Справа № 3/707
Суддя: Блажівська Н.Є.
Дата ухвалення: 2010-01-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. № < Внутрішній Номер справи >
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 січня 2010 року 15:13 № 3/707

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючої судді Блажівської Н.Є., при секретарі судового засідання Миколаєнко І.О.

Розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

За позовом Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва

до ТОВ «Ломмет»,

ТОВ «Компанія ЮС Когенс»

про визнання недійсним договору та стягнення коштів

У судовому засіданні 15 січня 2010 року відповідно до пункту 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину Постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И

Державна податкова адміністрація у м. Києві (надалі -також «Позивач») звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ломмет»(надалі -також «Відповідач 1»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Юс Когенс» (надалі -також «Відповідач 2») про визнання недійсним договору № 27/05-04 від 27 травня 2004 року та стягнення з ТОВ «Компанія Юс Когенс»в доход держави все одержане ним за договором № 27/05-04 від 27 травня 2004 року, а саме 2 206 746,03 грн.

Постановою Господарського суду міста Києва № 25/207-А від 6 липня 2006 року, залишеною без змін Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18 вересня 2006 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 3 квітня 2008 року задоволено частково касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва -постанову Господарського суду міста Києва від 6 липня 2006 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2006 року скасовано та направлено справу на новий розгляд в суд першої інстанції.

Як зазначено в Ухвалі Вищого адміністративного суду України від 3 квітня 2008 року «… суд повинен був витребувати від ДПІ докази того, що видаткові накладні, податкові накладні, довіреність на отримання ТМЦ є такими, що не відповідають дійсності, що може бути підставою для висновку про наявність умислу на неправомірне одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування ПДВ тощо, а отже -угоди, яка має завідомо суперечну інтересам держави і суспільства мету».

У вищевказаній ухвалі Вищий адміністративний суд Україна також звернув увагу на те, що «… крім того, санкції можуть бути застосовані лише з дотриманням строків, установлених ст. 250 цього Кодексу, - протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше ніж через один рік з дня порушення суб'єктом установлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва № від 22 грудня 2008 року прийнято до розгляду справу № 25/207-А та присвоєно № 3/707.

На виконання вимог суду касаційної інстанції Окружний адміністративний суд міста Києва зобов'язував Позивача надати відповідні докази. Позивачем в ході нового розгляду справи жодних нових доказів надано не було, окрім посилання на рішення Одеського апеляційного адміністративного суду як на доказ того, що вимоги статті 250 Господарського кодексу України у даних правовідносинах застосуванню не підлягають, незважаючи на мотиви, викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 3 квітня 2008 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва № 3/707 від 15 січня 2010 року закрито провадження у справі № 3/707 за позовом Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва до ТОВ «Ломмет», ТОВ «Компанія ЮС Когенс»в частині позовної вимоги про визнання недійсним договору № 27/05-04 від 27 травня 2004 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що в ході проведеної Позивачем перевірки ТОВ «Промекспоінвест»за період з 1 грудня 2004 року по 31 грудня 2004 року, в ході якої встановлено, що між ТОВ «Ломмет»та ТОВ «Компанія «Юс Когенс»було укладено договір № 27/05-04 від 27 травня 2004 року, який, на думку представника Позивача, за своєю суттю є безтоварним (договором безповоротної фінансової допомоги), оскільки поставка товару відбулася лише документально, а підприємства під час виконання таких операцій відображали недостовірну інформацію щодо такої діяльності в бухгалтерському обліку та податковій звітності, подаючи неправдиві дані до об'єктів оподаткування, чим порушували систему оподаткування, яка створена в інтересах держави та суспільства та діяли умисно з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами господарського законодавства України, представник Позивача просив стягнути все одержане за договором № 27/05-04 від 27 травня 2004 року в доход держави.

Відповідач 1 -Товариство з обмеженою відповідальністю «Ломмет», -явку уповноваженого представника до суду не забезпечило, про причини неявки суду не повідомило, про дату та час судового засідання повідомлялося за адресою, вказаною в довідці з ЄДРПОУ.

Відповідач 2 -Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Юс Когенс», -уповноваженого представника до суду не направило, про причини неявки суду не сповістило, про дату та час судового засідання повідомлялося за адресою, вказаною в довідці з ЄДРПОУ.

Відповідно до частини 2 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття в судове засідання сторін без поважних причин або неповідомлення ними про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Згідно положення частини 8 статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України вважається, що повістку вручено юридичній особі, якщо вона доставлена за адресою, внесеною до відповідного державного реєстру, або за адресою, яка зазначена її представником, і це підтверджується підписом відповідної службової особи.

