Справа № 640/2305/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

14 серпня 2019 року № 640/2305/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Скочок Т.О., суддів - Кармазіна О.А., Катющенка В.П., при секретарі судового засідання Новик В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовомПриватного акціонерного товариства «Кременчукгаз»
до Кабінету Міністрів України
про визнання протиправною та нечинною постанови від 30.01.2019 №63 в частині

за участю представників сторін:

від позивача - Січкар О.С.,

від відповідача - Пуленця А.С.,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Кременчукгаз» (далі також - позивач, ПрАТ «Кременчукгаз») до Кабінету Міністрів України (далі також - відповідач), в якому позивач просив суд: визнати протиправними та нечинними п. 1, абз. 2, 3 п. 2, п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», п. 1 Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» та Додаток до Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами».

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» в частині окремих її положень і додатку, як такої, що була прийнята Урядом з порушенням законодавчо встановленого порядку для прийняття регуляторних актів. Також позивач вважає, що оспорювана Постанова №63 в частині положень п. 3, якою встановлюється обов`язок операторів газорозподільних систем (в т.ч. позивача) передавати персональні дані побутових споживачів Міністерству фінансів України, що, на думку позивача, обмежене у своїх повноваженнях по збору цих даних, прийнята відповідачем без дотримання вимог ч. 2 ст. 32 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року). Крім того, позивач стверджує, що встановлені в Додатку до Постанови №63 норми споживання природного газу побутовим споживачам такого газу у разі відсутності лічильників газу (3,29, 5,39 і 10,49 куб. метрів на людино-місяць) є заниженими. На переконання позивача такі Норми споживання природного газу штучно призводить до додаткового фінансового навантаження ПрАТ «Кременчукгаз», як суб`єкта господарювання - суб`єкта природної монополії у сфері енергетики, та є передумовою для виникнення збитків, оскільки різниця між фактично спожитими споживачами обсягами газу незабезпеченими лічильниками газу та нормами споживання газу розцінюється як втрати в газорозподільних мережах, що повинні компенсуватись за рахунок газорозподільного підприємства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.02.2019 відкрито провадження у справі №640/2305/19 за вказаним позовом ПрАТ «Кременчукгаз» та дану справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження, з проведенням підготовчого засідання.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому свої заперечення проти позову обґрунтовує тим, що постанова від 30.01.2019 №63 прийнята Кабінетом Міністрів України на виконання законодавчо наданих йому повноважень, з дотриманням законодавчо встановленої процедури для прийняття такого виду актів. Зокрема, представник відповідача пояснив, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України (головний розробник проекту Постанови, положення якої оскаржуються) виконало вимоги Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та здійснило публікацію проекту даної Постанови на своєму офіційному сайті. Відповідач також зазначив, що твердження позивача про те, що п. 3 Постанови від 30.01.2019 №63 суперечить нормі ст. 32 Конституції України не відповідає дійсності, оскільки на законодавчому рівні передбачено надання згоди споживачем природного газу (фізичною особою) на автоматизовану обробку його персональних даних та їх можливу передачу третім особам (в даному випадку Міністерству фінансів України), а саме при укладенні затвердженої форми договору постачання природного газу побутовим споживачам разом із заявкою-приєднанням. Крім того, представник відповідача навів свої міркування стосовно того, що позивачем не надано належних документальних доказів на підтвердження обставин порушення Постановою Уряду його законних прав та інтересів.

У своє чергу від представника позивача через канцелярію суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, де останній навів свої додаткові доводи на спростування правової позиції відповідача.

У підготовчому засіданні 07.06.2019 ухвалою суду позивачу повернуто його заяву про збільшення позовних вимог без розгляду.

У підготовчому засіданні 08.07.2019 судом ухвалено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Під час розгляду справи по суті, у судових засіданнях 07.08.2019 та 14.08.2019, присутні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю, а представник відповідача заперечував проти задоволення такого позову з підстав, наведених у тексті його відзиву.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, проаналізувавши надані у судових засіданнях представниками сторін усні пояснення, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

30.01.2019 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами». Відповідно до цієї Постанови, текст якої оприлюднено на офіційному веб-сайті Кабінету Міністрів України (https://www.kmu.gov.ua/ua/npas/deyaki-pitannya-spozhivannya-prirodnogo-gazu-pobutovimi-spozhivachami) та надруковано в офіційному виданні - газеті «Урядовий кур`єр» (випуск №26 від 08.02.2019), Уряд постановив:

1. Затвердити норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильників газу згідно з додатком.

