Справа № 120/2087/19-а
Суддя: Поліщук Ірина Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

12 серпня 2019 р. Справа № 120/2087/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Поліщук І.М.,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука М.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: Дунаєва І.Б., Беленко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представників сторін

за позовом: ОСОБА_1

до: Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

01.07.2019 до Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018.

Разом із позовною заявою позивачем подано клопотання про поновлення строку звернення до суду. Обґрунтовуючи заявлене клопотання позивач зазначає, що про існування оскаржуваного розпорядження №400 від 21.12.2018 йому стало відомо 31.01.2019 під час розгляду адміністративної справи №120/3954/18-а. Також зазначив, що дане розпорядження було подане представником відповідача в якості письмового доказу до заперечень відповідача та в підтвердження законності прийняття розпорядження Кинашівського сільського голови №2Б від 05.10.2018 про звільнення ОСОБА_1 , яке було предметом оскарження в межах справи №120/3954/18-а. При цьому, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.02.2019 по справі №120/3954/18-а було скасовано розпорядження №2Б від 05.10.2018, а також вирішено вважати днем звільнення ОСОБА_1 21.12.2018. Дане рішення від 19.02.2019 по справі №120/3954/18-а набрало законної сили 06.05.2019 відповідно до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду. Разом із тим, як зазначає позивач, під час розгляду апеляційної скарги ані він, ані його представник не були присутні, а тому про набрання рішенням від 19.02.2019 по справі №120/3954/18-а законної сили він дізнався лише 05.06.2019. При цьому, позивач наголошує на тому, що факт його звільнення на підставі рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018 встановлений виключно рішенням суду від 19.02.2019 по справі №120/3954/18-а, а тому про порушення свої прав він дізнався 05.06.2019.

Ухвалою від 24.07.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 12.08.2019.

Даною ухвалою також повідомлено учасників справи про те, що питання дотримання позивачем строків звернення до суду буде вирішено судом в підготовчому судовому засіданні.

12.08.2019 представником відповідача подано клопотання про застосування наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду. Обґрунтовуючи заявлене клопотання, представник відповідача зазначає, що в позовній заяві позивач особисто зазначає, що про існування рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018 йому стало відомо 31.01.2019. Натомість із даним позовом до суду позивач звернувся лише 01.07.2019, тобто із пропуском місячного строку, визначено ч. 5 ст. 122 КАС України.

У підготовчому судовому засіданні 12.08.2019 позивач та його представник підтримали заявлене клопотання про поновлення строку звернення та просили його задовольнити. Додатково зазначили, що факт звільнення позивача на підставі рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018 встановлений виключно рішенням суду від 19.02.2019 по справі №120/3954/18-а, а тому про порушення свої прав він дізнався лише 05.06.2019. Також вказали, що рішенням Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018 лише затверджено розпорядження про звільнення позивача, а тому, на їх думку, строк на його оскарження становить 6 місяців.

Представники відповідача заперечували щодо поновлення строку звернення до суду та вказали на необхідність залишення позовної заяви ОСОБА_1 .

Визначаючись щодо дотримання позивачем строків звернення до суду, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).

Згідно із ч. 3 ст. 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, положеннями ч. 5 ст. 122 України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

В даному ж випадку, позивач особисто зазначає, що про оскаржуване у даній справі рішення йому стало відомо 31.01.2019 під час розгляду адміністративної справи №120/3954/18-а. Також зазначає, що з метою ознайомлення його із змістом рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018 у судовому засіданні 31.01.2019 було оголошено перерву.

Таким чином, із змістом оскаржуваного рішення №400 від 21.12.2018 позивач був ознайомлений ще 31.01.2019, що, власне, ним і не заперечується.

Разом із тим, до суду даний адміністративний позов надійшов лише 01.07.2019, що підтверджується відбитком печатки про отримання позовної заяви за вх. №33832, тобто із пропуском місячного строку, визначеного ч. 5 ст. 122 України.

При цьому, суд критично оцінює твердження позивача та його представника про те, що факт звільнення ОСОБА_1 на підставі рішення Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018 встановлений виключно рішенням суду від 19.02.2019 по справі №120/3954/18-а, адже оскаржуване у даній справі рішення було прийняте відповідачем ще до ухвалення Вінницьким окружним адміністративним судом рішення у справі №120/3954/18-а.

