Справа № 320/1193/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-08-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/1193/19 Головуючий у І інстанції - Приходько Н.І.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Київської міської митниці ДФС на рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київської міської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київської міської митниці ДФС, в якій просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення Київської міської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів від 10.12.2018 №UA100210/2018/000084/2;

- визнати протиправною та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 10.12.2018 №UA100210/2018/00449.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначила, що рішення Відповідача про коригування митної вартості є протиправним, оскільки митна вартість автомобіля була визначена законним чином, за ціною договору, а Відповідач, у свою чергу, безпідставно та протиправно відмовив Позивачу у визначенні митної вартості за першим (основним) методом та визначив митну вартість товару за шостим (резервним) методом.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської митниці ДФС про коригування митної вартості товарів від 10.12.2018 року № UA100210/2018/000084/2.

Визнано протиправною та скасовано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення від 10.12.2018 року № UA100210/2018/00449.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням Київської міської митниці ДФС подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Відповідач зазначає, що оскільки, автомобіль купувався за кордоном, на момент подачі до митного оформлення документів до митниці в Києві мали бути подані банківські платіжні документи про вартість страхування, що передбачені п. 8 ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України. Також, не були подані транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, як передбачено п. 6 ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України. Також, всі документи декларантом подано без перекладу, як того вимагає стаття 254 Митного кодексу України.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що Узгодженого замовлення автомобіля з гарантією, перекладеного з німецької мови на українську, 26.11.2018 року ОСОБА_1 уклала договір купівлі-продажу автомобіля з компанією Ауді Штутгарт ГмбХ - Філіал Феєрбах, що розташована за адресою Хейльброннер Штрасе 340, 70469 Штутгарт, Німеччина щодо придбання вживаного легкового автомобіля Audi A6 allroad 3.0 TDI Quattro ACC, ідентифікаційний номер кузова НОМЕР_1 (а.с. 18-19).

Відповідно умов Узгодженого замовлення, до сплати підлягало 39 820,00 євро, що становили собою: 33462,18 євро - вартість автомобіля; 6357,82 євро - податок з обороту на території Євросоюзу, який підлягав поверненню на рахунок декларанта.

Позивачу було надано банківські реквізити з призначенням платежу F46515 ОСОБА_2 (ОСОБА_2), рахунок № НОМЕР_2 , сума 39820,00 Євро.

27 листопада 2018 року ОСОБА_1 з власного банківського рахунку, відкритого у АТ КБ «Приватбанк», здійснила SWIFT-переказ у сумі 39820,00 євро на розрахунковий рахунок компанії-продавця № НОМЕР_2 з призначенням платежу - придбання автомобіля F46515 ОСОБА_2 , що підтверджується SWIFT-переказом від 27.11.2018 року (а.с. 27).

Ввезення товару на територію України та його митне оформлення в режимі імпорту, здійснювалось позивачем особисто в період з 06.12.2018 року по 10.12.2018 року.

З метою митного оформлення автомобіля на митниці (ВМО митного посту «Спеціалізований» Київської митниці ДФС), Позивачем через уповноваженого представника (митного брокера) ФОП ОСОБА_3 було подано митну декларацію від 10.12.2018 року № UA100210.2018.445056 щодо митного оформлення автомобіля у режимі імпорту та документи, передбачені частиною 2 статті 53 Митного кодексу України (а.с. 39)

Для підтвердження визначення позивачем митної вартості автомобіля в сумі 33462,18 євро, було надано наступні документи:

1. Замовлення на купівлю автомобіля та його підтвердження, що в повному обсязі підтверджують заявлені характеристики автомобіля, його вартість та за своєю правовою природою є зовнішньоекономічним контрактом.

2. Інвойси, що підтверджують вартість автомобіля (в тому числі з урахуванням сплаченого Декларантом податку з обороту на території Євросоюзу).

3. Документ від банківської установи декларанта АТ КБ «Приватбанк» про здійснення 27.11.2018 року SWIFT-переказу в сумі 39 820,00 євро на користь компанії за купівлю Автомобіля.

