Справа № 700/257/18
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 700/257/18 Суддя першої інстанції: Л.В. Трофімова
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Сорочка Є.О.

Федотова І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та Управління Держпраці у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Черкаській області, про визнання протиправними та скасування постанов, -

ВСТАНОВИВ :

До Черкаського окружного адміністративного суду за предметною підсудністю із Лисянського районного суду Черкаської області передана справа за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Черкаській області, у якій позивач, з урахуванням позовної заяви, поданої 17 січня 2019 у порядку усунення недоліків, просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу, прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В.;

- визнати протиправною та скасувати постанову від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-090 про накладення штрафу, прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В.;

- стягнути судові витрати на правову допомогу.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправною та скасовано постанову від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу у сумі 3723 грн 00 коп., прийняту заступником начальника управління Держпраці у Черкаській області Жарковою М.В.;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Черкаській області (бул. Шевченка, 205, м. Черкаси, 18000, ідентифікаційний код юридичної особи в ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати із сплати судового збору у сумі 128 грн 27 коп.;

- у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач - Управління Держпраці у Черкаській області, подано апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та здійснені порушення процесуальних вимог, відповідач просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року в частині скасування постанови Управління Держпраці у Черкаській області від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу у сумі 3723 грн 00 коп. та стягнення з Управління витрат зі сплати судового збору у сумі 128 грн 27 коп., та ухвалити нове рішення в цій частині, яким позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 про скасування постанови Управління Держпраці у Черкаській області від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 задовольнити частково. Визнати протиправною та скасувати постанову № 23-16-14/0089-089 від 05 квітня 2018 року в частині зазначення у даній постанові порушення вимог ст. 107 КЗпПУ та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», а саме: не проведення оплати за роботу у святкові та неробочі дні у подвійному розмірі, як обґрунтування для накладення штрафу в розмірі 3723 грн 00 коп. на підставі абз. 8 ч. 2 ст.і 265 КЗпПУ. В решті позовних вимог - в цій частині (в повному скасуванні постанови) - відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом безпідставно не враховано те, що постанова від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 винесена відповідачем за ряд порушень законодавства про працю (факт допущення яких встановив суд та не заперечував позивач), а не виключно за порушення позивачем ст. 107 КЗпПУ та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці». Також відповідач звертав увагу, що в постанові № 23-16-14/0089-089 від 05 квітня 2018 року допущено описку у вигляді зазначення виду порушення, зокрема замість порушення, встановленого абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, помилково вказано абз.8 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

При ньому, відповідач просив суд звернути увагу на те, що визнання постанови № 2.3-16-14/0089-089 від 05 квітня 2018 року нечинною в окремій її частині, зокрема, у зв`язку з допущенням вищевказаної описки, в частині зазначення в ній порушення ФОН ОСОБА_3 вимог чинного законодавства про працю щодо оплати за роботу у святкові і неробочі дні, як обґрунтування для накладення штрафу в розмірі 3723 грн 00 коп., не може бути підставою для визнання вказаної постанови протиправною в цілому та її скасування, оскільки в ній зазначено також інші порушення законодавства про працю, допущені позивачем.

Також, не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач - ФОП ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій, зазначаючи про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та здійснені порушення процесуальних вимог, просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Скарга позивача обґрунтована невідповідністю чинному законодавству України оскаржуваних постанов управління Держпраці у Черкаській області про накладення штрафу уповноваженими особами від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089-090, зокрема: з підстав порушення порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26 квітня 2017 року в частині винесення припис та постанов про накладення на повивача штрафу; порушення вимог щодо складання акту № 23-16-14/0089 від 16 березня 2018 року, що став підставою для винесення оскаржуваних постанов; проведення перевірки позивача відбулося без належних на це підстав (жодних повідомлень про порушення законодавства позивачем до управління Держпраці не надходило). На думку позивача, розглядаючи питання про наявність підстав для проведення позапланової перевірки інспектора держпраці, суд першої інстанції за відсутності сторін, не викликав для дачі пояснень ОСОБА_4 , чим фактично відмовив апелянту у наданні доказів, і на власний розсуд прийняв позицію відповідача щодо відповідності дій державного інспектора, який здійснював перевірку, вимогам викладеним у Порядку № 295. Також, на думку позивача, жодним чином у встановлений законом спосіб під час розгляду даної справи не відреагувало на те, що і постановою № 23-16-14/0089-089, і постановою № 23-16-14/0089-090, у абзаці 2 накладено штраф за одне і те ж саме порушення норм закону щодо «оплати за роботу у святкові і неробочі дні у подвійному розмірі».

У поданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач - Управління Держпраці у Черкаській області, просив відмовити в її задоволені.

Відповідно до положень ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі службової записки від 12 березня 2018 рооку відповідачем прийнято наказ від 13 березня 2018 року № 114-Н «Про проведення інспекційного відвідування», згідно пункту 4.2 якого головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Слиньку А.М . наказано здійснити у період з 14 березня 2018 року до 27 березня 2018 року позаплановий захід (інспекційне відвідування) ФОП ОСОБА_1

16 березня 2019 року уповноваженою посадовою особою відповідача відповідно до направлення на проведення перевірки від 13 березня 2018 року № 336, виданого на підставі наказу від 13 березня 2018 року № 114-Н, з 15 березня 2018 року до 16 березня 2018 року проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 Захід державного контролю проводився за місцем здійснення позивачем підприємницької діяльності: АДРЕСА_2 , магазин одягу та кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1». Результати перевірки оформлено актом інспекційного відвідування фізичної особи підприємця, яка використовує найману працю за № 23-16-14/0089.

За результатами перевірки встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог КЗпП України:

- абз. 2 п. 2.27 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, ст. 94 КЗпПУ - з наданих на перевірку книги наказів, заяви на звільнення, табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за вересень 2017 року продавця-консультанта ОСОБА_6 встановлено, що згідно наказу № 2 ОСОБА_6 звільнено 30 вересня 2017 року, проте, 30 вересня 2017 року ОСОБА_6 не зараховано як останній день роботи станом на 15.03.2018, не проведено оплату за цей день відповідно до вимог чинного законодавства;

- ст. ст. 83, 116 КЗпПУ компенсація за невикористану відпустку даному працівникові станом на 15 березня 2018 року не нараховано та не виплачено;

- ст. 95 КЗпПУ та ст.ст. 12, 33 Закону України «Про оплату праці» - згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що ОСОБА_6 , яка прийнята на роботу з 01 квітня 2017 року згідно наказу від 31 березня 2017 року № 1 за серпень, вересень 2017 року станом на 15.03.2018 індексацію заробітної плати не нараховано та не виплачено;

- ст. 107 КЗпПУ та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» - згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що заробітна плата ОСОБА_6 за роботу у святкові дні 02 травня 2017 року та 05 червня 2017 року виплачена з порушенням вимог законодавства України;

- ст. 53 КЗпПУ згідно наданих табелів обліку робочого часу тривалість роботи найманих працівників напередодні святкових і неробочих днів не скорочена на 1 годину.

В акті міститься відмітка, що 19 березня 2018 року під час вручення акту ФОП ОСОБА_1 зі змістом акту ознайомилась, один примірник акту отримала, проте від підпису відмовилась та відмовилася надавати будь-які пояснення, зауваження чи заперечення до акту.

03 квітня 2018 року інспектором складено акт № ЧК-109/364/АВ-В11 про відмову від підпису та направлено об`єкту відвідування вказаний вище акт рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

05 квітня 2018 року відповідачем прийнято наступні постанови:

- № 23-16-14/0089-089, якою на підставі ст. 259 КЗпПУ , ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення», ч. 3 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 8 Порядку № 509 та абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпПУ та на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпПУ накладено на ФОП ОСОБА_1 штрафу у сумі 3 723 грн 00 коп. за порушення ст. 95 КЗпПУ, ст.і 33 Закону України «Про оплату праці», ст. 107 КЗпПУ та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці».