2. Установити, що:

застосування норм споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності лічильників газу, затверджених пунктом 1 цієї постанови, здійснюється з 9 серпня 2018 року;

не допускається нарахування та облік заборгованості на особовому рахунку побутового споживача за природний газ, яка виникла у зв`язку з втратою чинності постановами Кабінету Міністрів України від 29 квітня 2015 р. № 237 «Про внесення змін до норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (Офіційний вісник України, 2015 р., № 36, ст. 1075) та від 23 березня 2016 р. № 203 «Про норми споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників» (Офіційний вісник України, 2016 р., № 24, ст. 958);

не нараховуються постачальникам природного газу для потреб побутових споживачів заборгованість за природний газ в межах норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 р. № 619 (ЗП України, 1996 р., № 13, ст. 360), в редакції, що діяла до 1 жовтня 2014 р., а також штрафні санкції, 3 відсотки річних та інфляційні втрати, нараховані на таку заборгованість.

3. Операторам газорозподільних систем, на яких відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2018 р. № 867 «Про затвердження Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу» покладено спеціальні обов`язки, подавати Міністерству фінансів до 15 числа місяця, що передує місяцю постачання, інформацію стосовно поштової адреси об`єкта газовикористання, дати та номера договору розподілу природного газу, укладеного з побутовим споживачем, персонального коду ідентифікації споживача як суб`єкта ринку природного газу або його точки комерційного обліку для її узагальнення.

4. Рекомендувати публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» разом з операторами газорозподільних систем забезпечити встановлення індивідуальних лічильників природного газу за заявами побутових споживачів.

5. Міністерству економічного розвитку і торгівлі разом з публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» забезпечити врахування у фінансовому плані товариства витрат на встановлення індивідуальних лічильників газу для побутових споживачів.

6. Визнати такими, що втратили чинність, постанови Кабінету Міністрів України згідно з переліком, що додається.

Зокрема, п. 1 Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого зазначеною Постановою Уряду від 30.01.2019 №63, визначено, що втрачає чинність Постанова Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 року №619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників».

Вважаючи протиправними п. 1, абз. 2 і 3 п. 2, п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» та Додаток до цієї Постанови, а також п. 1 Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 № 63, позивач звернувся із цим позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження Кабінету Міністрів України у спірних правовідносинах, зокрема, регламентовано Конституцією України, законами України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII (тут і далі - у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваної постанови; Закон №794-VII), «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» від 11.09.2003 №1160-IV (тут і далі - у редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних постанов; Закон №1160-IV), Регламентом Кабінету Міністрів України, затвердженим постановою КМУ від 18.07.2007 №950, а також іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 113 Конституції України встановлено, що Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади та у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ст. 3 Закону №794-VII, діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права та законності.

Згідно з положеннями ст. 4 цього ж Закону Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

Приписами ст. 117 Конституції України визначено, що Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону №794-VII, Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Частиною другою цієї ж статті встановлено, що акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

При цьому, згідно з п. 18 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України «нормативно-правовий акт» - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

У свою чергу ст. 1 Закону № 1160-IV визначено, що «регуляторний акт» - це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання.

Зі змісту наведених вище правових норм можна дійти висновку, що регуляторний акт характеризується наступним: 1) приймається уповноваженим регуляторним органом; 2) спрямований на регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторним органом та суб`єктом господарської діяльності; 3) має ознаки нормативно-правового акта, тобто розрахований на довгострокове та неодноразове застосування, прийнятий щодо невизначеного кола суб`єктів.

Згідно з положеннями пп. «а» п. 1 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» від 16.06.2011 №3533-VI норми споживання населенням природного газу за відсутності лічильників встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Аналізуючи наведені вище норми права у сукупності Верховний Суд під час перегляду в порядку касаційного провадження схожої судової справи (адміністративної справи №826/2507/18) дійшов висновку, що відповідно до Закону № 1160-IV Кабінет Міністрів України виступає регуляторним органом у процесі підготовки, прийняття, розгляду регуляторних актів у сфері визначення норм споживання природного газу за відсутності лічильників.

