Справа № 808/8783/15
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2019 року

Київ

справа №808/8783/15

адміністративне провадження №К/9901/11420/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача Бевзенка В.М.,

суддів: Данилевич Н.А., Шевцової Н.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.01.2016 (постановлена у складі судді Батрак І.В.)

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 (постановлена у складі колегії Суховаров А.В., Головко О.В. Ясенова Т.І.)

у справі №808/8783/15

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління державної служби з питань праці в Запорізькій області, Територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області

про стягнення заборгованості по видаткам на відрядження та середнього заробітку за час затримки розрахунку за кожен день затримки,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління державної служби з питань праці в Запорізькій області, в якому просить стягнути заборгованість по видаткам на відрядження в розмірі 409,84 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 250,64 грн. за кожен день затримки, починаючи з дня звільнення по день фактичного розрахунку.

Обґрунтовуючи позов зазначає, що з ним фактично не проведено повний розрахунок при звільненні, а тому просить стягнути суму заборгованості по видаткам на відрядження та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 28.01.2016, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016, позов задоволено частково, стягнуто з Головного управління державної служби з питань праці в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість по видаткам на відрядження в розмірі 409,84 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанції, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 змінити, постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.01.2016 скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги, які є актуальними на момент розгляду апеляційної скарги, оскільки вважає, що рішення судів попередніх інстанції були прийняті з порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга, зокрема, обґрунтована тим, що виплата компенсації за втрату частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на відміну компенсації, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, не залежить від факту звільнення працівника. А залежить виключно від порушення термінів виплати доходів громадян, перелік яких визначений Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що наказом Державної інспекції України з питань праці №08-к від 02.04.2012 позивача призначено на посаду заступника начальника Територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області - начальника відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів в м. Запоріжжі.

01.10.2015 ОСОБА_1 звільнений із займаної посади на підставі наказу Державної інспекції України з питань праці №222-к від 29.09.2015 у зв`язку з реорганізацією та скороченням посади відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Під час перебування на посаді, позивач перебував у відрядженні з 07.07.2015 по 09.07.2015 на підставі наказу Територіальної державної інспекції з питань праці у Запорізькій області №9-в від 06.07.2015 про відрядження для участі в нараді.

В ході розгляду справи сторонами не заперечувалось, що видатки на відрядження на суму 409,84 грн. не були компенсовані ОСОБА_1 на момент звільнення з посади.

Задовольняючи позов в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по видаткам на відрядження в розмірі 409,84, суди передніх інстанцій виходили з того, що відповідачі не заперечували проти права позивача на вказані коштів.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 250,64 грн. за кожен день затримки, починаючи з дня звільнення по день фактичного розрахунку, суди попередніх інстанцій виходили з того, що норми статті 117 Кодексу законів про працю України про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не поширюються на правовідносини пов`язані з невчасним відшкодуванням витрат на відрядження.

Суд погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що сторонами у справі не заперечується, що видатки на відрядження в сумі 409,84 грн. не були компенсовані позивачу на момент звільнення з посади.

Згідно частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація зобов`язані виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі - Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з положеннями статті 2 Закону №108/95-ВР основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Статтею 34 Закону № 108/95-ВР визначено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 1 Закону №2050-ІІІ) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно статті 2 Закону №2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що витрати працівника на службові відрядження не є складовою заробітної плати, а тому підстави для задоволення позову в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні.

Також, суд погоджується з висновками судів в частині задоволення позову, оскільки сторонами у справі не заперечується, що позивачу не були компенсовані витрати на відрядження на суму 409,84 грн. на момент звільнення з посади.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та ґрунтуються на довільному тлумаченні норм матеріального права.

Суд касаційної інстанції не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин даної справи та з урахуванням викладеного, Суд не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

2. Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 28.01.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.05.2016 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М.Бевзенко

судді Н.А.Данилевич

Н.В.Шевцова