Справа № 1.380.2019.000780
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/7178/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Бруновська Н.В.

судді Затолочний В.С.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року (головуючий суддя Лунь З.І., проголошено в м. Львів о 10:38:27, повний текст складено 31.05.2019) у справі № 1.380.2019.000780 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання неправомірним та скасування припису в частині, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 (позивач) звернулася з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (відповідач), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати п.1, п.2, п.3, п.4, п.5, п.6 припису про усунення виявлених порушень №ЛВ591/894/АВ/П від 26.06.2018.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскаржений припис не містить жодних посилань на те, яким саме чином суб`єкт господарювання повинен його виконати. На думку позивача, інспектори вийшли за межі предмету перевірки та протиправно сформулювали вимоги оскарженого припису таким чином, що їх неможливо виконати.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обгрунтування своєї позиції апелянт посилається на те, що суд першої інстанції при розгляді справи віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, у зв`язку з чим поклав обов`язок не на інспектора праці, а на суб`єкта господарювання визначити спосіб виконання припису без жодного обгрунтування того, яким законом це передбачено, що на думку позивача є неприйнятним, оскільки тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів.

З урахуванням приписів ч.4 ст.229, ч.2 ст.313 КАС України, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін, які були належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, в зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Заслухавши суддю-доповідач, дослідивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що законодавством не покладено на орган Держпраці обов`язок встановлювати спосіб виконання припису.

Суд також зазначає, що припис передбачає винесення інспектором праці суб`єкту господарювання саме вимоги про усунення порушення, а не ще й способів виконання цієї вимоги. Тому визначення способів усунення порушень законодавства про працю входить у компетенцію суб`єкта господарювання та є його обов`язком.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідач правомірно не зазначив способу виконання припису в частині порушень ч.1 ст.53 КЗпП України, ч.4 ст.115 КЗпП України ч.1.ст.116 КЗпП України, вважає що припис у цій частині винесений правомірно.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 №877-V (далі Закон №877-V).

Як зазначено в статті 1 Закону №877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Частиною четвертою статті 2 Закону №877-V визначено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Зазначені у частині 4 цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин 1, 4, 6 - 8, абзацу 2 частини 10, частин 13 та 14 статті 4, частин 1 - 4 статті 5, частини 3 статті 6, частин 1 - 4 та 6 статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини 3 статті 22 цього Закону (частина 5 статті 2 Закону №877-V).

Відповідно до положень статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

У відповідності до частини 1 статті 259 КЗпП України Кабінет Міністрів України постановою від 26.04.2017 №295 затвердив Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - Порядок №295), який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Згідно з пунктом 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань.

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад, посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (пункт 3 Порядку №295).

Про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі (пункт 8 Порядку № 295).

Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення (пункт 9 Порядку № 295).

За результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення (пункт 19 Порядку № 295).

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (пункт 20 Порядку № 295).

Пунктом 21 Порядку № 295 визначено, що якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності (пункт 27 Порядку № 295).

У разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються (пункт 28 Порядку № 295).

Заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування (пункт 29 Порядку № 295).

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 КЗпП України та частинами 2-7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» від 17.07.2013 №509 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступних міркувань.

Позивач - ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа - підприємець 02.08.2012, серед основних видів діяльності за КВЕД 47.11 є роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. Позивач здійснює господарську діяльність через мережу магазинів.

15.06.2018 відповідачем, на підставі наказу про проведення інспекційного відвідування №1378-П від 15.06.2018, було виписано направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю) №1254.

У період з 18.06.2018 по 19.06.2018 на виконання цього наказу та на підставі направлення від 15.06.2018 за № 1254 було проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_3 щодо додержання вимог законодавства про працю.

За результатами інспекційного відвідування складено акт №ЛВ591/894/АВ від 19.06.2018.

