Справа № 140/2762/18
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/5337/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого судді Большакової О.О.,

суддів Багрія В.М., Сеника Р.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року (суддя першої інстанції Костюкевич С.Ф., м. Луцьк),

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Волинській області (далі - ГУ НП у Волинській області) про визнання протиправною відмови у призначенні одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності відповідно до пункту 4 частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію»; зобов`язання нарахувати і виплатити одноразову грошову допомогу у разі втрати працездатності відповідно до пункту четвертого частини першої статті 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Національної поліції у Волинській області від 26.10.2018 №950/01/29-2018 у призначенні ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у разі втрати працездатності відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію». Зобов`язано Головне управління Національної поліції у Волинській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у разі втрати працездатності відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію».

Із таким судовим рішенням не погодилося Головне управління Національної поліції у Волинській області та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просило скасувати рішення і постановити нове - про відмову в позові. Апелянт зазначив, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що позивач не має права на отримання допомоги з огляду на відсутність встановлених пунктом 4 частини 1 статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» підстав. Так, зазначена одноразова допомога може бути призначена лише якщо визначено поліцейському інвалідність протягом шести місяців після його звільнення з поліції, в той час як інвалідність позивачу було визначено ще до звільнення.

Апеляційним судом було призначено розгляд справи в письмовому провадженні, про що було постановлено відповідну ухвалу.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку по відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з наступних мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 06.11.1998 по 06.11.2015 проходив службу в ОВС України, а з 07.11.2015 по 31.10.2016 - в Головному управлінні Національної поліції у Волинській області. Ця обставина відповідачем не заперечується.

В період з 20.09.2014 по 20.10.2014 він брав участь в антитерористичній операції на території Луганської області.

Відповідно до свідоцтва про хворобу військово-лікарської комісії ДУ ТМО МВС України по Волинській області №203 від 20.09.2016 встановлено факт отримання позивачем захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ.

Згідно з випискою з акту огляду МСЕК серії 12ААА №386588 від 07.10.2016 позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності, причиною інвалідності є захворювання, пов`язане з проходженням служби в поліції.

Також, довідкою МСЕК серія 12ААА №014328 від 10.10.2016 встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 50%.

Наказом ГУ НП у Волинській області від 31.10.2016 №318 о/с позивача звільнено зі служби в поліції за пунктом другим частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

У зв`язку із зазначеними обставинами, 31.05.2017 ОСОБА_1 письмово звернувся до ГУ НП у Волинській області із заявою (рапортом) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності, у зв`язку із встановленням інвалідності.

Листом №623/01/29-2017 від 21.06.2017 ГУ НП у Волинській області відмовило позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги мотивуючи тим, що випадки за яких призначається одноразова грошова допомога поліцейським, яким інвалідність встановлено внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ у статті 97 Закону України «Про Національну поліцію» не визначені.

11.07.2018 позивач повторно звернувся до ГУ НП у Волинській області з заявою, в якій просив видати наказ про виплату йому одноразової грошової допомоги та провести її виплату.

Відповідач 26.07.2018 листом №680/01/29-2018 повідомив позивача, що ним у жовтні 2017 року затверджено висновок про виплату одноразової грошової допомоги та направлено до Національної поліції України заявку для виділення цільового фінансування.

Проте, відповідно до вимог листа НПУ №572/29/2/01-2018 від 22.02.2018 року, вказано, що однією з умов для призначення та виплати одноразової грошової допомоги на підставі пункту 4 частини першої статті 97 Закону є дотримання терміну визначення поліцейському інвалідності, а саме, протягом шести місяців після звільнення та не надано такого права поліцейським, яким інвалідність встановлено до звільнення.

Згідно з матеріалами справи, лише та обставина, що інвалідність встановлена позивачу до звільнення з поліції, стала підставою для відмови йому в призначенні грошової допомоги. Інших підстав для відмови немає.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність цієї відмови з таких підстав.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

07 листопада 2015 року набрав чинності Закон № 580-VIII.

Із метою врегулювання питання щодо порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського, відповідно до статей 97-101 Закону № 580-VIII, прийнято Порядок № 4, який визначає механізм оформлення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського.

Наказом МВС від 12 вересня 2016 року № 916, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України за № 1277/29409 від 22 вересня 2016 року, пункт 5 Розділу 1 Порядку № 4 доповнено підпунктом 4, яким передбачено призначення поліцейському одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності, чи втрати працездатності, яка виникла внаслідок отриманого поліцейським захворювання або поранення (контузії, травми, каліцтва) під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 4 днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення поліцейському інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Заява (рапорт) про виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) чи втрати працездатності поліцейського подається Голові Національної поліції (керівнику міжрегіонального, територіального органу поліції) за останнім місцем служби поліцейського (пункт 3 Розділу ІІІ Порядку № 4).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 97 Закону № 580-VIII одноразова грошова допомога є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ або поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Таким чином, зазначене положення Закону застосовується виключно за обов`язкової одночасної наявності, щонайменше, трьох умов (причина інвалідності, час настання інвалідності та причина звільнення):

1) причиною інвалідності є захворювання, поранення (контузії, травми або каліцтва), пов`язаних з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції;

2) інвалідність повинна бути встановлена до моменту звільнення або не пізніше, ніж протягом шести місяців після звільнення особи з поліції;

3) причина звільнення такої особи з поліції повинна бути зумовлена захворюванням або пораненням, пов`язаним з проходженням служби в органах внутрішніх справ або поліції.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах, зокрема, від 19 вересня 2018 року у справі № 373/1188/16-а, від 20 вересня 2018 року у справі № 296/9456/16-а, від 01 листопада 2018 року у справі № 822/3788/17, від 20 лютого 2019 року у справі №812/484/18.

Законодавець закріпив лише граничний строк для встановлення інвалідності після звільнення і не обмежив поліцейських у часі щодо можливості встановлення інвалідності ще за час проходження служби в поліції.

Отже, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач звільнений з лав Головного управління Національної поліції України у Волинській області через хворобу пов`язану з проходженням ним служби в органах внутрішніх справ, інвалідність встановлено не пізніше шести місяців з дня звільнення, відтак, позовні вимоги в частині права на отримання одноразової грошової допомоги згідно зі статтею 97 Закону України «Про Національну поліцію» є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суд обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року у справі № 140/2762/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. О. Большакова
судді В. М. Багрій
Р. П. Сеник