Місцезнаходженням юридичної особи є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені (стаття 93 Цивільного кодексу України, стаття 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»).

Суд звертає увагу на те, що, як випливає зі змісту статті 22 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців»інформація про зміну місцезнаходження юридичної особи підлягає обов'язковому опублікуванню в спеціалізованому друкованому засобі масової інформації.

У зв'язку з неявкою представників Відповідачів та ненаданням ними письмового відношення до заявлених позовних вимог та інших доказів, що витребовувалися ухвалою суду, керуючись вимогами частини 6 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали та заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В

27 травня 2004 року між ТОВ «Ломмет»(покупець) та ТОВ «Компанія «Юс Когенс»(продавець) укладено договір № 27/05-04 згідно з яким ТОВ «Компанія «Юс Когенс»зобов'язалось поставити і передати у власність покупця товар -феросплав багатокомпонентний марки ФМК 5-20, призначений для використання в металургійних процесах виплавки чавуну, сталі і сплавів, різноманітних структурних класів і призначень.

На виконання договору ТОВ «Компанія «Юс Когенс»було виписано податкові накладні від 12 листопада 2004 року № 0000062 на суму 553 262, 95 грн. (в тому числі ПДВ -92 210, 49 грн.), № 0000061 на суму 551 069, 64 грн. (в тому числі ПДВ -91 844, 94 грн.), № 0000060 на суму 552 714, 62 грн. (в тому числі ПДВ -92 119, 10 грн.), № 0000059 на суму 549 698, 82 грн. (в тому числі ПДВ -91 616, 47 грн.).

Товар було отримано ТОВ «Ломмет»за видатковими накладними № Юс - 000059, № Юс - 0000060, № Юс - 0000061, № Юс - 0000062 від 12 листопада 2004 року, на підставі довіреності № 203214.

Передача товару відбулася на території складського приміщення за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, 15, приміщення орендоване на підставі укладеного договору № 01-5/11/04 від 1 листопада 2004 року з ПП «Алметлогістик».

Відповідно до статті 4 Перехідних положень Господарського кодексу України, Господарський кодекс України застосовується до господарських відносин, які виникли після набрання чинності його положеннями відповідно до цього розділу.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частинами 2 -3 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

В цивільному законодавстві України існує презумпція правомірності правочину (стаття 204 Цивільного кодексу України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). До оспорюваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (стаття 234 ЦК України).

Оскільки відповідачем не надано належних доказів про визнання договору недійсним, посилання на його фіктивність є безпідставним та до у ваги судом не береться.

Відповідно до статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції, може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен з'ясувати наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних юридичних наслідків.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва № 3/707 від 15 січня 2010 року закрито провадження у справі № 3/707 за позовом Державної податкової інспекції у Голосіївському районі міста Києва до ТОВ «Ломмет», ТОВ «Компанія ЮС Когенс»в частині позовної вимоги про визнання недійсним договору № 27/05-04 від 27 травня 2004 року.

До угод, укладених з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, зокрема, належать угоди, спрямовані на приховування фізичними та юридичними особами доходів від оподаткування.

За вчинення правочину з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, застосовуються санкції, передбачені частиною 1 статті 208 Господарського кодексу України. для стягнення таких санкцій є необхідною наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

Проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, Суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ДПІ у Голосіївському районі міста Києва задоволенню не підлягають у зв'язку з наступним.

Судом не приймається до уваги твердження представника Позивача про безтоварність оспорюваної угоди, а також те, що за своєю суттю укладений договір є договором безповоротної фінансової допомоги, оскільки на підтвердження вказаних обставин представником Позивача не надано жодних обґрунтованих доказів.

Відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином визнається судом недійсним.

Суд також звертає увагу на те, що представником Позивача на підтвердження позиції щодо фіктивності оскаржуваного правочину не надано, як того вимагають положення чинного законодавства України, доказів, які б свідчили про те, що документи, виписані на виконання договору, були сфальсифікованими, як і не надано відомостей про звернення до правоохоронних органів у зв'язку з виявленими порушеннями складення завідомо неправдивих документів звітності, притягнення до відповідальності чи порушення кримінальних справи щодо відповідних посадових осіб у зв'язку з занесенням до звітності даних що не відповідають дійсності.