- № 23-16-14/0089-090, якою на підставі ст. 259 КЗпПУ, ст. 53 Закону України «Про зайнятість населення», ч. 3 ст. 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 8 Порядку № 509 та на підставі абз. 8 ч. 2 ст. 265 КЗпПУ накладено на ФОП ОСОБА_1 штрафу у сумі 37 230 грн 00 коп. за порушення ст. 95 КЗпПУ, ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст. 107 КЗпПУ та ч.2 ст.30 Закону України «Про оплату праці».

Вважаючи вказані постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернулася з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що постанова від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089, якою на позивача накладено штраф у сумі 3 723 грн 00 коп. за порушення законодавства про працю, не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, зокрема її прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Зокрема, судом першої інстанції було зазначено, що у постанові від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу у сумі 3723 грн 00 коп. підставою застосування визначено абз. 8 ч. 2 ст.і 265 КЗпП України, разом з тим, підставою застосування штрафу за порушення ст. 107 КЗпПУ та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» (оплата за роботу у святкові та неробочі дні належить оплаті у подвійному розмірі; роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку) є абз. 4 ч. 2 ст.265 КЗпП України. Також суд першої інстанції скасовуючи постанову від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 взяв до уваги часткове визнання відповідачем позовних вимог, а саме в частині допущення процесуальних порушень під час складення вказаної постанови.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

При цьому, КЗпП не визначає особливостей здійснення органами державного нагляду (контролю) заходів державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 № 877-V (далі - Закон №877-V).

Відповідно до статті 1 Закону №877-V, державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Відповідно до абз. 4, 5 ст. 2 Закону № 877-V, заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог ст. 1, ст. 3, ч. 1, 4, 6 - 8, абз. 2 ч. 10, ч. 13 та 14 ст. 4, ч. 1- 4 ст. 5, ч. 3 ст. 6, ч. 1 - 4 та 6 ст. 7, ст. 9, 10, 19, 20, 21, ч. 3 ст. 22 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 7 Положення передбачено, що Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Управління Держпраці у Черкаській області (далі - Управління) є територіальним органом Державної служби України з питань праці та діє на підставі Положення про Управління Держпраці у Черкаській області, затвердженого наказом Держпраці від 03 серпня 2018 року № 84 (далі - Положення № 84).

Повноваження Управління поширюються на територію Черкаської області. Згідно пп. 5 п. 4 Положення № 84 Управління відповідно до покладених на нього завдань, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі, їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

З матеріалів справи вбачається, що оскаржувані постанови від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 та № 23-16-14/0089-090 про накладення штрафу, винесені на підставі акту № 23-16-14/0089 від 16 березня 2018 року, складеного за результатами здійснення відповідачем інспекційного відвідування, проведеного у відповідності до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок № 295), який визначає процедуру проведення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до п. 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці: Держпраці та її територіальних органів; виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад (далі - органи контролю), посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (далі - контрольні повноваження) (пункт 3 Порядку №295).

За змістом пп. 1 п. 5 Порядку №295 інспекційні відвідування проводяться: 1) за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; 2) за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; 3) за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; 4) за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; 5) за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; 6) за інформацією: Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів про: невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом;- роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України "Про відпустки"); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; 7) за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Рішення про доцільність проведення відповідних заходів з підстав, визначених підпунктами 5-7 цього пункту та пунктом 31 цього Порядку, приймає керівник органу контролю, його заступник.

Інспекційне відвідування або рішення інспектора праці про відвідування роботодавця, передбачене п. 33 цього Порядку, підлягає повідомній реєстрації Держпраці чи її територіальним органом до початку його проведення.

Позивач у своїй позовній заяві посилається на те, що рішення керівника управління Держпраці у Черкаській області, на підставі якого було видано наказ про проведення інспекційного відвідування, прийнято за відсутності будь - якої інформації про порушення позивачем трудового законодавства.

У той же час, як правильно встановлено судом першої інстанції, наказ від 13.03.2018 № 114-Н «Про проведення інспекційного відвідування» прийнято на підставі службової записки від 12.03.2018 року, згідно п. 4.2 якого головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Слиньку А.М . наказано здійснити у період з 14 березня 2018 року до 27 березня 2018 року позаплановий захід (інспекційне відвідування) ФОП ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що доводи позивача щодо відсутності у відповідача підстав для проведення перевірки є необґрунтованими.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем правомірно було проведено інспекційного відвідування позивача.