4. Документ від банківської установи декларанта АТ КБ «Приватбанк» про здійснення 20.12.2018 року SWIFT-переказу від компанії в сумі 6357,82 євро - повернення позивачу раніше сплаченого ним податку з обороту у зв`язку з експортом автомобіля з території Євросоюзу на територію України.

Під час оформлення автомобіля, його митна вартість у декларації була заявлена в сумі 33462,18 євро, оскільки відповідно до вимог, зокрема п. 3 ст. 7 Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (ГАТТ 1947), оцінка будь-якого імпортованого товару для митних цілей не повинна включати суми будь-якого внутрішнього податку, застосованого в країні походження чи експорту, від якого імпортований товар був звільнений або який був чи буде знятий шляхом повернення сплаченої суми.

За результатом розгляду поданих документів, 10.12.2018 року старшим державним інспектором митного посту «Спеціалізований» Київської міської митниці ДФС Неренбергом Євгенієм Віталійовичем , було прийнято рішення про коригування митної вартості № UA100210/2018/000084/2 та на його підставі видано картку відмови у митному оформленні товарів № UA100210/2018/00449 (а.с. 47-48).

У якості підстави для оформлення рішення про коригування та картки відмови, представником митного органу було зазначено, що декларантом не надано витребувані митницею документи. Отже, подані декларантом документи не містять належних об`єктивних та достовірних відомостей про числове значення заявленої митної вартості, тому підтвердити заявлену митну вартість неможливо відповідно до статті 64 МК України.

При цьому, митним органом під час прийняття оскаржуваних рішень, було застосовано резервний метод визначення митної вартості, та митну вартість автомобіля було визначено на підставі довідника ринку Європи каталогу SCHWACKE у сумі 43300, 00 євро, що на 9837, 82 євро перевищує початкову митну вартість, визначену декларантом у поданій ним декларації.

Не погодившись із такими рішеннями відповідача, позивач скористалася своїм правом на випуск автомобіля у вільний обіг згідно положень частини сьомої статті 55 МК України.

У подальшому, 13.02.2019 року представник ОСОБА_1 звернувся до Відповідача із заявою про подання додаткових документів в порядку статті 55 МК України, якою просив за результатами розгляду доданих документів винести рішення щодо визначення митної вартості автомобіля, заявленої у митній декларації від 10.12.2018 року та скасувати рішення про коригування митної вартості від 10.12.2018 року, у зв`язку із чим, повернути декларанту сплачену фінансову гарантію (а.с. 49-50).

До даної заяви було надано:

1. Копія виписки з рахунку ОСОБА_1 в АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» № НОМЕР_3 від 21.12.2019 року № UHOV6F9BVIDI3S8G;

2. Скріншот оголошення про продаж автомобіля від 26.11.2018 року.

3. Копія узгодженого замовлення автомобіля з гарантією від 26.11.2018 року (з перекладом).

4. Копія рахунку на 33462,19 євро від 29.11.2018 року № 46515 (з перекладом).

5. Копія рахунку на 6357,82 євро від 29.11.2018 року № 46515 (з перекладом).

6. Копія реквізитів продавця для зарахування коштів від продажу автомобіля (з перекладом).

7. Копія SWIFT-повідомлення від 27.11.2018 про зарахування 39820,00 євро на рахунок продавця (з перекладом).

У відповідь, листом від 19.02.2019 року № 1671/10/26-70-19-01 Відповідач повідомив, що відсутні підстави для скасування рішення про коригування митної вартості від 10.12.2018 року, оскільки документи, які подані для підтвердження заявленої вартості автомобіля, містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числове значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, зокрема, не надано: банківські платіжні документи, транспортні документи, митну декларація країни-відправлення (експорту) (а.с. 51-52).

На переконання Позивачки, оскаржувані рішення не базуються на приписах чинного законодавства та порушують її права та інтереси, тому вона звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що Відповідач не довів, що Позивачем було заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованого транспортного засобу, та що у документах, поданих Позивачем до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за транспортний засіб.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України посадові особи контролюючих органів зобов`язані дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами.

Згідно із статтею 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення, зокрема, код товару згідно з УКТ ЗЕД; фактурна вартість товарів; митна вартість товарів та метод її визначення; суми митних платежів; спосіб забезпечення сплати митних платежів (у разі застосування заходів гарантування їх сплати) (стаття 257 Митного кодексу України ).

