Справа № 2а-4464/09/2670
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2019 року

Київ

справа №2а-4464/09/2670

адміністративне провадження №К/9901/2480/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів - Пасічник С.С., Юрченко В.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014 (судді Старова Н.Е, Мєзєнцев Є.І., Файдюк В.В.)

у справі № 2а-4464/09/2670

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Боріваж»

до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва

про визнання нечинними податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Боріваж» (далі - позивач, ТОВ «Боріваж») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі міста Києва (далі - відповідач, ДПІ у Оболонському районі м. Києва), в якому просило суд визнати нечинним податкове повідомлення-рішення від 16.10.2008 № /0.

Також, Товариство з обмеженою відповідальністю «Боріваж» звернулося з позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва про визнання нечинним податкового повідомлення - рішення від 09.06.2008 № /0 на загальну суму 5 808 114,00 грн.

У судовому засіданні постановлено ухвалу про об`єднання в одне провадження для спільного розгляду справи № 2а-4463/09/2670, № 2а-4464/09/2670 та присвоєно № 2а-4464/09/2670.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2010 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.10.2010 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Зазначене рішення суду апеляційної інстанції скасовано ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.12.2013 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014 позовні вимоги задоволено повністю: визнано нечинними податкові повідомлення-рішення від 09.06.2008 № /0 та від 16.10.2008 № /0.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014 та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.04.2010.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що ТОВ «Боріваж» не було подано у визначені строки заяву про повернення повної суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. Крім того, протягом останніх 12-ти місяців позивач мав обсяги оподатковуваних операцій в сумі 60 660 грн, що менше ніж заявлена сума бюджетного відшкодування. Сума від`ємного значення, яка була заявлена позивачем до бюджетного відшкодування, була сформована в результаті придбання зерносушильного елеваторного комплексу. В ході проведення перевірки акт вводу в експлуатацію основних засобів не надавався.

Позивач процесуальним правом надати письмові заперечення не скористався, що не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2018 касаційну скаргу разом з матеріалами справи було передано судді-доповідачу Васильєвій І.А. та визначено склад колегії суддів, до якої також входять судді: Пасічник С.С. та Юрченко В.П.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд касаційної інстанції в порядку частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ДПІ в Оболонському районі м. Києва була проведена документальна позапланова виїзна перевірка TOB «Боріваж» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за період березень 2008 року, за результатами якої складений акт № 281-23-8-32307678 від 31.05.2008.

За висновками акта перевірки позивачем були порушені вимоги підпунктів 7.7.2, 7.7.3, 7.7.4 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», пункту 5.12 статті 5 наказу ДПА України № 166 від 30.05.1997 року «Про затвердження форми податкової декларації та Порядку її заповнення і подання», в результаті чого, TOB «Боріваж» позбавлено права на бюджетне відшкодування в розмірі 5 808 114,00 грн. за березень 2008 року.

09.06.2008 на підставі вказаного акта перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № /0, яким, згідно з підпунктами «б», «в» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі, заявленого в рахунок зменшення податкових зобов`язань наступних податкових періодів) з податку на додану вартість за березень 2008 року на 5 808 114,00 грн.

Також, ДПІ у Оболонському районі м. Києва була проведена позапланова виїзна перевірка TOB «Боріваж» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за період: грудень 2006 року, квітень 2007 року, травень 2007 року, грудень 2007 року та червень 2008 року, яка виникла за рахунок від`ємного значення з податку на додану вартість, що декларувалось в періоди: листопад 2006 року, березень 2007 року, квітень 2007 року, листопад 2007 року, травень 2008 року, за результатами якої складений акт № 613-23-8-32307678 від 15.10.2008.

За висновками акта перевірки, позивачем були порушені, зокрема, вимоги пункту 1.4 статті 1, підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7, підпунктів 7.7.1, 7.7.2, 7.7.4, 7.7.11 пункту 7.7 статті 7, підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Закону України «Про податок на додану вартість», підпунктів 5.12.2, 5.12.3, 5.12.4 пункту 5.12 статті 5 наказу ДПА України від З0 травня 1997 року № 166 «Про затвердження форми податкової декларації та Порядку її заповнення і подання», в результаті чого, TOB «Боріваж» не мало права на отримання бюджетного відшкодування, задекларованого на рахунок платника у банку, на загальну суму 7 043 373,00 грн по наступним періодам: за грудень 2006 року - 2 732 152,00 грн., за квітень 2007 року - 1 188 054,00 грн., за травень 2007 року - 1 348 589,00 грн., за грудень 2007 року -539 319,00 грн., за червень 2008 року - 1 235 259,00 грн.

