Справа № 420/2407/19
Суддя: Радчук А.А.
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2407/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Радчука А.А.,

за участю секретаря - Ляшенко Ю.В.,

за участю сторін: представника позивача - ОСОБА_1

представників відповідача - Толпиго О.Ф.

- Чепіженко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Одеського окружного адміністративного суду справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Одеській області (65114, м. Одеса, вул. Корольова, 5, ) про зобов`язання працевлаштувати та стягнення середньої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Одеській області, в якій позивач просила:

визнати протиправною бездіяльність регіонального сервісного центру МВС в Одеській області, яка полягає у невиконанні вимог ст. 184 Кодексу законів про працю України в частині обов`язкового працевлаштування ОСОБА_2 в регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області як одинокої матері, яка має дитину з інвалідністю, та виплати середньої заробітної плати на період працевлаштування;

зобов`язати регіональний сервісний центр МВС в Одеській області працевлаштувати ОСОБА_2 в регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області без розриву трудового стажу на посаді відповідно до її спеціальності, з заробітною платою не менше ніж вона отримувала за попередньою посадою (з урахуванням коефіцієнту інфляції та збільшенням мінімальної заробітної плати), та не гіршими умовами праці, відповідно до вимог ч. 3 ст. 184, ч. 2 ст. 232 та ст. 235 КЗпП У країни, з виплатою середньої заробітної плати на період працевлаштування, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору;

стягнути з регіонального сервісного центру МВС в Одеській області на користь ОСОБА_2 середню заробітну плату за період з 16 березня 2019 року по день набрання рішенням суду по даній справі законної сили.

В обґрунтування позовної заяви Позивач зазначив, що звільнення її з посади головного спеціаліста сектору персоналу та зв`язків з громадськістю наказом № 48 к/тр від 11 березня 2019 року без подальшого працевлаштування із збереженням середньої заробітної плати здійснено незаконно.

Відповідачем не було взято до уваги той факт, що Позивач не перебуває у шлюбі і сама виховує та утримує сина, 2013 року народження, який є дитиною з інвалідністю до 18 років, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_2 , виданим ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси 21.01.2019 року.

Позивач зазначає, що Відповідач не вчинив жодних дій з працевлаштування Позивача після закінчення строкового трудового договору та не зберіг за нею середню заробітну плату, що підтверджується листом від 15.04.2019 року № 31/15-112 аз, в якому зазначено, що, на думку Відповідача, у ОСОБА_2 відсутні підстави для застосування гарантій, передбачених статтею 184 КЗпП України, оскільки нею не надано будь-яких документів до служби персоналу регіонального сервісного центру МВС в Одеській області.

Позивач також зазначає, що Відповідачу відомо про те, що ОСОБА_2 утримує і виховує сама дитину інваліда, оскільки при звільненні регіональним сервісним центром МВС в Одеській області було прийнято рішення виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як матері, яка має дитину з інвалідністю за 2019 рік, що підтверджується витягом з наказу № 54 к/тр від 25 березня 2019 року.

Позивач вважає дії Відповідача неправомірними та необґрунтованими з огляду на гарантії з боку держави на обов`язкове працевлаштування одинокої матері, яка має дитину з інвалідністю, навіть у разі закінчення строкового трудового договору, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 13.05.2019 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

03.06.2019 року до суду надійшов відзив, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що лише при отриманні копії наказу про звільнення від 11.03.2019 № 48 к/тр, позивач власноруч зазначила, що «...є матір`ю, яка виховує дитину одна, інвалід другої групи, мати дитини-інваліда. Всі відповідні документи додаються». Отже, позивач засвідчила, що надала відповідні документи до відповідача саме 25.03.2019 - через 10 діб після звільнення. Факт надання позивачем документів на підтвердження пільг саме 25.03.2019 року додатково підтверджується Актом від 25.03.2019 (додається). Надані документи стали підставою для прийняття рішення щодо внесення змін до наказу від 11.03.2019 № 48 к/тр в частині виплати грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку, як матері, яка виховує дитину з інвалідністю за 2019 рік - у день отримання документів.

Додатковими доказами неповідомлення відповідача про статус одинокої матері, яка виховує дитину з інвалідністю, до моменту звільнення, є: копія особової картки державного службовця, в якій в п. 15.1 (про наявність пільг) позивач особисто зазначила лише, що вона є інвалідом 2 групи (додається); відсутність в матеріалах особової справи копії свідоцтва про народження дитини.

