Справа № 240/3936/19
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/3936/19
Головуючий у 1-й інстанції:Панкеєва В.А.
Суддя-доповідач: Франовська К.С.

19 серпня 2019 року

м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Франовської К.С.
суддів: Кузьменко Л.В. Совгири Д. І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року (час ухвалення рішення та дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - не зазначено, місце ухвалення рішення - м.Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання призначити та виплатити одноразову грошову допомогу,

В С Т А Н О В И В :
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії - про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги, оформлене п.52 протоколу від 23.11.2018 № 117;

- зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, а саме 24.03.2008 відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Порядку затвердженого постановою КМУ від 25.12.2013 №975.

Позов мотивований тим, що під час проходження строкової військової служби в Демократичній Республіці Афганістан, брав участь у бойових діях і отримав поранення, внаслідок чого за висновком МСЕК від 24.11.1987 року йому встановлено 2 групу інвалідності у зв`язку з пораненням, отриманим при виконанні обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку. При черговому переогляді МСЕК 24.03.2008 йому встановлена 2 група інвалідності внаслідок поранення, отриманого при виконанні обов`язків військової служби. На підставі даного висновку 25.05.2018 звернувся до Новоград-Волинського ОМВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги, передбаченої ст.16 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", надавши всі необхідні документи. Протоколом комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги №117 від 23.11.2018 у призначенні одноразової грошової допомоги відмовлено. вважає таку відмову протиправною, виходячи з приписів ст.16 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано п.52 рішення Міністерства оборони України від 23.11.2018 №117 про відмову ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Доводи Міністерства оборони України зводяться до того, що встановлена ОСОБА_1 у 1987 році 2 група інвалідності, яка настала внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, в подальшому не змінювалась. Постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 набула чинності з 01 січня 2014 року, а група інвалідності позивачу встановлена з 24.11.1987 року, тому приписи статті 16 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, на який посилається позивач, не поширюється на право, яке виникло у позивача до набуття чинності Порядок №975 та внесених змін до цього Закону. Оскільки для позивача днем виникнення права на отримання допомоги є 24 листопада 1987 року (дата встановлення інвалідності), а на цей час не існувало правової норми, яка б давала право на отримання одноразової грошової допомоги, позивачу рішенням міністерства оборони у призначенні одноразової грошової допомоги відмовлено і така відмова є правомірною.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до приписів ч.4 ст.229 КАС України якщо згідно положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив дійсну строкову службу у військовій частині пп 83506 з 15.03.1986 по 27.10.1987 в Республіці Афганістан та приймав участь в бойових діях (а.с.13).

Зі змісту архівної довідки від 03.05.2018 №6/3/1-444 встановлено, що 14 червня 1987 року військовий розвідник ОСОБА_1 виконував бойове завдання на території Афганістану і був тяжко поранений (а.с.37).

Після тривалого лікування у шпиталях, 24.11.1987 ОСОБА_1 внаслідок отриманого каліцтва встановлено другу групу інвалідності з встановленням переогляду через рік (а.с.20).

В подальшому, у встановлені дати переогляду, ОСОБА_1 обстежувався МСЕК і встановлена йому друга група інвалідності в черговий раз підтверджувалась на певний строк.

Згідно з довідкою до огляду МСЕК від 24.03.2008 Серія ЖИА №076006 позивачу у зв`язку з пораненням, отриманим при виконанні обов`язків військової служби встановлено 2 групу інвалідності довічно (а.с.35).

25.05.2018 позивач звернувся до Новоград-Волинського ОМВК із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності (а.с.12).

На звернення із заявою на отримання одноразової грошової допомоги пунктом 52 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 23.11.2018 №117 ОСОБА_1 за результатами розгляду поданих документів відмовлено у наданні одноразової грошової допомоги. Рішення обґрунтовано тим, що на час встановлення позивачу інвалідності в 1987 році не існувало правової норми щодо виплати одноразової грошової допомоги (а.с.11).

Не погоджуючись з таким рішенням комісії Міністерства оборони України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач отримав право на призначення вказаної допомоги з 24 березня 2008 року, а тому має право на її призначення та виплату відповідно до Порядку та умов призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва) чи інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та інвалідності звільнених з військової служби (зборів) осіб, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №499 (далі - Порядок № 499).