Крім того, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до ст. 3 Закону № 2493-ІІІ посадами в органах місцевого самоврядування є: виборні посади, на які особи обираються на місцевих виборах; виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Згідно зі ст. 10 Закону № 2493-ІІІ прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється, у тому числі, на посади заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради шляхом затвердження відповідною радою.

Крім того, ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання, зокрема, утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу, внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск, призначення на посаду та звільнення з посади секретаря ради у порядку, передбаченому цим Законом, затвердження за пропозицією міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів відповідно до типових штатів, утворення за поданням голови інших виконавчих органів ради тощо.

Відповідно до п. 2.2. абз. 6 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 2000 року № 1- рп/2000 (Справа № 1-5/2000) утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження персонального складу, внесення змін до складу виконавчого комітету та його розпуск, утворення інших виконавчих органів ради та затвердження їх структури в цілому, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання, обрання секретаря ради віднесено до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад. Проте ці питання вирішуються ними за поданням сільського, селищного, міського голови (п.п. 3, 4, 5, 6 ч. 1 ст. 26, п.п. 4, 5, 6 ч. 4 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

З аналізу викладеного слідує висновок, що посада заступника сільського голови з питань діяльності виконавчих органів ради є виборною посадою, на яку особа затверджується відповідною сільською радою, що є виключною компетенцією такої ради. Натомість, звільнення із цієї посади повинно здійснюватися шляхом таємного або відкритого голосуванням більшістю голосів на сесії сільської ради з підстав визначених у Законі України "Про місцеве самоврядування в Україні" та оформлюватись, саме рішенням сільської ради.

В даному ж випадку, рішенням 31 сесії 7 скликання Кинашівської сільської ради від 21 грудня 2018 року №400 затверджено розпорядження сільського голови Баленко О.В. № 2-б від 05 жовтня 2018 року "Про звільнення ОСОБА_1 " та виведено його зі складу виконавчого комітету з питань діяльності виконавчих органів ради у зв`язку зі звільненням з посади заступника сільського голови.

Із наведеного слідує, що фактично позивача звільнено саме рішенням Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області №400 від 21.12.2018, адже саме цим рішенням затверджено розпорядження про його звільнення та виведено його зі складу виконавчого комітету, а тому його посилання на те, що оскаржуване рішення не стосується його звільнення, внаслідок чого строк на його оскарження становить шість місяців, на переконання суду, є необґрунтованими.

Окрім того, надаючи оцінку посилання позивача та його представника на те, що своє звільнення ОСОБА_1 пов`язує саме із набрання законної сили рішенням Вінницького окружного адміністративного суду по справі №120/3954/18-а та вважає, що його звільнено саме на підставі цього судового рішення, то суд зазначає наступне.

Так, підстави припинення трудового договору визначені ст. 36 Кодексу законів про працю України, якою, окрім інших, також передбачені підстави звільнення за судовим рішенням, а саме: набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи (п. 7); укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення (п. 7-1); з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади" (п. 7-2).

Разом із тим, доказів існування наведених вище обставин чи/бо вирішення Вінницьким окружним адміністративним судом в справі №120/3954/18-а питань, передбачених п. 7, 7-1 та 7-2 ст. ст. 36 Кодексу законів про працю України, позивач не надано.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (Golder v. the United Kingdom, § 38; Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року).

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Pеrez de Rada Cavanilles v. judgment of 28 October 1998).

Крім того, у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії" та "Девеер проти Бельгії" Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 123 КАС України визначено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на вище викладене, а також беручи до уваги те, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду, а підстави, вказані ним у заяві про поновлення строків звернення до суду визнані судом не поважними, на переконання суду, наявні підстави для залишення позовної заяви без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 248, 256 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду, - відмовити.

Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, - задовольнити.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Кинашівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання протиправним та скасування рішення, - залишити без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 16.08.2019.

Суддя Поліщук Ірина Миколаївна