Відповідач зазначає, що позивачем не було надано ані свідоцтва про народження дитини, ані свідоцтва про розлучення, ані жодного іншого документа, який підтвердив відсутність участі батька у вихованні дитини, тому підстав надання пільг позивачеві, як одинокій матері, у відповідача не було.

Відповідач також зазначає, що позивачем під час роботи до відповідача жодного документа, який підтверджував би наявність пільг, передбачених ст. 184 КЗпП України не надавалось. Отже, вина відповідача у непрацевлаштуванні позивача після звільнення, не доведена.

Відповідач зазначає, що ним права ОСОБА_2 не порушувались. Посилання позивача на бездіяльність РСЦ МВС в Одеській області є необґрунтованим, оскільки позивачем - працівником служби управління персоналом, який був обізнаний про необхідність підтвердження пільг та мав реальні можливості у будь-який момент це зробити, вчасно не були надані документи, які мали стати підставою для здійснення дій з працевлаштування.

12.06.2019року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій додатково зазначено, що обставини, на які посилається Відповідач, як на підставу для відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 , є необгрунтованими та не можуть бути прийняті судом.

Як вбачається з особової картки, на яку посилається Відповідач у Відзиві, а саме з автобіографії, близькими родичами ОСОБА_2 зазначені: син - ОСОБА_3 , 2013 року народження, батьки: батько - ОСОБА_4 , 1952 року народження, та мати - ОСОБА_5 , 1946 року народження. Крім цього, в розділі особисті дані зазначено, що Позивач розлучена та має сина - ОСОБА_3 , 2013 року народження.

Таким чином, Відповідачу було достеменно відомо про те, що Позивач має сина. При прийнятті на роботу ОСОБА_2 подавала до Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області, в тому числі, копію свідоцтва про народження дитини, а тому посилання Відповідача на те, що йому не було відомо про наявність у Позивача сина є необгрунтованими та не відповідають дійсності.

У шлюбі з батьком дитини - ОСОБА_3 , Позивач не перебувала, у зв`язку з чим свідоцтво про розірвання шлюбу, яке вимагає Відповідач у неї відсутнє. Батько дитини не приймає участі у вихованні дитини.

Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та реєстрації від 06.05.2019 року, Позивач проживає разом з сином та матір`ю.

Враховуючи вищевикладене, інформації, яка міститься в Особовій справі ОСОБА_2 , а також посвідчення Серії НОМЕР_2 , виданого ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси 21.01.2019 року, достатньо для висновку про те, що ОСОБА_2 має пільги, передбачені ст. 184 Кодексу законів про працю України.

Також безпідставними Позивач вважає посилання Відповідача як на підставу для відмови у задоволенні позовної заяви, що посвідчення дитини з інвалідністю було отримано після звільнення, оскільки Відповідач на підставі вказаного посвідчення видав наказ № 54 к/тр від 25 березня 2019 року, яким внесені зміни до наказу про звільнення № 48 к/тр від 11 березня 2019 року, в частині виплати грошової компенсації за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як матері, яка має дитину з інвалідністю за 2019 рік.

Вищевикладене свідчить про двоїсту позицію Відповідача, оскільки один і той самий документ, а саме Посвідчення Серії НОМЕР_2 , видане ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси 21.01.2019 року, як вбачається з дій Відповідача, незважаючи на те, що отримано його було після звільнення ОСОБА_2 , став підставою для внесення змін 25 березня 2019 року до наказу від 11 березня 2019 року, проте не може бути підставою для виконання вимог ст. 184 Кодексу законів про працю України та працевлаштування ОСОБА_2 протягом трьох місяців після її звільнення.

Відповідач не врахував той факт, що інвалідність настала саме в період, коли ОСОБА_2 працювала в Регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області, а не після її звільнення.

13.06.2019 року від відповідача надійшли заперечення. В яких додатково зазначено, що відповідачем ніколи не заперечувався факт обізнаності щодо наявності неповнолітнього сина у позивача. Натомість відповідач наполягає, що позивачем ані під час роботи, ані станом на дату подання позовної заяви та відповіді на відзив не підтверджувався та не доводився статус одинокої матері.

Довідка від 06.05.2019 № Н662 за змістом підтверджує лише факт складу сім`ї позивача та реєстрації за місцем проживання з метою обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов. Водночас, зазначена довідка не доводить, що батько дини - ОСОБА_3 , про якого зазначає представник позивача у відповіді на відзив, - ані фактично там не проживає, ані не бере участі в вихованні та утриманні дитини, а ні те, що запис про батька в свідоцтві про народження дитини зроблено в установленому порядку за вказівкою матері.