В розділі ІІІ цього акта описано виявлені порушення законодавства про працю, за наслідками якого зроблено висновок про порушення позивачем: - ч.1 ст.53 КЗпП України , оскільки тривалість роботи напередодні святкових і неробочих днів не скорочена на 1 годину; - ч. 1, 3 статті 24 КЗпП, оскільки ФОП ОСОБА_3 допущено до роботи працівників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;- ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108), оскільки роботодавцем на забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи, а саме: відповідно до табеля обліку змінності робочого часу на квітень-травень 2018 року не зазначено, що окремі працівники працювали в нічний час; - ч. 6 статті 95 КЗпП, стаття 33 Закону № 108, оскільки індексація заробітної плати не проводиться; - ч.4 ст.115 КЗпП України, оскільки заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується пізніше, ніж за три дні до початку відпустки; - ч.1.ст.116 КЗпП України, оскільки при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації не провадиться у день звільнення; - ч.1 ст.117 КЗпП України, оскільки у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, не виплачується середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

В частині порушення ч.1 ст.117 КЗпП України позивач з приписом погодився.

26.06.2018 відповідачем винесено припис №ЛВ591/894/АВ/П про усунення виявлених порушень.

Після отримання припису позивач подала заперечення на акт інспекційного відвідування, однак такі були відхилені відповідачем, що підтверджується листом від 25.06.2018 № 5903/5/04.3-09. 02.10.2018 Державною службою України з питань праці прийнято рішення про відсутність підстав для скасування Рішення ГУ Держпраці у Львівській області та припису.

Позивач не погодився із зазначеним приписом та оскаржив його до суду.

Відповідно до пунктів 19, 20, 21 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і в разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Згідно дефініції наведеної у ч.8 ст.7 Закону №877, припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №877, невиконання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виявлених під час здійснення заходу державного нагляду (контролю), тягне за собою застосування до суб`єкта господарювання штрафних санкцій у порядку, встановленому законом.

Відповідно до п. 23 Порядку № 295 припис є обов`язковим для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 18.08.2017 № 1338 затверджено форму припису про усунення виявлених порушень.

Відповідно до пунктів 27, 29 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Згідно ч. 7 ст. 265 КЗпП України сплата штрафу не звільняє суб`єкта господарювання від усунення порушень законодавства про працю.

Припис, що оспорюється позивачем винесено на підставі акта інспекційного відвідування, яким встановлено порушення позивачем законодавства про працю, зокрема, ч.1 ст.53 КЗпП України, - ч. 1, 3 статті 24 КЗпП, ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» (далі - Закон №108), ч. 6 статті 95 КЗпП, стаття 33 Закону № 108, ч.4 ст.115 КЗпП України, ч.1.ст.116 КЗпП України, ч.1 ст.117 КЗпП України.

Однак позивач вважає, що винесений припис не встановлює чіткого визначення як його виконувати.

Окрім того позивач заперечує сам факт вчинення порушень, які заафіксовані у акті, а саме: 1) порушення ч.ч.1, 3 статті 24 КЗпП, (перевіркою встановлено факт допуску до роботи працівників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України); 2) ч.2 ст.30 Закону № 108 (перевіркою встановлено, що роботодавцем не забезпечено достовірний облік виконуваної працівниками роботи, оскільки відповідно до табеля обліку змінності робочого часу на квітень-травень 2018 року не зазначено, що окремі працівники працювали в нічний час); 3) ч. 6 статті 95 КЗпП, стаття 33 Закону № 108 (перевіркою встановлено, що індексація заробітної плати позивачем не проводиться).

Колегія суддів з врахуванням наведеного наголошує.

Трудовий договір укладається відповідно до глави ІІІ Кодексу законів про працю України. Статтею 22 КЗпП встановлено гарантії щодо укладення трудового договору. Трудовий договір (ст. 21 КЗпП) - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженої органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу згідно з кваліфікацією і підлягає правилам внутрішнього розпорядку, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечити умови праці, необхідні для виконання роботи.

За трудовим договором громадянин набуває статусу «працівник», його трудові відносини регулює законодавство про працю. Він має право на відпочинок відповідно до законів про обмеження трудового дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові та безпечні умови праці, на матеріальне забезпечення у порядку соціального страхування в разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності та інші права, встановлені законом.