На виконання вимог Ухвали Вищого адміністративного суду України від 3 квітня 2008 року Окружним адміністративним судом міста Києва було витребувано від Позивача документи на підтвердження обґрунтованості позовних вимог, -зокрема, докази того, що видаткові накладні, податкові накладні, довіреність на отримання ТМЦ тощо є такими, що не відповідають дійсності, що може бути підставою для висновку про наявність умислу на неправомірне одержання з державного бюджету коштів шляхом відшкодування ПДВ тощо, в зв'язку з чим розгляд адміністративної справи неодноразово відкладався, однак вказаних документів Позивачем Суду надано не було.

Суд звертає увагу на те, що наявні в матеріалах справи відповіді феросплавних заводів, зокрема ВАТ «Запорізький завод феросплавів», ВАТ «Запорізький абразивний комбінат», ВАТ «Нікопольський завод феросплавів», ВАТ «Стахановський завод феросплавів», ВАТ «Куп'янський ливарний завод»підтверджують лише той факт, що зазначені заводи не виробляли та не реалізовували феросплави марки ФМК 5-20, однак, не є доказом безтоварності договору № 27/05-04 від 27 травня 2004 року.

Необґрунтованим є твердження представника Позивача щодо того, що умисел Відповідачів полягає в незаконному отриманні бюджетного відшкодування з податку на додану вартість шляхом складання документів на виконання укладеної угоди, з огляду на наступне.

Продаж товару за оспорюваним договором було відповідним чином відображено у податковому обліку ТОВ «Ломмет», зокрема згідно податкової декларації за листопад 2004 року підприємством були визначені податкові зобов'язання з податку на додану вартість з урахуванням укладеної угоди (загальна сума продажу товарів без урахування ПДВ становить 1 838 955 грн., сума податку на додану вартість віднесена до податкових зобов'язань становить 367 791 грн.).

Тобто, зазначене свідчить про відсутність у Відповідача 2 умислу щодо несплати податків за укладеною угодою, окрім того, ТОВ «Юс Когенс»було визначено свої податкові зобов'язання з податку на додану вартість у встановленому законом порядку (пп. 7.7.1 п.7.7 ст. 7 Закону «Про податок на додану вартість»- сплаті до бюджету підлягають суми, що визначаються як різниця між загальною сумою податкових зобов'язань, що виникли у зв'язку з будь-яким продажем товарів (робіт, послуг) протягом звітного періоду, та сумою податкового кредиту звітного періоду).

Так, у звітному періоді підприємство мало позитивне значення суми податку та заявило сплатити до бюджету 483 грн..

Суд звертає увагу на те, що в період коли ТОВ «Ломмет»було отримано товар за договором № 27/05-04 від 27 травня 2004 року, підприємством було визначено свої податкові зобов'язання з податку на додану вартість з урахуванням придбаного товару, та згідно податкової декларації за листопад 2004 року, маючи позитивне значення суми заявлено про сплату 277 грн. до бюджету.

Відтак, Суд вважає за необхідне зазначити про те, що доказів про отримання бюджетного відшкодування ТОВ «Ломмет»у зв'язку з укладенням договору № 27/05-04 від 27 травня 2004 року представником Позивача Суду не надано.

Відповідно до пункту 1.8 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість»бюджетне відшкодування -це сума, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

За таких обставин, із наданих суду доказів вбачається, що позивачем не доведено належним чином в чому саме полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладання угод і чи була вона спрямована на приховування від оподаткування доходів, а також наявність в діях відповідачів у формі умислу.

Як зазначено в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 25 липня 2002 року «Про заходи щодо забезпечення однакового і правильного застосування законодавства про податки», доказами спрямованості умислу суб'єкта оспорюваних угод на приховування від оподаткування прибутків та доходів можуть бути, зокрема, надані податковими органами відомості про відсутність підприємства, організації (сторони угоди) за юридичною та фактичною адресою, про визнання недійсними в установленому чинним законодавством порядку установчих (статутних) документів, про неподання податкової звітності до органів державної податкової служби, про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності та інше.

Позивачем не надано доказів визнання недійсними установчих документів відповідачів, зазначено доказів, які б свідчили, що відповідачем-1 та відповідачем-2 не сплачені податки за Договором.

Разом з тим, Суд вважає за необхідне зазначити про те, що відповідно до статті 250 Господарського кодексу України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом.

Відтак, безпідставними є посилання представника Позивача на рішення Одеського апеляційного адміністративного суду як на підтвердження того, що дана стаття застосуванню не підлягає. В той же час, статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Оскільки Відповідачі в судові засідання явку уповноважених представників до суду не забезпечували, таких клопотань заявлено не було.

Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Позивача є необгрунтованими, та відповідно такими, що задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 6, 7, 8, 9, 99, 100, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В

В задоволенні адміністративного позову -відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку заяву не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у встановлений строк постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Н. Є. Блажівська