Таким чином, у контексті викладених висновків суд вважає, що оспорювана у межах даної справи Постанова Уряду від 30.01.2019 №63 є нормативно-правовим актом та одночасно - регуляторним актом. Така правова природа вказаної Постанови засвідчуються наявними у справі матеріалами - роздруківками з офіційного веб-сайту Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (http://mpe.kmu.gov.ua/minugol/control/uk/publish/officialcategory?cat_id=35082) з розділу «Проекти регуляторних актів та аналізи регуляторного впливу до них»), та не заперечуються відповідачем в тексті відзиву.

Отже, суд враховує те, що акти Кабінету Міністрів України, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Так, відповідно до ст. 51 Закону №1160-IV, постанови та розпорядження Кабінету Міністрів України приймаються на засіданнях Кабінету Міністрів України шляхом голосування більшістю голосів від посадового складу Кабінету Міністрів України, визначеного відповідно до статті 6 цього Закону. Якщо проект рішення отримав підтримку рівно половини посадового складу Кабінету Міністрів України і за цей проект проголосував Прем`єр-міністр України, рішення вважається прийнятим.

Після підписання акта Кабінету Міністрів України внесення до його тексту будь-яких змін, у тому числі виправлення орфографічних і стилістичних помилок, здійснюється в порядку, передбаченому частиною першою цієї статті.

Порядок проведення засідань Кабінету Міністрів України, підготовки та прийняття рішень встановлює Регламент Кабінету Міністрів України (далі також - Регламент), який визначає інші процедурні питання його діяльності.

Згідно п. 1 § 29 гл. 1 розд. 4 Регламенту, акти Кабінету Міністрів нормативного характеру видаються у формі постанов.

Проекти актів Кабінету Міністрів готуються на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів, доручень Прем`єр-міністра, а також за ініціативою членів Кабінету Міністрів, центральних органів виконавчої влади, державних колегіальних органів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій з дотриманням вимог цього Регламенту (п. 1 § 32 гл. 2 розд. 4 Регламенту).

Згідно з положеннями п. 2 і 5 § 33 гл. 2, п. 1 § 44 гл. 4 розд. 4 цього Регламенту розробниками проектів актів Кабінету Міністрів є міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, державні колегіальні органи, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські держадміністрації відповідно до своєї компетенції.

На етапі підготовки проект акта Кабінету Міністрів підлягає обов`язковому погодженню усіма заінтересованими органами, а також Мінфіном та Мінекономрозвитку (за винятком проекту розпорядження з кадрових питань та щодо зміни особи, уповноваженої на підписання міжнародного договору України, зміни персонального складу Міжвідомчої комісії з міжнародної торгівлі, а також проектів актів з питань утворення та організації роботи комітету з призначення керівників особливо важливих для економіки підприємств і комісії з відбору керівників особливо важливих для економіки підприємств, оголошення відбору та призначення чи погодження кандидатур претендентів на посаду керівників і членів наглядових рад таких підприємств).

Також у випадку, якщо в результаті врахування розробником зауважень заінтересованих органів проект акта Кабінету Міністрів або окремі його положення, погоджені іншими заінтересованими органами, зазнали змін, що суттєво змінюють проект акта Кабінету Міністрів, проект у відповідній частині підлягає повторному погодженню такими органами.

Окрім того, проекти регуляторних актів Кабінету Міністрів готуються з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», та відповідно до Методики проведення аналізу впливу регуляторного акта, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2004 №308 (п. 3 § 32 Регламенту).

Порядок оприлюднення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій визначений у ст. 9 Закону №1160-IV. Відповідно до норм зазначеної статті Закону, кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань. Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону. Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п`яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта повинно містити: стислий виклад змісту проекту; поштову та електронну, за її наявності, адресу розробника проекту та інших органів, до яких відповідно до цього Закону або за ініціативою розробника надсилаються зауваження та пропозиції; інформацію про спосіб оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект регуляторного акта та аналіз регуляторного впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений частиною п`ятою статті 13 цього Закону); інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань; інформацію про спосіб надання фізичними та юридичними особами, їх об`єднаннями зауважень та пропозицій.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов`язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.

Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта.

У свою чергу, згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акту в мережі Інтернет.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що оприлюднення регуляторного акта здійснюється з метою одержання зауважень і пропозицій фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань стосовно такого акта, що відповідає одному із законодавчих принципів державної регуляторної політики - принципу прозорості та врахування громадської думки. Оприлюдненню підлягають як проект регуляторного акта, так і відповідний аналіз регуляторного впливу - документ, який містить обґрунтування необхідності державного регулювання шляхом прийняття регуляторного акта, аналіз впливу, який справлятиме регуляторний акт на ринкове середовище, забезпечення прав та інтересів суб`єктів господарювання, громадян та держави, а також обґрунтування відповідності проекту регуляторного акта принципам державної регуляторної політики.

