Справа № 520/1538/19
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 р.Справа № 520/1538/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Сіренко О.І.,

Суддів: Калиновського В.А. , Мінаєвої О.М. ,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 11.06.19 року по справі № 520/1538/19

за позовом ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та наказу,зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2, звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29.01.2019 року № 08-19;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 08.10.2018 року № 283 про відмову ОСОБА_2 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти стосовно ОСОБА_2 рішення про прийняття заяви про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем протиправно відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки походить з етнічної групи «пулар» та має позашлюбну дитину, що свідчить про можливість її переслідування або вбивства .

11 червня 2019 року рішенням Харківського окружного адміністративного суду адміністративний позов ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного, на її думку, вирішення спору судом першої інстанції. Вважає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті її заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту . При цьому, з першого звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, пройшов тривалий проміжок часу та ситуація в країні походження могла змінитися. Отже, з викладених підстав, вважає необхідним задовольнити її позовні вимоги.

Відповідач у надісланому відзиві на апеляційну скаргу, посилаючись на викладені доводи, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_2 є громадянкою Гвінеї , за етнічним походженням пулар (пьоль), мусульманського віросповідання. Позивач приїхала в Україну на навчання у 2008 році.

Позивач є сиротою та не має ані батька, ані матері. Як зазначає позивач, її мати жорстоко вбили солдати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті матері, яка фінансово підтримувала позивача, вона не змогла продовжити навчання через відсутність коштів. Повернення у країну походження є неможливим на думку позивача, з огляду на походження позивача з етнічної групи пулар (пьоль). В Гвінеї представники етнічної групи малінке вбивають представників пулар, що власне стало причиною звернення позивача за захистом в Україні. Також слід зазначити, що Гвінея є мусульманською країною, де велику роль у суспільних відносинах відіграє релігія та закони шаріату. Позивач є незаміжньою жінкою та має позашлюбну дитину. Через вказану обставину позивач побоюється переслідувань радикально налаштованих мусульман у країні її громадянської належності.

08.10.2018р. позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.10.2018р. позивач отримала повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №80 від 08.10.2018р.

У повідомленні зазначено, що на підставі наказу ГУ ДМС України в Харківській області від 08.10.2018р. №283 згідно з частиною шостою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погодилась з таким рішенням Управління, та направила скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просила скасувати наказ про відмову в прийнятті заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту.

12.02.2019р. позивачем отримано повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №6 від 05.02.2019р. в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 29 січня 2019 року №08-19 про відхилення скарги позивача на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із таким рішенням міграційного органу, ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав вважати рішення відповідача необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки позивачу вже було відмовлено судовими рішеннями у визнанні її біженкою та підстави звернення позивача за захистом не змінилися.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту,втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і якимнадано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлює, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обгрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Пункт 5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 (далі - Директиви № 8043/04): заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Пункт 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (далі - Керівництва): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пункт 66 Керівництва: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 95 Керівництва: У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи особової справи ОСОБА_2, позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав того, що позивач вже зверталася з заявою про отримання статусу біженця, як зазначає відповідач у рішенні, наказі та висновку з тих самих підстав, та підстави не змінилися.

Так, з Наказу ГУ ДМС України № 283 від 08.10.2018 року вбачається, що при перевірці поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 08.10.2018 року вперше заяву про надання статусу біженця до Державного комітету України у справах національностей та релігій управління міграційної служби в Харківській області позивач подала 03.02.2011 року, проте у зв`язку з її необґрунтованістю відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.01.2015 року ОСОБА_2 вдруге звернулася до Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області із заявою-анкетою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заяви позивач зазначила, що за етнічним походженням вона пулар. В Гвінеї представники етнічної групи малінке переслідують представників етнічної групи пулар. Також позивач зазначила, що за віросповіданням вона мусульманка, та в неї є позашлюбна дитина, за що її не приймуть в Гвінеї , оскільки у них це заборонено.

Наказом начальника Головного управління ДМС України в Харківській області від 16.02.2015 № 42 наказано прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Гвінеї ОСОБА_2.

Працівником Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області 04.02.2015 та 13.05.2015 проведено з позивачем співбесіди, що підтверджується наявним в матеріалах справи протоколами співбесіди та складено висновок про відмову громадянці Гвінеї ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач вже втретє звертається до органів ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і втретє отримує відмову, яку оскаржує в суді.