Позивачем ні до служби управління персоналом відповідача, ні до суду не надано свідоцтво про народження дитини, в якому відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку зі слів матері, не надано жодного документу на підтвердження того, що батько не бере участі в вихованні та утриманні дитини тощо.

Про відсутність участі батька у вихованні сина позивача відповідач вперше дізнався з відповіді на відзив представника позивача, що не підтверджено жодним документом.

Щодо надання соціальної відпустки, відповідач зазначає, що закон України «Про відпустки», передбачає більш широке коло суб`єктів, на яких розповсюджуються пільги, ніж ст. 184 КЗпП України, якою передбачено пільги щодо обов`язкового працевлаштування лише жінок, які мають дітей з інвалідністю (або дитину віком до 14 років) та являються одинокими матерями. У зв`язку з чим, після надання позивачем 25.03.2019 до відповідача посвідчення Серії НОМЕР_2 від 21.01.2019 щодо інвалідності дитини, відповідач вважає, що ним правомірно було прийнято рішення про виплату грошової компенсації за невикористану соціальну відпустку як жінці, яка має дитину з інвалідністю.

19.06.2019 року від позивача надійшли додаткові пояснення (відповідь на заперечення), в яких зазначено, що ОСОБА_2 не перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 .

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 19.07.2013 року відомості про батька ОСОБА_7 були записані за вказівкою матері згідно з частиною 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Згодом, у 2014 році батько, ОСОБА_6 , визнав дитину своїм сином, у зв`язку з чим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 12.09.2014 року було повторно видано Свідоцтво про народження вже на ОСОБА_3 .

Проте внесення запису про батька дитини до свідоцтва про народження не є доказом того, що батько приймає участь у вихованні та утриманні дитини.

Батько - ОСОБА_6 зареєстрований та проживає окремо від свого сина - ОСОБА_3 .

Таким чином, посилання Відповідача на те, що Позивачем не доведено, що батько не проживає разом з сином є безпідставними.

Крім цього, посилання Відповідача на те, що батько ОСОБА_3 приймає участь в утриманні дитини, так як отримує виплату як пенсіонер МВС у вигляді надбавки до пенсії на непрацездатного члена сім`ї - ОСОБА_3 , є необгрунтованими, оскільки батько та син не проживають разом, а сам факт можливого отримання будь-яких виплат на дитину не підтверджує, що ці виплати на дитину витрачаються.

Крім того, позивач зазначила в позовній заяві, що утримує сина самостійно. До суду з метою отримання аліментів не зверталась.

Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в п. 9 постанови № 9 від 06.11.1992 року, одинока матір - це жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама.

З урахуванням вищевикладених фактів, та наданих доказів позивач вважає, що вона є одинокою матір`ю, в розумінні п. 9 постанови № 9 від 06.11.1992 року.

В судовому засіданні 20.06.2019 року відповідачем було надано додаткові пояснення, в яких зазначено, що актуальним на дату розгляду справи є Свідоцтво про народження від 12.09.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_6 є батьком дитини позивача, який визнає батьківство. Зазначене додатково підтверджується представником позивача у додаткових поясненнях від 19.06.2019 (абз. 5 с. 2).

Отже, позивач не відноситься до пільгової категорії «жінка, яка не перебуває в шлюбі та в свідоцтві про народження дитини якої нема запису про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері» в розумінні правової позиції Пленуму Верховного Суду України, висловленої в п.9 постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Копія Довідки від 18.06.2019 року про реєстрацію місця проживання та Копія Опису від 18.06.2019 року № Д1-94793- ф/л жодним чином не підтверджують факт відсутності участі батька в вихованні та утриманні дитини, оскільки батько має можливість здійснювати таку участь будучи зареєстрованим за іншою адресою.

Копії документів стосовно ОСОБА_6 зроблені з оригіналів документів, що додатково свідчать про наявність довірчих стосунків між позивачем та батьком її дитини, але не доводять аргументи позивача про її статус одинокої матері.

Додатково відповідач зазначає, що позивачем до РСЦ МВС в Одеській області будь-які документи на підтвердження статусу одинокої матері до моменту її звільнення не подавалися, а документи, надані до суду під час розгляду справи також не підтверджують такий статус.