Разом з тим, суд також вказав, що згідно з частиною 8 статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, що діяла на час звернення позивача із заявою щодо виплати одноразової грошової допомоги) особи, які мають право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої цим Законом, можуть реалізувати його протягом трьох років з дня виникнення у них такого права.

Оскільки позивач звернувся із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням 2 групи інвалідності з 24 березня 2008 року лише 25 травня 2018 року, тобто після спливу трьох років, то суд вказав про втрату права на отримання допомоги.

При цьому, суд не погодився з посиланнями відповідача у п.52 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України від 23.11.2018 №117 на відсутність правового регулювання виплати одноразової грошової допомоги у 1987 році, оскільки право на отримання страхової виплати у ОСОБА_1 виникло у 2008 році на час дії ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції від 03.11.2006.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, не відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є помилковим, виходячи з наступного.

Предметом спору у цій справі є вимога нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу як інваліду 2 групи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково вважав, що оскільки право на отримання страхової виплати у ОСОБА_1 виникло у 2008 році на час дії ст.16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" в редакції від 03.11.2006, то відповідач протиправно відмовив у виплаті такої допомоги.

Право на отримання одноразової грошової допомоги безпосередньо пов`язане з датою встановлення інвалідності та, відповідно, визначається законодавством, яке було чинним саме на той момент, та встановлювало, зокрема, порядок отримання та розмір такої допомоги. Наступна зміна законодавства не впливає на порядок отримання, розмір допомоги тощо, і це відповідає принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права.

Другу групу інвалідності позивачу вперше було встановлено 24 листопада 1987 року, а отже, до спірних правовідносин підлягає застосуванню законодавство, що діяло на день виникнення права на отримання такої допомоги.

На момент встановлення позивачу групи інвалідності у листопаді 1987 року як в Україні, так і в СРСР не існувало правового регулювання права військовослужбовців строкової військової служби на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності внаслідок поранення, контузії, пов`язаних з виконанням військового обов`язку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 09 листопада 2018 року у справі № 759/5707/16-а.

В той же час, на зміну обсягу прав особи у сфері соціального захисту військовослужбовців, зокрема на отримання одноразової грошової допомоги, може впливати настання обставин, з якими законодавство прямо пов`язує рівень соціального захисту, зокрема зміна групи інвалідності або ступеня втрати працездатності, що передбачено Порядками № 499 та № 975.

Такий підхід відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом у постанові від 22 березня 2018 року у справі № 278/307/17, відповідно до якої законодавством визначені однакові умови для виплати військовослужбовцям як страхових сум, так і одноразової грошової допомоги. «Обов`язкове особисте державне страхування» та «одноразова грошова допомога» є двома рівнозначними компенсаційними механізмами соціального захисту військовослужбовців, які спрямовані на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відтак, у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Разом з тим, періодичне підтвердження раніше встановленої групи інвалідності або відсотка втрати працездатності не є обставиною, яка спричиняє виникнення у військовослужбовця нових прав у сфері соціального захисту, якщо про це прямо не передбачено законодавством, що регулює ці правовідносини.

Таким чином, встановивши, що позивачу 2 групу інвалідності встановлено 24.03.2008 р. року за наслідками чергового переосвідування МСЕК, слід дійти висновку, що в результаті не виникло обставин, з якими Закон №2011-ХІІ пов`язує право на отримання одноразової грошової допомоги (встановлення більшого відсотка втрати працездатності, встановлення іншої групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі), суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку у цій справі.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 07 лютого 2019 року у справі №127/12061/17.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, поширення чинного на час звернення позивача за виплатою грошової допомоги законодавства, яким врегульовано питання права на одноразову грошову допомогу, на правовідносини, що виникли до набрання чинності цим законодавством, не допускається.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, з урахуванням наведеного , колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову з викладених мотивів.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 05 червня 2019 року скасувати.

Прийняти постанову, якою у позові ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправним та скасування рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги, оформлене п.52 протоколу від 23.11.2018 № 117 та зобов`язання Міністерства оборони України призначити та виплатити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням інвалідності 2 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії ,- відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова складена в повному обсязі 19 серпня 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Кузьменко Л.В. Совгира Д. І.