Так, в ході апеляційного розгляду справи підтверджено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2016 року, в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено повністю. Ухвалою Верховного Суду від 30 липня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 прийнято до провадження та призначено до касаційного розгляду в попередньому судовому засіданні. Постановою Верховного Суду від 31.07.2018 року (справа №820/9850/15) відмовлено в задоволенні касаційної скарги позивача, рішення першої та другої інстанції залишено без змін.

Судом касаційної інстанції зазначено, що відносно позивача не виявлено її участь у політичному житті країни, фактів участі або членства в політичних партіях або громадських організаціях, які є опозиційними щодо влади країни. Також не виявлено фактів утисків позивачки або членів її родини за ознаками расової, релігійної, політичної приналежності, віросповідання чи поглядів.

Скаржник, на виконання позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, не надала доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навела достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є підтвердженими, а також не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм. Проблемою щодо неможливості повернення до Гвінеї позивач зазначала відсутність будь - кого з рідних, «матеріальної та моральної підтримки».

Позивач покидала територію Гвінеї добровільно, свідомо обираючи країну вибуття та маючи дозвіл на виїзд. Метою виїзду з країну не були переслідування чи утиски за однією з конвенційних ознак, а здобуття освіти за кордоном. З протоколу співбесіди з позивачем вбачалося, що ОСОБА_2 звернулася до органу міграційної служби із заявою про надання статусу біженця не з причин її переслідування, а виключно з метою легалізації на території України.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій що причини, які позивач назвала, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ч.4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з рішень судів у справі №820/9850/15 позивач так само як і у даному випадку обґрунтовувала побоювання стати жертвою переслідувань у Гвінеї у зв`язку з приналежністю до етнічної групи пулар та народженням в Україні її позашлюбної дитини.

Відтак, підстави звернення позивача за захистом не змінилися.

Крім того, будь-яких посилань на зміну умов в країні на момент розгляду справи, а саме на 2019 рік позивачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів враховує, що виїзд позивача з Гвінеї до України не пов`язаний з потребою у міжнародному захисті, а обумовлений виключно отриманням вищої освіти в Україні.

Матеріали справи свідчать, що звернення позивача за захистом обумовлено першочерговою потребою у легалізації на території України, про що свідчить тривале нелегальне перебування на території України та порушення норм українського законодавства.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача на Доповідь Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини "Положення в області прав людини в Гвінеї" від 17.01.2017р.,відповідно до якої (мовою оригіналу) "несмотря на усилия правительства и его национальных и международных партнеров, проявления насилия по признаку пола остаются для Гвинеи проблемой, вызывающей серьезную озабоченность. Управление по защите гендерних интересов, детства и нравственности зарегистрировало в этом году на общенациональном уровне 643 случая гендерного насилия, в том числе 117 случаев изнасилования. Из этих 117 изнасилований 97 были совершены в отношении несовершеннолетних, включая 71 девочку. За 2016 год отделением Управления Верховного комиссара по правам человека в Гвинее была получена информация болем чем о 10 изнасилованиях, совершенных во всех природних регіонах страны. В большинстве этих случав речь шла о девочках в возрасте 2-17 лет, которые были изнасилованы кем-либо из членов семьи, из соседей или школьных учителей. Лица, подозреваемые в совершении этих изнасилований, были арестованы и переданы органам правосудия, где они в настоящее время ожидают суда. Сотрудники отделения провели беседу с представите лями Управления по защите гендерних интересов, детства и нравственности, чтобы узнать причины, по которым подобне действия чаще совершаются в отношении девочек в возрасте 0-13 лет. В настоящее время отделение занимается исследованием причин этого явления".

Колегія суддів зауважує, що позивач народилась у 1983 році та не підпадає під групу ризику, зазначену у вказаній доповіді.

Також, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача в обґрунтування побоювань на Доповідь Верховного комісара Організації Об`єднаних Напій з прав людини "Положення в області прав людини в Гвінеї" від 21.01.2016р. щодо знущань над особами жіночої статі, оскільки в ній питома вага знову ж таки присвячена саме неповнолітнім особам жіночої статі.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати рішення відповідача необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, вимоги ч. 2 ст. 2 КАС України, колегія суддів дійшла висновку, що, у спірних правовідносинах відповідачі діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їм надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку міграційний орган, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність прийнятого ним рішення від 29.01.2019 року № 08-19 про відхилення скарги позивача на рішення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову особі в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч.1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.06.2019 року по справі № 520/1538/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)О.І. Сіренко
Судді(підпис) (підпис) В.А. Калиновський О.М. Мінаєва
Повний текст постанови складено 14.08.2019 року