У відповідності до пунктів 19, 20, 27 Порядку №295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

У разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №295 передбачено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Як було зазначено вище, за результатами перевірки встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог Кодексу законів про працю України: абз. 2 п. 2.27 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, ст. 94 КЗпПУ - з наданих на перевірку книги наказів, заяви на звільнення, табелів обліку робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за вересень 2017 року продавця-консультанта ОСОБА_6 встановлено, що згідно наказу № 2 ОСОБА_6 звільнено 30 вересня 2017 року, проте, 30 вересня 2017 року ОСОБА_6 не зараховано як останній день роботи станом на 15 березня 2018 року, не проведено оплату за цей день відповідно до вимог чинного законодавства; ст.ст. 83, 116 КЗпПУ - компенсація за невикористану відпустку даному працівникові станом на 15 березня 2018 року не нараховано та не виплачено; ст. 95 КЗпПУ та ст.ст. 12, 33 Закону України «Про оплату праці» - згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що ОСОБА_6 , яка прийнята на роботу з 01 квітня 2017 року згідно наказу від 31 березня 2017 року № 1 за серпень, вересень 2017 року станом на 15.03.2018 індексацію заробітної плати не нараховано та не виплачено; ст. 107 КЗпПУ та ч. 2 ст.30 Закону України «Про оплату праці» - згідно наданих табелів обліку робочого часу і відомостей нарахування та виплати заробітної плати встановлено, що заробітна плата ОСОБА_6 за роботу у святкові дні 02 травня 2017 року та 05 червня 2017 року виплачена з порушенням вимог законодавства України; ст. 53 КЗпПУ - згідно наданих табелів обліку робочого часу тривалість роботи найманих працівників напередодні святкових і неробочих днів не скорочена на 1 годину.

16 березня 2018 року посадовими особами відповідача було винесено припис № 23-16-14/0089-0048 про усунення виявлених в акті інспекційного відвідування порушень.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства, колегія суддів зазначає, що правовою підставою для винесення постанов про накладення штрафу є, зокрема недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до ст.ст. 9 і 10 Закону України «Про оплату праці» та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата належить індексації у встановленому законодавством порядку.

Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» у період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Статтею 107 КЗпП України встановлено, що робота у святковий і неробочий день оплачується у подвійному розмірі: відрядникам - за подвійними відрядними розцінками; працівникам, праця яких оплачується за годинними або денними ставками, - у розмірі подвійної годинної або денної ставки; працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму.

Оплата у зазначеному розмірі провадиться за години, фактично відпрацьовані у святковий і неробочий день. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку.

Частиною 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Позивач обґрунтовуючи протиправність встановлених порушень посилався на порушення відповідачем процедурних порушень під час проведення перевірки та усунення порушень, визначених у приписі від 16 березня 2018 року.

Оцінюючи твердження позивача про наявність інших процедурних порушень під час проведення перевірки колегія суддів погоджується висновком суду першої інстанції, що допуск до проведення контролюючого заходу нівелює правові наслідки процедурних порушень (у випадку їх наявності), допущених контролюючим органом під час призначення та/або проведення контролюючого заходу, у зв`язку з чим за умови такого допуску підставою для скасування рішення може бути лише неправильність його прийняття по суті.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №2а/0570/13351/11.

У той де час, оцінюючи твердження позивача щодо усунення порушень, визначених у приписі від 16 березня 2018 року, та як наслідок відсутність підстав для застосування штрафу суд зазначає, що відповідно до п. 29 Порядку 295 встановлено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Колегія суддів також зазначає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що добровільне виконання позивачем вимог припису та інформування про це відповідача є свідченням того, що виявлені порушення дійсно мали місце.

Також колегією суддів не беруться до уваги твердження позивача щодо розбіжностей оформлення сторінок акта інспекційного відвідування від 16 березня 2018 року № 23-16-14/0089, оскільки беручи до уваги принцип превалювання змісту над формою, аналіз фактичних обставин справи у співмірності з окремими дефектами форми, а також те, що акт не породжує будь-яких правових наслідків для позивача та не є індивідуальним актом у розумінні КАС України.