З наведеного слідує висновок про обов`язковість оприлюднення проекту регуляторного акта і відповідного аналізу регуляторного впливу до моменту прийняття такого регуляторного акта, що здійснюється з необхідності одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, чим, по суті, здійснюється забезпечення публічного обговорення проекту регуляторного акта.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься в його постановах від 25.09.2018 у справі №428/7176/14-а, від 27.11.2018 у справі №826/2507/18, від 06.03.2019 у справі №803/417/18.

Дослідивши та проаналізувавши наявні у справі матеріали суд встановив, що розробником проекту Постанови від 30.01.2019 №63, поданого до Кабінету Міністрів України, було Міністерство енергетики та вугільної промисловості України. За даними наданих позивачем до матеріалів справи роздруківок з офіційного веб-сайту Міністерства енергетики та вугільної промисловості України та з тексту листа Голови Державної регуляторної служби України Ляпіної К. від 18.02.2019 №991/0/20-19 вбачається, що оприлюднення проекту Постанови «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» здійснювалось розробником проекту лише тричі, а саме: 26.09.2018, 09.10.2018 та 29.11.2018. Проте, у тому вигляді, в якому фактично була прийнята оскаржувана Постанова (зокрема, в частині п. 3 такої оскаржуваної Постанови та додатку до Постанови, де наведені конкретні показники норм споживання природного газу побутовими споживачами), проект такої постанови не оприлюднювався. Дані обставини не були спростовані відповідачем жодними належними документальними доказами та протилежного суду доведено не було.

Також відсутні у поданих відповідачем матеріалах документальні докази вжиття заходів щодо погодження тексту проекту Постанови від 30.01.2019 №63 в останній редакції (а саме в частині п. 3 такої Постанови, зміст якої процитований вище по тексту цього судового рішення) із Мінфіном, який відповідно до п. 3 зазначеного Проекту постанови визначений суб`єктом, на якого безпосередньо поширюється дія регуляторного акта.

Так, на обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог представник відповідача подав до суду разом з відзивом копії наступних документів: роздруківки тексту Постанови від 30.01.2019 №63 в останній редакції чинній станом на 05.03.2019; пояснювальної записки Міністерства енергетики та вугільної промисловості України до проекту Постанови «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», підписаної Міністром Насаликом І.С. 04.02.2019, з додатком - «Прогноз впливу реалізації акта на ключеві інтереси заінтересованих сторін» (у вигляді таблиці); довідки про погодження проекту постанови «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», що містить лише підпис міністра Міністерства енергетики та вугільної промисловості України Насалика І.С. та датована 04.02.2019; висновку Міністерства юстиції за результатами правової експертизи до проекту постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», датованого 29.10.2018; протоколу узгодження пропозицій щодо проекту постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» (у вигляді таблиці), датованого 04.02.2019.

Проаналізувавши зміст таких поданих відповідачем документів суд дійшов висновку, що такими документами не підтверджуються обставини подання на погодження зацікавленим особам і, зокрема, Міністерству фінансів України, та подання для проведення правової експертизи та складання висновку - Міністерству юстиції України (що, як то визначено в § 44 гл. 4 розд. 4 Регламенту передує етапу прийняття нормативного акта Кабінетом Міністрів України) проекту Постанови від 30.01.2019 №63 в тій останній редакції, що фактично була прийнята відповідачем.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону №1160-IV, проекти регуляторних актів, які розробляються центральними органами виконавчої влади, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими органами виконавчої влади, територіальними органами центральних органів виконавчої влади, підлягають погодженню із уповноваженим органом.

За змістом п. 1 Положення про Державну регуляторну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.12.2014 №724, Державна регуляторна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який реалізує державну регуляторну політику, політику з питань нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, ліцензування та дозвільної системи у сфері господарської діяльності та дерегуляції господарської діяльності.