В судовому засіданні 20.06.2019 року представником відповідача було заявлено клопотання про розгляд справи в порядку загального провадження у зв`язку з тим, що строк розгляду справи в порядку спрощеного провадження спливає, а витребувані документи до суду не надійшли. Крім того відповідачу необхідно було уточнити відпрацьовані позивачем дні та нараховану заробітну плати. У зв`язку з цим ухвалою суду від 20.06.2019 року справу було призначено до розгляду в порядку загального провадження.

17.07.2019 року до суду надійшли пояснення позивача в яких додатково зазначено, що Головним управлінням пенсійного фонду України в Одеській області надано лист № 11313/02-25 від 20.06.2019 року, в якому зазначено, що ОСОБА_6 з 20.04.2016 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та надбавку на непрацездатного члена сім`ї ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що фактично дитину - ОСОБА_3 , утримує його матір ОСОБА_2 , яка з ним і проживає.

Той факт, що батько дитини - ОСОБА_6 отримує надбавку на непрацездатного члена сім`ї ОСОБА_3 або будь-які інші кошти не є належним доказом того, що ці кошти ідуть на утримання дитини, оскільки батько і син проживають окремо.

Позивач вважає необґрунтованими посилання Відповідача в Письмових поясненнях на те, що станом на дату звільнення ОСОБА_2 не було надано документів на підтвердження статусу одинокої матері та наявності інвалідності у дитини, а тому підстави для застосування Відповідачем пільг, встановлених ч. 3 ст. 184 КЗпП України, під час звільнення були відсутні, що, на думку Відповідача, свідчить про неможливість реалізації цієї правової норми в правовідносинах між позивачем і відповідачем та відсутність бездіяльності відповідача, яка полягає у невиконанні цієї норми.

Позивач зазначив, що законодавець не обмежив роботодавця одним днем звільнення для працевлаштування одинокої матері, яка має дитину з інвалідністю, а зазначив лише про те, що на період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Таким чином, обов`язок Відповідача працевлаштувати ОСОБА_2 в Регіональному сервісному центрі МВС в Одеській області не анулювався у день її звільнення.

Крім цього, ОСОБА_2 по 22.03.2019 року перебувала на лікарняному, у зв`язку з чим не мала фізичної можливості надати до Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області посвідчення Серії НОМЕР_5 , видане ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси 21.01.2019 року на підтвердження інвалідності її сина.

До того ж, позивач вважала, що документів, які містяться в матеріалах її особової справи, достатньо для висновку про те, що вона є одинокою матір`ю. У разі виникнення будь-яких сумнівів щодо статусу ОСОБА_2 як одинокої матері, Відповідач міг уточнити певні дані, проте цього здійснено не було.

Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання від 18.07.2019 року підготовче провадження по справі було закрито, а справа була призначена до розгляду по суті.

В судовому засіданні 07.08.2019 року позивач позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити його.

В судовому засіданні 07.08.2019 року представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов та заперечення на нього, судом встановлено наступне.

Позивач не перебуває у шлюбі, виховує сина, ОСОБА_3 , 2013 року народження.

Згідно свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 від 19.07.2013 року відомості про батька ОСОБА_7 були записані за вказівкою матері, що підтверджується Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.

Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 12.09.2014 року було повторно видано Свідоцтво про народження вже на ОСОБА_3 , в якому в графі батько зазначено ОСОБА_6 .

Син позивача, ОСОБА_3 , є дитиною з інвалідністю до 18 років, що підтверджується посвідченням Серії НОМЕР_2 , виданим ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси 21.01.2019 року.

Відповідно до наказу Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області № 99 к/тр від 07 серпня 2018 року ОСОБА_2 призначено на посаду головного спеціаліста сектору персоналу та зв`язків з громадськістю на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку або до дати фактичного виходу на роботу основного працівника ОСОБА_8 з 09 серпня 2018 року.

В період з 06.11.2018 року по 22.03.2019 року позивач перебувала на лікарняному.

01.03.2019 року позивача було повідомлено про вихід з відпустки основного працівника (копія акту від 01.03.2019, копія письмового повідомлення від 01.03.2019 року).

Відповідно до наказу Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області від 11.03.2019 № 48 к/тр ОСОБА_2 звільнена з займаної посади 15.03.2019 згідно з ч.2 ст.85 Закону України «Про державну службу» (підстава - заява про вихід з відпустки по догляду за дитиною основного працівника ОСОБА_8 від 01.03.2019).

Копію наказу № 48 к/тр від 11 березня 2019 року ОСОБА_2 отримала 25 березня 2019 року, про що свідчить відмітка на вказаному наказі. При отриманні копії наказу про звільнення від 11.03.2019 № 48 к/тр, позивач власноруч зазначила, що «...є матір`ю, яка виховує дитину одна, інвалід другої групи, мати дитини-інваліда. Всі відповідні документи додаються».