Предметом трудового договору є процес праці - виконання роботи за певною спеціальністю, кваліфікацією, посадою, тобто виконання працівником певної трудової функції (ст. 23 КЗпП). При цьому трудова функція, як правило, не передбачає будь-якого кінцевого результату. Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконанням іншим. Працівник підлягає правилам внутрішнього трудового розпорядку. Оплата праці гарантована. Заробітна плата виплачується регулярно у робочі дні, не рідше двох разів на місяць. Для підприємств, установ, організацій усіх форм власності є обов`язковими норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством, зокрема, щодо мінімального розміру заробітної плати, норм оплати, а також щодо гарантій для працівників на оплату відпусток та інші випадках.

Натомість у цивільно-правовій угоді будь-які гарантії при укладанні такого виду договору Цивільним кодексом не передбачені. За договором одна сторона зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони. Предметом договору є кінцевий результат. Підрядник/виконавець робіт не зобов`язаний виконувати вимоги правил внутрішнього трудового розпорядку.

За угодою сторони рівноправні і замовник не зобов`язаний забезпечувати належні та безпечні умови праці (глави 61 та 63 ЦК). ЦК України не встановлює будь-яких вимог до замовника щодо створення безпечних і нешкідливих умов праці. Слід зазначити, що за цивільно-правовим договором працівник самостійно організовує процес роботи, сам виконує її та відповідає за неї. Працівник за договором такого характеру є незахищеним та позбавлений будь-яких соціальних гарантій. Загальнообов`язкове державне соціальне страхування підрядників від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які призвели до втрати працездатності або загибелі, здійснюється добровільно. Угода припиняється у зв`язку з виконанням обумовленої при її укладенні роботи, про що складається акт здавання-приймання, який підписується обома сторонами.

Предметом наданих відповідачу до перевірки договорів є виконання таких робіт: - приймання товару від постачальників; - перевірка заповнення тарних одиниць, їх кількість та вагу, підрахунок штучних товарів, перевірка якості за результатами зовнішнього огляду; - забезпечення зберігання товарів за кількістю та якістю; - підготовка товарів до продажу; - розміщення та викладення товарів за групами, видами, сортами з дотриманням правил товарного сусідства; - встановлення і перевірка справності ваговимірювальних приладів, реєстраторів розрахункових операцій, виробничого інвентарю, інструментів, здійснення реалізації (продаж) товару Замовника; - підрахунок каси (грошей) та передача їх у встановленому порядку Замовнику.

Як доведено матеріалами справи та вірно досліджено судом першої інстанції визначені наданими ФОП ОСОБА_3 договорами обов`язки виконавців є ідентичними за своїм змістом обов`язкам робітника за професією «продавець продовольчих товарів». При цьому виконавці за договорами фактично надають послуги не безпосередньо замовнику, а третім особам - покупцям магазинів, в яких здійснює роздрібну торгівлю ФОП Хмельницька. Договори визначають місце, де повинні надаватись послуги - це торговий зал за адресою розташування відповідного магазину. Розділом 4 цих договорів передбачено обов`язок виконавця дотримуватися вимог техніки безпеки та охорони праці.

Надані під час інспекційного відвідування ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 пояснення свідчать про те, що виконання цих обов`язків відбувалося за певним режимом (20 робочих днів на місяць з 10:00 до 19:00; змінами 14 днів через 14 днів з 09:00 до 21:00 тощо), з фіксованою оплатою праці (3800 грн. та 3200 грн.). Водночас надані позивачкою акти виконаних робіт за червень 2017 року містять відомості про значно менший розмір винагороди (900, 1000 грн. - тобто менший за розмір мінімальної заробітної плати).

Оцінка всіх цих обставин в їх сукупності дозволяє зробити висновок, що перелічені вище фізичні особи систематично виконували певні трудові функції - фактично працювали продавцями продовольчих товарів в магазинах ФОП ОСОБА_3 . За таких обставин факт оформлення позивачем цивільно-правових угод не змінює характеру трудових відносин, у яких з нею фактично перебували ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Відтак колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про порушення ФОП ОСОБА_3 вимог статті 24 КЗпП, відтак припис у цій частині винесений правомірно.