За вказаних обставин, колегія суддів зазначає, що згідно ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень передбачає, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.

ЄСПЛ у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України, № 4909/04, пункт 58 зазначив, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 ЄКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Ruiz Torija проти Іспанії від 09 грудня 1994 року, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі Suominen проти Фінляндії від 01 липня 2003 року № 37801/97, пункт 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

У той де час, ч. 1 ст. 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

За змістом ч. 3. 4 ст. 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штраф за ч. 2 ст. 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч. 3 ст. 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, і ст. 265 КЗпП України, і ст. 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 28 грудня 2014 року.

Вищезазначений закон передбачав введення ст. 265 КЗпП фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість ст. 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за статтею 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за статтею 41 КУпАП). Правопорушення, передбачені у ч. 2 ст. 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у ч. 3 ст. 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність (позиція Верховного Суду у справі № 806/2143/18).

Колегією суддів встановлено, що 19 березня 2018 року щодо ФОП ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 41 КУпАП. Як встановлено під час судового розгляду, постановою Лисянського районного суду Черкаської області від 20 серпня 2018 року закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення у справі № 700/340/18, що розглядалася за фактом вчинення ФОП ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП у зв`язку із відсутністю адміністративного правопорушення.

Вказане вище свідчить, що ОСОБА_1 не притягнуто до адміністративної відповідальності за протоколом про адміністративне правопорушення № 23-16-14/0043 від 19 березня 2018 року у справі № 700/340/18, справу закрито і заходи адміністративного стягнення за дане правопорушення не застосовувалися, чим спростовуються доводи позивача про притягнення її до відповідальності двічі за одне і теж саме правопорушення.

Колегія суддів також приймає до уваги висновки суду першої інстанції, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства доводи позивача про те, що притягуючи ФОП ОСОБА_1 до відповідальності та накладаючи фінансові санкції, Держраці порушено пункти 27-29 Порядку № 295 у частині одночасності застосування відповідних заходів відповідальності, судом встановлено, що відповідач діяв правомірно, оскільки пунктом 30 Порядку № 295 передбачена можливість оскарження припису або вимоги інспектора праці у 10-денний строк з дати отримання до керівника або заступника керівника відповідного територіального органу Держпраці, що унеможливлює негайне притягнення порушника до адміністративної відповідальності та суттєво обмежує його право на використання засобів захисту, передбачених законом.

Інших доказів в обґрунтування своєї позиції та протиправності оскаржуваних постанов, позивачем надано не було та колегією суддів під час розгляду апеляційних скарг встановлено не було.

Водночас, колегія суддів зазначає, що у постанові від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 про накладення штрафу у сумі 3723 грн 00 коп. підставою застосування визначено абз. 8 ч. 2 ст.і 265 КЗпП України, разом з тим, підставою застосування штрафу за порушення ст. 107 КЗпПУ та ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці» (оплата за роботу у святкові та неробочі дні належить оплаті у подвійному розмірі; роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку) є абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розгляду даної справи судом першої інстанції, відповідачем у відзиві частково визнано позовні вимоги - допущені процесуальні порушення під час складення постанови від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 у частині зазначення порушення ФОП ОСОБА_1 вимог законодавства про працю щодо оплати за роботу у святкові і неробочі дні, як обґрунтування для накладення штрафу у сумі 3723 грн 00 коп.

А тому, за вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем не враховано превалювання змісту над формою та не надано доказів у контексті дефектів постанови від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089, оскільки обґрунтування порушення для накладення на позивача штрафу у сумі 3723 грн 00 коп. є не дефектом форми рішення суб`єкта владних повноважень, а стосується змісту, що має наслідком визнання постанови від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-089 протиправною.

У той же час враховуючи, що в ході розгляду даної справи знайшли своє підтвердження факти порушення позивачем ст.ст. 95, 107 КЗпП України, ч. 2 ст. 30 та ст. 33 Закону України «Про оплату праці», за порушення яких відповідачем прийнято оскаржувану постанову від 05 квітня 2018 року № 23-16-14/0089-090, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Отже, проаналізувавши всі доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 та Управління Держпраці у Черкаській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов