Справа № 826/12243/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 серпня 2019 року № 826/12243/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся громадянин Республіки Ірак ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві (02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-а ), Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9), в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати Наказ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України № 75-17 від 31.08.2017 р. про відхилення скарги на наказ ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

- зобов`язати Державну міграційну службу України розглянути заяву громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.09.2017 року відкрито провадження у справі, встановлено відповідачу строк для надання відзиву та витребувано від останнього докази та відповідні матеріали.

Свої позовні вимоги, позивач обґрунтовує тим, що відповідачами під час прийняття оскаржуваних рішень не враховано всіх обставин, за наявності яких позивач звернувся зі заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за твердженням останнього, у нього є об`єктивні побоювання, що у разі повернення до країни походження - Іраку йому буде загрожувати небезпека в країні походження, він може стати жертвою внутрішнього збройного конфлікту на території Іраку, а також систематичного порушення його прав та інтересів, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Від представника Державної міграційної служби України на адресу суду надійшов відзив на адміністративний позов, в якому зазначено, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, оскільки територіальним органом ДМС, де розглядалася заява громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 , було належним чином проаналізовано всі подані ним відомості про його особу та причини звернення за захистом, інформація по країні походження і на підставі статті 8 Закону прийнято обґрунтоване рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, 12.01.2018 року від представника позивача через відділ діловодства та документообігу суду надійшла відповідь на відзив, згідно якої позивач наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вважає, що відповідачем не повно досліджено ситуацію у країні походження позивача та наявність об`єктивних обставин, які викликають побоювання за його життя та здоров`я. Підстави, які наведені, як обґрунтування відмови про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є необґрунтованими і не можуть бути застосовані до позивача.

16.01.2018 року відповідачем надані заперечення (на відповідь на відзив), в яких відповідач просив відповідь на відзив представника позивача відхилити, зазначивши, що рішення відповідача є законним і обґрунтованим, а відповідь про відмову у розгляді документів позивача вмотивована і була прийнята, в зв`язку із необґрунтованістю заяви та відсутністю умов для прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За клопотання представників сторін від 17.01.2018 року, суд перейшов у письмове провадження по справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з інформації, наданої заявником в заяві-анкеті та в ході проведення співбесіди, громадянин Республіки Ірак ОСОБА_2 народився в м. Багдад, за віросповіданням - мусульманин - суніт, неодружений.

Територію країни постійного проживання залишив у 2006 році легально, повітряним транспортом, на підставі компетентного дозволу, з метою навчання у Національному медичному університеті ім. Пирогова, м. Вінниця (період навчання 2006-2009), університеті Крок м. Суми (період навчання 2010-2011), Національному медичному університет м. Луганськ (період навчання 2011-2012).

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся 13.04.2017 до ГУ ДМС в місті Києві. Основною причиною звернення зазначив загальну нестабільну ситуацію в Іраку.

Згідно наказу ГУ ДМС України в місті Києві від 10.05.2017 року №201 громадянину Республіки ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з необґрунтованістю заяви та відсутністю умов, зазначених у п. 1 і 13 частини першої статті першої Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Вважаючи відмову неправомірною, 18.05.2017 року позивач звернувся до ДМС зі скаргою на рішення ГУДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС від 31.08.2017 року № 75-17 було відхилено скаргу позивача на рішення ГУДМС відповідно до ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» за результатами розгляду справи позивача, було встановлено, що рішення ГУДМС про відмову в оформленні документів для вирішення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача, було прийнято на підставі повного та всебічного вивчення обставин, наявних в матеріалах справи, та є правомірним і обґрунтованим.

Позивач, не погоджуючись з вказаними рішеннями відповідачів, вважаючи їх протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до положень Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року №8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси,віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка звертається щодо отримання міжнародного захисту має обґрунтовано довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається із протоколу співбесіди ОСОБА_2 вирушив з Іраку до України перший раз в 2006 році літаком. До країни постійного місця проживання повертався двічі - в 2008 та 2010 році.

30.10.2010 року позивач легально покину країну постійного проживання, перетнувши кордон через аеропорт Бориспіль. На той момент у позивача була реєстрація місця проживання у м. Вінниця.

Будь-яких проблем з перетинанням кордонів країни у нього не виникало.

Позивач зазначив, що під час перебування в Іраку не отримував погроз та утисків від будь-яких агентів.

Таким чином з аналізу особової справи вбачається, що переїзд позивача до України не був вимушеним, внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, оскільки прибуття в Україну було зумовлено навчанням у вищих навчальних закладах.

Таким чином, з наведеного слідує, що інформація, повідомлена іноземцем щодо неможливості його перебування в країні походження через погрози з боку угрупування «Аль_Каїда» є спростованою, що в свою чергу свідчить про необґрунтованість заяви позивача у цій частині.

Крім того, матеріалами справи встановлено, що за захистом в Україні позивач звернувся лише в квітні 2017 року, тобто після 11 років нелегального проживання на території України.

При цьому, Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2018 року по справі №825/608/17 (№К/9901/5193/17) зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Вищезазначені факти свідчать про те, що несвоєчасне звернення позивача за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідувань на батьківщині.

Як вбачається з пояснень позивача, під час співбесіди 25.04.2017 року, на запитання «що змусило вас звернутися до міграційної служби», позивач відповів : «я хочу жити легально в Україні, тому хочу отримати документи, щоб працювати та заробляти гроші». Такі відповіді позивача не узгоджуються із його доводами, викладеними у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, та свідчить про намагання ОСОБА_2 легалізуватися на території України.

Відтак, надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що до управління міграційної служби позивач звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Крім того, суд наголошує, що згідно з п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці. Він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

Також, суд наголошує, що керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Суд враховує аналіз матеріалів по країні походження позивача, однак, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, які підлягають дослідженню та оцінюванню, не дає підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності

Водночас, під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування позивач надав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання.

При цьому позивач не обґрунтовує існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Позивачем не наведено конкретних фактів та обставин, які можна розцінювати, як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення.

Водночас заявником зазначено, що він не був офіційним членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як в країні громадянської належності, так і поза її межами.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем при прийнятті рішення було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, а тому, на думку суду Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві обґрунтовано прийнято наказ про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання ОСОБА_2 біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що Наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 201 від10.05.2017 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України від 31.08.2017 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірними та скасуванню не підлягають.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1. ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 76 КАС України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

При відмові у задоволенні позову, судові витрати не підлягають розподіленню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2,77,139, 241-247, 255, 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Громадянина Республіки ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Суддя Н.Г. Вєкуа