Відповідно до положень статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України та є мінімальними державними гарантіями. Індексація заробітної плати є і мінімальною державною гарантією в оплаті праці, і державною соціальною гарантією. Недотримання юридичною особою - роботодавцем цих гарантій є підставою для застосування штрафу, передбаченого абзацом 4 частини 2 статті 265 КЗпП.

В ході інспекційного відвідування на підставі відомостей розрахунку заробітної плати встановлено, що дванадцяти найманим працівникам позивачки не було нараховано та виплачено індексацію заробітної плати за період червень - грудень 2017 року, працівникам протягом зазначеного періоду нараховувалась одна і та ж сума - 3200 грн., а надані відомості не містили графи «індексація». На підтвердження своїх заперечень ФОП ОСОБА_3 надала відомості про нарахування індексації за згаданий період, рохрахунково-платіжні відомості працівника форми П-6, відомості на виплату грошей (індексація). З метою об`єктивного та всебічного розгляду заперечень ФОП ОСОБА_3 на акт інспекційного відвідування відповідач скерував запит до ГУ ДФС у Львівській області.

ГУ ДФС у Львівській області надало копії звітів про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсацій) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за червень - грудень 2017 року. Відповідно до цих звітів, ФОП ОСОБА_3 щомісяця подавала звіти про суми нарахованої заробітної плати до органів ДФС, в яких відображала суми нарахованої заробітної плати 3200 грн. кожного місяця - без нарахування індексації заробітної плати. Тому, суд констатує, що надані позивачем відомості, в яких є рядок «індексація» є недостовірними та до уваги не беруться.

Отже з наведеного можна зробити висновок, що на момент проведення перевірки докази нарахування індексації працівникам позивачки за червень-грудень 2017 року не існували.

Згадані вище обставини вже були предметом судового розгляду, встановлені та оцінені судом при розгляді справи № 1340/3470/18 про визнання протиправними та скасування постанов про накладення на позивачку штрафу уповноваженими посадовими особами від 11.07.2018 № ЛВ591/894/АВ/ФС-1 та № ЛВ591/894/АВ/ФС-2. З рішення Львівського окружного адміністративного суду № 1340/3470/18 видно, що оскаржувані позивачем постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 11.07.2018 № ЛВ591/894/АВ/ФС-1 та № ЛВ591/894/АВ/ФС-2 були прийняті на підставі порушень, встановлених актом перевірки, та описаних у приписі про усунення виявлених порушень від 26.06.2018 №ЛВ591/894/АВ/П. Рішенням у справі № 1340/3470/18 у задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 було відмовлено повністю. Рішення у справі № 1340/3470/18 набрало законної сили 01.04.2019.

Відтак припис у цій частині винесений правомірно.

Відповідно до ч.2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

В акті перевірки зафіксовано, що працівники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 працюють в нічний час у магазині за адресою: АДРЕСА_1 .

Більше того, у позовній заяві позивач підтвердив той факт, що працівники ОСОБА_11 , ОСОБА_10 працюють у нічний час.

Проте, в табелях обліку змінності робочого часу за квітень, травень 2018 року зазначено, що вказані працівники працювали у нічний час.

Таким чином, внаслідок недостовірного обліку виконуваної роботи вказаним працівницям не було оплачено роботу у нічний час у підвищеному розмірі, що призвело до порушення їхніх трудових прав.

Таким чином, суд вважає, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про порушення ФОП ОСОБА_3 вимог частини 2 ст.30 Закону України «Про оплату праці».

В обґрунтування своїх вимог про скасування припису позивач також зазначає, що такий є неконкретним, оскільки в ньому не зазначено способів усунення виявлених порушень, хоча і не заперечує факт вчинення окремих порушень.

Судом встановлено, що оскаржуваний позивачем припис, в частині не зазначення способів усунення порушень, повністю відповідає уніфікованій формі та містить необхідні реквізити, а саме: зміст виявленого порушення, правові норми, які порушено, строк усунення виявлених порушень, відмітку інспектора про виконання припису.

Законодавством не покладено на орган Держпраці обов`язок встановлювати спосіб виконання припису.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Постанову прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 243, 246, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року у справі № 1.380.2019.000780 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 20 серпня 2019 року.