В силу приписів ч. 1 ст. 25 Закону №1160-IV регуляторний акт не може бути прийнятий або схвалений уповноваженим на це органом виконавчої влади або його посадовою особою, якщо наявна хоча б одна з таких обставин: відсутній аналіз регуляторного впливу; проект регуляторного акта не був оприлюднений; проект регуляторного акта не був поданий на погодження із уповноваженим органом; щодо проекту регуляторного акта уповноваженим органом було прийнято рішення про відмову в його погодженні.

Зі змісту наданої представником позивача до матеріалів справи роздруківки з офіційного веб-сайту Державної регуляторної служби України з розділу «Аналіз проектів регуляторних актів» (http://www.drs.gov.ua/analysis_projects/), а також з тексту листа Голови Державної регуляторної служби України Ляпіної К. від 18.02.2019 №991/0/20-19 вбачається, що на розгляд та погодження Державній регуляторній службі України проекти оскаржуваної Постанови після 10.10.2018 не надавались (в т.ч. проект остаточного варіанту оскаржуваної Постанови, що був прийнятий 30.01.2019), та відповідно аналіз регуляторного впливу оскаржуваної Постанови у тому вигляді, в якому її прийнято Урядом, не проводився. Дані обставини відповідачем під час розгляду судом цієї справи документально не були спростовані та протилежне не доведено.

Відповідно до положень гл. 5 розд. 4 Регламенту, за результатами проведення визначених цим Регламентом процедур підготовки, погодження та проведення правової експертизи проект акта Кабінету Міністрів України разом з додатками до нього (перелік яких визначений у § 50 гл. 5 зазначеного Регламенту) вноситься на розгляд Кабінету Міністрів України.

У свою чергу Кабінет Міністрів України, в особі свого секретаріату, після отримання від розробника проекту акта в силу приписів § 52 гл. 6 розд. 4 Регламенту проводить експертизу (фахову і юридичну, а також цифрову) поданого до Кабінету Міністрів проекту акта та здійснює його опрацювання (вносить поправки, пов`язані з приведенням у відповідність з правилами нормопроектувальної техніки, редагує його та у разі потреби узгоджує поправки з головним розробником). Порядок проведення експертизи проектів актів встановлює Державний секретар Кабінету Міністрів.

Під час проведення експертизи Секретаріат Кабінету Міністрів, зокрема:

- перевіряє проект акта на відповідність Конституції та законам України, актам Президента України, чинним міжнародним договорам України, Програмі діяльності Кабінету Міністрів, державним цільовим програмам, а також на узгодженість з актами Кабінету Міністрів та відповідність вимогам, установленим цим Регламентом;

- перевіряє повноту узгодження із заінтересованими органами;

- аналізує регуляторний вплив проекту регуляторного акта.

Якщо проект акта Кабінету Міністрів внесено до Кабінету Міністрів з порушенням вимог, установлених пунктом 5 § 33, пунктами 5 і 6 § 37, пунктом 1 § 49, пунктами 1-3 § 50, пунктами 1 і 2 § 51 цього Регламенту, Секретаріат Кабінету Міністрів не пізніше ніж протягом двох робочих днів після надходження повертає його головному розробникові із використанням системи електронної взаємодії органів виконавчої влади, крім проектів, що містять інформацію з обмеженим доступом, разом із супровідним листом за підписом Державного секретаря Кабінету Міністрів або одного з його заступників відповідно до розподілу обов`язків для приведення у відповідність із зазначеними вимогами.

У ході розгляду даної справи Кабінетом Міністрів України не доведено суду, що під час опрацювання проекту Постанови від 30.01.2019 №63 останнім було вжито належних і достатніх заходів для перевірки дотримання розробником цього проекту Постанови законодавчо визначеного порядку підготовки такого виду актів Уряду. Наведена обставина спростовує позицію представника відповідача щодо правомірності дій Кабінету Міністрів України при прийнятті Постанови від 30.01.2019 №63 в оскаржуваній позивачем частині положень.

Окрім того, в ході розгляду даної справи судом встановлено, що 27.02.2019 Кабінетом Міністрів України прийнята постанова за №143 «Питання споживання природного газу», в п. 4 якої вирішено визнати такими, що втратили чинність:

постанову Кабінету Міністрів України від 8 червня 1996 року № 619 «Про затвердження норм споживання природного газу населенням у разі відсутності газових лічильників»;

пункти 1 - 3 постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019 року № 63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» та додаток до неї.

Вказана постанова Уряду від 27.02.2019 №143 була офіційно опублікована 07.03.2019 в газеті «Урядовий кур`єр», а тому в силу норм абз. 1 ч. 1 ст. 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 №794-VII вважається такою, що набрала чинності з 07.03.2019.

Відповідно до загального правила дії нормативно-правових актів у часі, застосуванню підлягають тільки діючі (чинні) нормативно-правові акти, тобто ті, які набрали і не втратили чинності на момент застосування.

Отже, на час розгляду даної справи судом, оспорювані позивачем пункти 1 - 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами», додаток до цієї Постанови - «Норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильника газу», а також згадувана в п. 1 «Переліку постанов Кабінету Міністрів України, що втратили чинність» до Постанови - постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.1996 №619 - втратили чинність починаючи з 07.03.2019 у зв`язку з прийняттям Урядом нової постанови від 27.02.2019 №143.

Тобто, зазначена вище обставина, а саме, втрата чинності оскаржуваними позивачем пунктами постанови, виключає можливість застосування обраного позивачем способу захисту його порушеного права та визнання їх повторно нечинними судом.

Разом з тим, враховуючи вищенаведені норми права та встановлені у цій справі обставини про порушенням Кабінетом Міністрів України процедури прийняття оскаржуваних позивачем пунктів регуляторного акта - Постанови від 30.01.2019 №63, розробником якого було Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, з огляду на недотримання вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та Регламенту Кабінету Міністрів України, встановлених до порядку підготовки та оприлюднення проектів регуляторних актів, суд приходить до висновку про можливість застосування належного способу констатації та захисту порушеного права позивача на дотримання загального правового порядку, шляхом виходу за межі позовних вимог та часткового задоволення позову шляхом визнання зазначених вище дій відповідача протиправними.

Що стосується інших доводів позивача, наведених ним в обґрунтування своєї позиції про протиправність окремих положень Постанови від 30.01.2019 №63, то суд не вбачає підстав для надання таким оцінки у межах розглядуваного спору, оскільки встановлені вище судом порушення під час прийняття Постанови Уряду від 30.01.2019 №63, на думку суду, є самостійною та достатньою підставою для висновку про протиправність дій Кабінету Міністрів України щодо прийняття ним оскаржуваних позивачем пунктів Постанови.

Частиною другою ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За змістом ч. 9 ст. 264 зазначеного Кодексу суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.

Одночасно норми ч. 1 і 2 ст. 245 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про: визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги наведенні вище процесуальні норми та ту обставину, що оспорювані у межах даної справи положення Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 вже втратили чинність, то суд не вбачає необхідності у повторному визнанні нечинними оспорюваних позивачем положень Постанови Кабінету Міністрів України. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку, що належним та достатнім способом захисту прав та інтересів позивача у розглядуваному спорі є саме визнання протиправними дій Кабінету Міністрів України щодо прийняття п. 1, абз. 2, 3 п. 2, п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» та додатку до цієї Постанови.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Наявним у матеріалах справи платіжним дорученням №488 від 07.02.2019 та даними автоматизованої бази «Діловодство спеціалізованого суду» підтверджено, що ПрАТ «Кременчукгаз» під час звернення до суду з вказаним позовом понесені судові витрати на оплату судового збору у сумі 1 762 грн. Відтак, суд вказує про присудження судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 960,50 грн. на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 2, 5-11, 19, 72-77, 90, 139, 241-246, 250, 255, 264 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Кременчукгаз» (, адреса місцезнаходження: 39601, Полтавська обл., м. Кременчук, провул. Героїв Бреста, 46) до Кабінету Міністрів України (адреса місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2) про визнання протиправною та нечинною постанови від 30.01.2019 №63 в частині задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Кабінету Міністрів України щодо прийняття пункту 1, абзаців 2, 3 пункту 2, пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2019 №63 «Деякі питання споживання природного газу побутовими споживачами» та додатку до цієї Постанови.

В решті позовних вимог відмовити.

Присудити здійснені Приватним акціонерним товариством «Кременчукгаз» (, адреса місцезнаходження: 39601, Полтавська обл., м. Кременчук, провул. Героїв Бреста, 46) документально підтверджені судові витрати у розмірі 960,50 грн. (дев`ятсот шістдесят гривень 50 копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Кабінету Міністрів України (адреса місцезнаходження: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2).

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т.О. Скочок

Судді О.А. Кармазін

В.П. Катющенко

Повний текст рішення суду виготовлено 16.08.2019.