16.10.2008 на підставі вказаного акта перевірки, ДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № /0, яким, згідно з підпунктами «б», «в» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4 Закону України «Про порядок погашення зобов`язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами», зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі, заявленого в рахунок зменшення податкових зобов`язань наступних податкових періодів) з податку на додану вартість на 7 043 373,00 грн., у тому числі: за грудень 2006 року - 2732152,00 грн., за квітень 2007 року - 1188054,00 грн., за травень 2007 року - 1348589,00 грн., за грудень 2007 року - 539319,00 грн., за червень 2008 року - 1235259,00 грн.

Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з чим погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції, виходив з такого.

Судами встановлено, що ТОВ «Боріваж» з Одеською обласною державною адміністрацією укладено договір оренди земельної ділянки від 24.12.2003 року для будівництва та експлуатації терміналу по перегрузці нафтопродуктів, зернопродуктів, шляхом прийняття у строкове, платне володіння і користування земельної ділянки площею 13,48 га.

Як вірно встановлено та не заперечувалося сторонами, податковий кредит в періоді, що перевірявся, виник за рахунок операцій, проведених на внутрішньому ринку України, шляхом включення до складу податкового кредиту ПДВ за операціями зі спорудження зернового терміналу в порту Южний - Одеської області.

Відповідно до вимог підпункту 7.4.1 Закону України «Про податок на додану вартість», податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку, у зв`язку з придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі, при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до підпункту «а» підпункту 7.7.11 пункту 7.7 статті 7 Закону № 168/97-ВР особа, яка мала обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів), не має права на отримання бюджетного відшкодування.

Згідно з підпунктом 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) під терміном «основні фонди» слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом.

Визначення поняття «капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи» міститься в Положенні (стандарті) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 27 квітня 2000 року № 92 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 травня 2000 року за № 288/4509; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Положення «Основні засоби»). Це витрати на будівництво, реконструкцію, модернізацію (інші поліпшення, що збільшують первісну (переоцінену) вартість), виготовлення, придбання об`єктів матеріальних необоротних активів (у тому числі необоротних матеріальних активів, призначених для заміни діючих, і устаткування для монтажу), що здійснюються підприємством.

Відповідно до Інструкції про застосування Плану розрахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року №291 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 грудня 1999 року за №893/4186; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), збільшення зазнаних витрат на придбання або створення матеріальних та нематеріальних необоротних активів відображається за дебетом рахунку 15 "Капітальні інвестиції", а за кредитом цього рахунку - їх зменшення (введення в дію, прийняття в експлуатацію придбаних або створених нематеріальних активів тощо).

Рахунок 10 «Основні засоби» призначено для обліку й узагальнення інформації про наявність та рух власних або отриманих на умовах фінансової оренди об`єктів і орендованих цілісних майнових комплексів, які віднесені до складу основних засобів, а також об`єктів інвестиційної нерухомості.

Водночас, враховуючи те, що Закон № 168/97-ВР не ставить в залежність право платника на включення до складу податкового кредиту звітного періоду сум податку на додану вартість від введення основних фондів в експлуатацію, а також з огляду на те, що позивачем сформовано податковий кредит з податку на додану вартість внаслідок будівництва (реконструкції) основних фондів, що контролюючим органом, зокрема, не заперечується, відсутні підстави для позбавлення його права на користування пільгою, встановленою підпунктом «а» підпункту 7.7.11 пункту 7.7 статті 7 Закону № 168/97-ВР, щодо можливості отримання бюджетного відшкодування особами, які хоч і мали обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування.

Таким чином, якщо зазнані підприємством витрати на будівництво, реконструкцію, модернізацію (інші поліпшення, що збільшують первісну (переоцінену) вартість), виготовлення, придбання об`єктів матеріальних необоротних активів (у тому числі необоротних матеріальних активів, призначених для заміни діючих, і устаткування для монтажу) відображені на рахунку 15 «Капітальні інвестиції», це підприємство має право на отримання бюджетного відшкодування.

Такий висновок узгоджується із позицією Верховного Суду України, яка була викладена у постанові від 20.01.2015, справа № 21-316а14.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що неподання платником податку заяви про повернення суми бюджетного відшкодування у звітному періоді, не позбавляє права позивача на отримання суми бюджетного відшкодування у наступних звітних періодах. Законом не передбачено, що у разі, коли платник податку не заявив у звітному податковому періоді, в якому виникло право отримати бюджетне відшкодування, податок на додану вартість до бюджетного відшкодування на розрахунковий рахунок у банку, таке право втрачається чи обмежується певним способом.

Доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи і не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваного рішення, судом апеляційної інстанції було порушено норми матеріального права.

Згідно частини 1 статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції виконано всі вимоги процесуального законодавства, всебічно перевірено обставини справи, вирішено справу у відповідності до норм матеріального права, постановлено обґрунтоване рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи. Порушень норм матеріального права, які могли призвести до зміни чи скасування рішення суду апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 243, 246, 250, 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у місті Києві залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03.09.2014 у справі № 2а-4464/09/2670 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.А. Васильєва
Судді: С.С. Пасічник
В.П. Юрченко