Наказом Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області № 54 к/тр від 25.03.2019 року внесено зміни до наказу від 11.03.2019 № 48 к/тр в частині виплати грошової компенсації доповнивши наказ від 11.03.2019 № 48 к/тр наступним змістом: «виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як матері, яка має дитину з інвалідністю за 2019 рік».

Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до положень ст. 23 КзПП України, трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ст. 184 КзПП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, звільнення жінок, зазначених у частині третій статті 184 КЗпП України, у зв`язку із закінченням строку трудового договору має свої особливості.

Таке звільнення можливе, на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів при наявності дитини з інвалідністю, однак власник зобов`язаний при цьому працевлаштувати жінку на цьому ж або іншому підприємстві відповідно до її фаху. Розрив у часі між звільненням і працевлаштуванням у цьому випадку не допускається. Однак відносини між власником і позивачем з дня закінчення строку трудового договору мають істотну специфіку. Передбачено збереження за жінкою на період працевлаштування середньої заробітної плати, однак не більше ніж на три місяці з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто звільнення на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, зокрема, одиноких матерів при наявності дитини з інвалідністю, провадиться з обов`язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов`язок по працевлаштуванню, якщо звільненій працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров`я).

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено поняття «одинокої матері, як жінки, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама».

У листі Міністерства соціальної політики України від 30.05.2014 р. N 193/13/123-14 «Щодо надання додаткової відпустки одинокій матері» зазначено, що для підтвердження пільг щодо одинокої матері роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини. Зокрема, одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів у акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи (садочку) про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.

Як встановлено судом, станом на дату звільнення позивачем до відповідача не було надано будь-яких офіційних документів на підтвердження статусу одинокої матері та наявності інвалідності у дитини.

В свою чергу Орган соціального захисту населення за місцем проживання батьків неповнолітньої дитини ОСОБА_3 на підставі фактичних обставин прийшов до висновку про статус позивача як матері, яка має дитину з інвалідністю. Статус позивача як одинокої матері не підтверджено, що доводиться відповіддю управління соціального захисту населення в Київському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 18.07.2019 №3107/13-09.

Крім того, судом встановлено, що батько дитини ОСОБА_6 отримує з Державного бюджету України надбавку на непрацездатного члена сім`ї ОСОБА_3 (дитину позивача), що підтверджується довідкою ГУ ПФУ в Одеській області від 20.06.2019 року № 11318/02-25

Докази, надані позивачем під час судового розгляду від відповідних органів згідно з їх компетенцією, не підтверджують у позивача статус одинокої матері та відсутність участі батька у вихованні та утриманні дитини.

При цьому в свідоцтві про народження ОСОБА_3 , виданому повторно 12.09.2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, в графі батько зазначено ОСОБА_6 .

Суд зазначає, що для виникнення у відповідача обов`язку застосовувати до позивача положення ст. 184 КзПП України, позивач повинен був надати докази на підтвердження того, що позивач дійсно є одинокою матір`ю.

Жодних доказів на підтвердження того, що позивач є одинокою матір`ю відповідачу, не надавалось. Не було надано таких доказів і до суду.

У зв`язку з чим суд дійшов висновку, що, за відсутності відповідних доказів, відповідач правомірно не застосував до позивача положення ст. 184 КзПП при звільненні.

При цьому стосовно посилання позивача на той факт що відповідач на підставі посвідчення серії НОМЕР_2 , виданого ДПСП ОМР УСЗН в Київському районі м. Одеси 21.01.2019 року видав наказ № 54 к/тр від 25 березня 2019 року, яким внесені зміни до наказу про звільнення № 48 к/тр від 11 березня 2019 року, в частині виплати грошової компенсації за 10 календарних днів невикористаної додаткової відпустки, як матері, яка має дитину з інвалідністю за 2019 рік, суд зазначає, що така відпустка надається жінкам які мають дитину з інвалідністю незалежно від наявності в неї статусу одинокої матері.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15 листопада 2007 року, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Згідно з статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 КАС України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Згідно зі ст. 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в Одеській області (65114, м. Одеса, вул. Корольова, 5, ) про зобов`язання працевлаштувати та стягнення середньої заробітної плати - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки встановлені ст. ст. 293, 295 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 16.08.2019 року.

Суддя А.А. Радчук.

.