Справа № 815/3715/16
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2019-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

13 серпня 2019 року

Київ

справа №815/3715/16

адміністративне провадження №К/9901/6624/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Жука А.В.,

суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та касування рішення № 300-16 від 15 червня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого - Вербицька Н. В., суддів: Джабурія О. В., Крусян А. В.,

в с т а н о в и в :

І. Суть спору

1. У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15 червня 2016 року № 300-16, яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання його біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту.

2. В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що він у 2015 році звернувся до УДМС в Одеській області про надання захисту в Україні, проте отримав повідомлення № 231 від 06 липня 2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі рішення від 15 червня 2016 року № 300-16.

3. Позивач вказує, що є громадянином Іраку, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадянської належності з причин, що у разі повернення до країни походження може стати жертвою не вибіркового насилля через масові порушення прав людини.

Вважаючи рішення ДМС України від 15 червня 2016 року № 300-16 протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про його скасування.

Короткий зміст рішення суду І інстанції

4. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року в задоволені адміністративного позову відмовлено.

5. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку, факти, повідомлені позивачем стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності не можуть бути визнані підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, суд першої інстанції в своїй постанові від 22 вересня 2016 року зауважив, що за сімейним станом позивач одружений з 03.09.2014 року на громадянці України ОСОБА_3 , що є підставою для оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

6. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року суд вирішив:

- скасувати рішення суду першої інстанції;

- прийняти по справі нову постанову про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії;

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 300-16 від 15.06.2016 року про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення відповідача № 300-16 від 15.06.2016 року;

- в іншій частині позову відмовлено.

7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково апеляційну скаргу позивача, суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення відповідача про відмову в наданні статусу біженця або особою, що потребує додаткового чи тимчасового захисту, є безпідставним, прийнято без урахування ситуації в країні походження позивача, а висновок відповідача про відсутність в нього умов, необхідних для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є недоведеним.

Крім того, суд апеляційної інстанції зауважив, що рішення відповідача про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового чи тимчасового захисту, прийнято без урахування всіх обставин, на які посилалася позивач, в зв`язку з чим є протиправним та підлягає скасуванню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

8. У грудні 2016 року до Вищого адміністративного суду України надійшла касаційна скарга Державної міграційної служби України, яка у січні 2018 року передана на розгляд до Верховного Суду.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року та залишити в силі постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року.

II. АРГУМЕНТИ СТОРІН

9. Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу: - скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Крім того, скаржник зазначив, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи № 815/3715/16 не враховано, що обґрунтоване побоювання загинути є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

10. Строк легального перебування позивача на території України закінчився 30 вересня 2014 року. Через небажання повертатися до родичів в Ірак у зв`язку з нестабільною соціально-політичною ситуацією в країні заявник здійснив звернення за захистом, яке відбулося у порушення норм діючого законодавства, а саме 26 жовтня 2015 року.

11. Під час інтерв`ю позивач зазначив, що наразі відсутня можливість повернутися до Іраку, крім того його рідне місто Мосул перебуває під контролем радикалів угрупування ІДІЛ, ситуація в якому виникла нестабільна, військова, у зв`язку з чим населення вимушено здійснювати внутрішнє переселення, а також виїжджати до інших міст.

Крім того, найближчі родичі шукача захисту, а саме батько матір та три сестри наразі проживають в таборі для біженців. Проте незважаючи на регулярний зв`язок із батьками, в тому числі через родичів з м. Багдад , шукач захисту не надав жодного матеріального підтвердження щодо перебування членів родини в таборі для біженців, інформація надана виключно зі слів шукача захисту. За словами позивача, він не бажає приймати участь у бойових діях, крім того на території Іраку відсутня можливість працевлаштування.

12. Скаржник в касаційні скарзі зауважив, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги те, що діяльність самовизнаної Ісламської держави не може розглядатися як причина неможливості повернення позивача на Батьківщину, оскільки позивачу ніколи не погрожували представники терористичних угрупувань ані під час його перебування в Іраку, ані під час проживання в Україні. Позивач має можливість добровільного повернення до Іраку, у тому числі до регіонів проживання сунітів.

Також на думку скаржника позивачем не доведено існування будь яких ризиків або загроз життю у разі повернення до контрольованих владою країни регіонів Іраку. Крім того Голова Міністерства оборони Іраку зазначив, що наразі ІДІЛ контролює менш ніж 16 відсотків території Іраку.

13. Позивач заперечення на касаційну скаргу не подавав.

IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

14. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Іраку, за національністю - араб, за віросповіданням мусульманин-суніт, має повну середню та вищу освіту, одружений.

15. У 2007 році позивач прибув до України (м. Одеса) легально, на підставі національного паспорту та студентської візи, з метою отримання вищої освіти. З моменту приїзду до України в 2013 році одноразово повертався на Батьківщину з метою отримання нового національного паспорту. Згідно матеріалів справи, він перебував в Іраку протягом двох з половиною місяців, до 18.11.2013 року, після чого повернувся до України та більше її територію не покидав. Після здобуття вищої освіти в 2014 році іноземець мав намір повернутись на Батьківщину, у чому завадив напад на рідне місто Мосул радикального угрупування ІДІЛ.

