працю.

Штрафи зазначені у частині другій статті 265 КЗпП України, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17 липня 2013 року (далі по тексту - Порядок №509) визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 однією з підстав для накладення штрафів є акт про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Отже, підставою для накладення штрафів є виявлені під час перевірки суб`єкта господарювання порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення зафіксовані в акті перевірки.

Суд зазначає, підставою для винесення оскаржуваної постанови є судження суб`єкта владних повноважень про існування між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та одним працівником, ОСОБА_2 , фактичних трудових відносин без укладання письмового договору та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівників на роботу.

Перевіряючи на відповідність закону оскаржуваних рішень відповідача, суд зазначає, що згідно з абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За визначенням ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

З огляду на зміст наведених норм, суб`єкту владних повноважень при перевірці суб`єкта господарювання належить виявити, зібрати, зафіксувати та підтвердити фактичні дані, які доводять факт виконання фізичною особою - громадянином роботи як найманим працівником.

У спірних правовідносинах Головне Управління Держпраці у Харківській області стверджує про виконання ОСОБА_2 роботи на станції технічного обслуговування автомобілів зі зміни мастила на автомобілі, без офіційного працевлаштування у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що факт допущення ФОП ОСОБА_1 до роботи ОСОБА_2 повинен підтверджуватися належними та допустимими доказами.

Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" органи державного нагляду (контролю) та суб`єкти господарювання мають право фіксувати процес здійснення планового або позапланового заходу чи кожну окрему дію засобами аудіо- та відеотехніки, не перешкоджаючи здійсненню такого заходу.

Відповідачем, у підтвердження своєї правової позиції долучено до матеріалів справи три відеозаписи, зроблені під час інспекційного відвідування 01.03.2019 р., 05.03.2019 р. та 19.03.2019 р., на двох з яких відбираються пояснення у ОСОБА_2 , на яких останній зазначив що у ФОП ОСОБА_1 не працює, та, оскільки це його друг, він заїхав з товаришем з метою самостійної заміни мастила на автомобілі, та на другому відеозаписі ОСОБА_2 знаходився біля гаражного боксу, жодної роботи не виконував, зазначив, що у ФОП ОСОБА_1 не працює та просто заїхав до друга на роботу.

Суд зазначає, що з третього відеозапису взагалі не вбачається, що ОСОБА_2 перебував на території здійснення господарської діяльності позивача та жодних усних чи письмових пояснень не відбиралось.

Як встановлено судом в ході розгляду справи із пояснень представника позивача, до роботи ФОП ОСОБА_1 громадянина ОСОБА_2 не допускав, а в приміщенні станції технічного обслуговування автомобілів останній перебував з дозволу позивача з товаришем під час здійснення заміни мастила на своєму автомобілі. Був одягнений в чистий одяг, а не в спецодяг, як позивач, а тому жодної роботи не виконував та у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1 не перебуває.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_2 також повідомив, що у ФОП ОСОБА_1 не працює, перебуває з позивачем в товариських взаємовідносинах, та з його дозволу приїхав здійснити самостійно зміну мастила на автомобілі.

Аналізуючи наведені відповідачем доводи, суд приходить висновку, що відповідач жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту допущення ФОП ОСОБА_1 до роботи ОСОБА_2 без офіційного працевлаштування та доказів здійснення ним будь-якої роботи або діяльності, до матеріалів справи не надав.

Сам лише акт нагляду (контролю) не може бути розцінений як такий доказ, оскільки за своєю правовою суттю та змістом є виключно процедурним документом, у якому викладено офіційне звинувачення з боку Держави в особі компетентного органу у вчиненні особою протиправного діяння.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 в усних поясненнях не зазначав, що працює у Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , жодних доказів щодо виконання робіт ОСОБА_2 відповідачем до суду не надано, у зв`язку з чим судом встановлено, що у спірних правовідносинах висновки суб`єкта владних повноважень щодо протиправного діяння суб`єкта господарювання ґрунтуються лише на показаннях інспектора праці.

Суд критично ставиться до показань свідка щодо отримання дозволу у ФОП ОСОБА_1 на проведення дрібного ремонту автомобіля та можливістю користуватися приміщенням, яке перебуває в оренді у позивача, оскільки з долученого до матеріалів справи договору суборенди нежитлового приміщення №2019.02.01 від 01.02.2019 р. вбачається, що ФОП ОСОБА_1 (в якості орендаря) передав, а ОСОБА_3 (в якості суборендаря) прийняв в строкове платне користування частину нежитлового приміщення (гаражного боксу) площею 50,00 м.кв., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.168-171), а тому, ОСОБА_2 не потребує отримання дозволу від ФОП ОСОБА_1 на перебування на території гаражного боксу та здійснення дрібного ремонту автомобіля. Зазначений договір був наданий свідком в підтвердження факту оренди приміщення.

Оцінюючи доводи сторін, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999 р. по справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007 р. по справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011 р. по справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010 р. по справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994 р. по справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003 р. по справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008 р. по справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії"), згідно з якою право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить висновку, що відповідачем на обґрунтування правомірності своєї позиції у межах спірних правовідносин не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту допущення позивачем до виконання робіт одного працівника без укладення трудового договору та жодним чином не зафіксоване вказане порушення в акті інспекційного відвідування.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 01.03.2019 р. інспекторами праці Головного управління Держпраці у Харківській області було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1 (станція технічного обслуговування автомобілів) та складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування №ХК5018/926/НП від 01.03.2019 р. та вимогу про надання документів №ХК5018/926/НД від 01.03.2019 р. Вказаною вимогою інспекційне відвідування зупинено до 05.03.2019 р. (а.с.67-71).

05.03.2019 р. на вимогу про надання документів №ХК5018/926/НД від 01.03.2019 р. ФОП ОСОБА_1 надано до контролюючого органу: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, паспорт, ідентифікаційний код, договір про надання оренди виробничого приміщення за адресою АДРЕСА_1 від 02.01.2018 р. №б/н та особисті письмові пояснення щодо діяльності гр. ОСОБА_2 за адресою місця фактичного здійснення господарської діяльності, що не заперечується відповідачем по справі та відображено в акті інспекційного відвідування №ХК5018/926/3НП/АВ від 19.03.2019 р.

Головним управлінням Держпраці у Харківській області було здійснено спробу проведення інспекційного відвідування та у зв`язку з відсутністю документів призупинено інспекційне відвідування та складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 05.03.2019 р. №ХК5018/926/2НП та вимогу про надання документів №ХК5018/926/2НД від 05.03.2019 р., якою зобов`язано позивача надати договір оренди на приміщення де здійснюється діяльність на 2019 рік в строк до 12.03.2019 р.

У зв`язку з ненаданням документів інспекційного відвідування було призупинено та складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування від 12.03.2019 №ХК5018/926/3НП та вимогу про надання документів №ХК5018/926/3НД від 12.03.2019 р., якою зобов`язано позивача надати договір оренди на приміщення де здійснюється діяльність на 2019 рік в строк до 19.03.2019 р.

Оскільки на вимогу про надання документів №ХК5018/926/3НД від 12.03.2019 р. ФОП ОСОБА_1 документів не надав, інспекторами праці було прийнято рішення про вихід 19.03.2019 р. до фактичного місця здійснення господарської діяльності позивача.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість дій відповідача на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд наголошує на такому.

Відповідно до п.10 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 р. №295, тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб`єктів мікропідприємництва та малого підприємництва - двох робочих днів.

Водночас пунктом 18 цього Порядку передбачено, що у разі відсутності документів, ведення яких передбачено законодавством про працю, об`єкту відвідування надсилається копія акта про неможливість проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування та письмова вимога із зазначенням строку поновлення документів. На час виконання такої вимоги строк проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування зупиняється.

Суд зазначає, що витребуваний вимогами від 01.03.2019 р., від 05.03.2019 р. та від 12.03.2019 р. договір оренди на приміщення де здійснюється діяльність на 2019 рік, не є в розумінні чинного законодавства про працю, документом, ведення якого передбачено законодавством про працю, а тому вказана підстава для зупинення інспекційного заходу не є передбаченою законом підставою для вчинення вказаних дій. При цьому, на вимогу від 01.03.2019 р., позивачем 05.03.2019 р. до контролюючого органу наданий договір про надання оренди виробничого приміщення за адресою АДРЕСА_1 від 02.01.2018 р. №б/н, що підтверджується матеріалами справи.

Так, судом встановлено, що без визначених законом підстав, інспекційне відвідування було тричі зупинено та проводилось три дні 01.03.2019 р., 05.03.2019 р. та 19.03.2019 р., а тому в порушення п.10 Порядку №295 від 26.04.2017 р., тривалість проведення інспекційного відвідування перевищила встановлені Порядком №295 два робочих дні.

Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

На переконання суду, вищезазначені обставини справи свідчать про невідповідність рішення та дій відповідача цим критеріям.

Інші доводи та заперечення сторін висновків суду не спростовують.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними доказами порушення позивачем вимог ч.3 ст.24 КЗпП України, а отже і наявності підстав, передбачених абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, для прийняття оскаржуваної постанови накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК5018/926/3НП/АВ/П/ТД-ФС від 10.04.2019 р., що свідчить про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов Фізичної особи - підприємця Луньова Олександра Олексійовича підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що представником позивача заявлено клопотання про відшкодування судових витрат, зокрема, на оплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в даній справі. При цьому, в судовому засіданні представник позивача вказав, що документи, у підтвердження понесення ним судових витрат, в повному обсязі будуть надані пізніше.

Відповідно ч.3, 4 ст.143 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Враховуючи, що представник позивача до закінчення судових дебатів у даній справі вказав про надання документів, що підтверджують розмір понесених судових витрат в повному обсязі пізніше, суд приходить до висновку про необхідність призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Харківській області (вул. Алчевських, буд. 40, м. Харків, 61002, код 39779919) про визнання протиправною та скасування постанови - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ХК5018/926/3НП/АВ/П/ТД-ФС від 10.04.2019 р., якою на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) накладено штраф у розмірі 125190,00 грн. (сто двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто гривень 00 копійок).

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 13 серпня 2019 року о 15:45 год. в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду за адресою: м. Харків, майдан Свободи, 6, зал №21.

Зобов`язати Фізичну особу - підприємця Луньова Олександра Олексійовича протягом п`яти днів з моменту постановлення рішення у справі надати докази понесення ним судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 14 серпня 2019 року.

Суддя Д.А. Волошин