16. Позивач 26 жовтня 2015 року звернувся до управління ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця (а.с.93).

17. За результатами розгляду документів, щодо надання ОСОБА_1 статусу біженця, ГУ ДМС України в Одеській області складений висновок від 17 травня 2016 року по справі №2015OD0302 щодо відмови позивачу у наданні статусу біженця. (а.с. 55-56).

18. Рішенням Державної міграційної служби України від 15 червня 2016 року №300-16, з посиланням на п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" підтримано висновок управління міграційної служби в Одеської області та відмовлено ОСОБА_1 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (а.с. 89).

19. Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача позивач звернувся в суд за захистом свого порушеного права.

IV. РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

20. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 лютого 2017 року було відкрито провадження в адміністративній справі № 815/3715/15 за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та касування рішення № 300-16 від 15 червня 2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.

21. Відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII з Вищого адміністративного суду України до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду передано матеріали касаційної скарги К/9901/6624/18 за правилами пункту 4 частини першої Розділу VІІ "Перехідні положення" цього кодексу.

22. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.01.2018 року для розгляду справи № 815/3715/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Желтобрюх І.Л., суддів: Бевзенко В.М., Білоус О.В. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.05.2019 року для розгляду справи № 815/3715/16 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Жук А.В., суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.

23. Ухвалою судді Верховного Суду від 09.08.2019 дану адміністративну справу призначено до касаційного розгляду.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

(в редакції на час виникнення спірних правовідносин)

24. Кодекс адміністративного судочинства України.

24.1. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

24.2. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

24.3. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

25. Конституція України.

25.1. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

26. Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

26.1. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

26.2. Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

26.3. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.

26.4. Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

26.5. За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.

У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.

26.6. Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.7. Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27. Конвенція про статус біженців 1951 року.

27.1. Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

28. Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців.

28.1. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

28.2. Згідно положень пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

V. ПИЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

29. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

30. При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

31. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого.

32. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач прибув до України в 2007 році у 2013 році один раз повертався на Батьківщину з метою отримання нового національного паспорту та перебував там до 18.11.2013 року після чого повернувся на Україну та більше її територію не покидав. У 2014 році здобув вищу освіту. Поряд із цим, як пояснив позивач, його рідні мешкають у таборі для внутрішньо переміщених осіб та біженців у м. Єрбіль.

33. Судом першої інстанції встановлено, що небажання позивача повертатись до країни громадянського походження, не зважаючи на існуюче транспортне сполучення, обумовлено відсутністю стабільності в країні, можливості працевлаштуватись та отримувати заробітну платню, що було зазначено під час проведення інтерв`ю від 11 листопада 2015 року (арк. 7 протоколу співбесіди від 11.11.2015 року).

34. Колегія суддів зазначає, що наведені позивачем причини через які він не бажає повертатися не містять конвенційних ознак визначення статусу біженця.

35. Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції виходив з того, що відповідачем не спростовано можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення.

36. Водночас відомості, які надав позивач, носять загальний характер та не підтверджують наявність можливих переслідувань стосовно нього за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. При цьому в матеріалах справи відсутнє підтвердження щодо існування будь яких ризиків або загроз життю позивача у разі повернення до контрольованих владою країни регіонів Іраку.

37. Крім того, Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що значна тривалість проміжку часу між виїздом з країни громадянської належності та одноразове повернення виключно для оформлення нового паспорту у порівнянні з часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

38. Позивачем не наведено переконливих доказів, які б свідчили про можливі переслідування на батьківщині, а його посилання були обумовлені переважно загальновідомою інформацією. Позивач добровільно покинув країну свого походження з метою навчання на території України.

39. Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано зроблено висновок про те, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію країни добровільно.

40. При цьому, оскільки позивач за сімейним станом позивач одружений з 03.09.2014 року на громадянці України ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не позбавлений права на здійснення оформлення посвідки на постійне проживання в Україні.

41. Отже, враховуючи викладене, всі вищенаведені факти вказують на те, що звернення позивача з заявою про надання статусу біженця викликано лише необхідністю офіційно отримати право проживання в Україні, а не наявністю побоювань щодо можливих переслідувань.

42. Згідно з абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

43. В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління ДМС України у Одеській області, згідно з яким доцільно відмовити позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

44. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.

45. Крім того, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті рішення відповідачем було проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу позивача та інші обставини необхідні для прийняття такого рішення, і обґрунтовано прийнято рішення про відмову у наданні статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

46. Відповідач, приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з додержанням принципів чинного законодавства яке регулює вказану сферу правовідносин.

47. Таким чином, суд першої інстанцій повно і всебічно встановив обставини справи, надав їм належну юридичну оцінку, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, тому були відсутні підстави для скасування прийнятого ним рішення.

48. Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

49. З огляду на викладене, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року підлягає скасованою, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року - залишена в силі.

50. Керуючись статтями 3, 341, 344, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд,-

ПОСТАНОВИВ :

1. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 листопада 2016 року в цій справі - скасувати.

3. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2016 року в цій справі - залишити в силі.

4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач А. В. Жук

Судді Н. М. Мартинюк

Ж. М. Мельник-Томенко