Статтями 49, 50 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

При цьому, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (частина 5 статті 58 Митного кодексу України).

Відповідно до статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Згідно із частиною 2 статті 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

Статтею 58 Митного кодексу України передбачено, що метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо, зокрема, щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів. Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні. У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 53 Митного кодексу України одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

За приписами частини 5 статті 53 Митного кодексу України забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Дана норма кореспондується з положеннями частини 3 статті 318 Митного кодексу України якою встановлено, що митний контроль має передбачати виконання органами доходів і зборів мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Це також відповідає стандартним правилам, встановленим пунктами 3.16 та 6.2 Загального додатку до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур, до якої Україна приєдналась згідно із Законом України від 15.02.2011 року № 3018-VI "Про внесення змін до Закону України "Про приєднання України до Протоколу про внесення змін до Міжнародної конвенції про спрощення та гармонізацію митних процедур", якими запроваджено стандартні правила: на підтвердження декларації на товари митна служба вимагає тільки ті документи, які є необхідними для проведення контролю за даною операцією та забезпечення виконання усіх вимог щодо застосування митного законодавства; митний контроль обмежується мінімумом, необхідним для забезпечення дотримання митного законодавства.

Разом з цим, якщо документи, зазначені у частині 2 статті 53 Митного кодексу України містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини (частини 3 статті 53 Митного кодексу України).

З наведеного убачається, що орган доходів і зборів у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару.

При цьому, такою імперативною умовою є наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів.

У розумінні наведених статей Митного кодексу України сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи, зазначені у частині 2 статті 53 Митного кодексу України містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Тобто, наведені приписи зобов`язують митницю зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності.

Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

У свою чергу, не наведення митницею в рішенні про коригування митної вартості товарів належних та допустимих доказів того, що документи, подані декларантом для митного оформлення товару, є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності викликають сумнів у достовірності наданої інформації, витребування митницею додаткових документів без зазначення обставин, які ці документи повинні підтвердити, свідчать про протиправність рішення щодо застосування іншого, ніж основний метод, визначення митної вартості товарів.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 09 квітня 2019 року справі № 826/10733/15, від 19 лютого 2019 року у справі № 826/2312/16 та інших.

Отже, умовою, з якою закон пов`язує право митниці самостійно розраховувати митну вартість заявлених декларантом товарів, є наявність документально підтверджених обставин, що свідчать про заявлення декларантом неповних та/або недостовірних відомостей про товар та ціну, яку за нього сплачено.

Відтак, рішення органу доходів і зборів не може ґрунтуватися на припущеннях, на сумнівах про повноту і достовірність відомостей про заявлену митну вартість товару; висновки цього органу повинні ґрунтуватися на достовірних і вичерпних доказах.

Відповідно до наданих Позивачем документів вбачається, що деякі з них складені на іноземній мові, що не дає можливості оцінити їх зміст. За таких обставин, митним органом було зроблено висновок про необхідність витребування додаткових документів для підтвердження обґрунтування визначеної ціни.

Так, відповідно до статті 254 Митного кодексу України документи, необхідні для здійснення митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, подаються органу доходів і зборів українською мовою, офіційною мовою митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування. Органи доходів і зборів вимагають переклад українською мовою документів, складених іншою мовою, ніж офіційна мова митних союзів, членом яких є Україна, або іншою іноземною мовою міжнародного спілкування, тільки у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації. У такому разі декларант забезпечує переклад зазначених документів за власний рахунок.

Таким чином, митний орган має право вимагати перекладу документів на українську мову лише у разі, якщо дані, які містяться в них, є необхідними для перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, за відсутності доказів зі сторони відповідача про необхідність перекладу документів у зв`язку з необхідністю перевірки або підтвердження відомостей, зазначених у митній декларації, ці доводи контролюючого органу не можуть бути прийняті до уваги, як підстава невизнання митної вартості.

З приводу посилання Відповідача на ненадання декларантом банківських платіжних документів, колегія суддів з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини зазначає, що запитувані митницею документи у позивача були відсутні та не могли бути надані з об`єктивних причин, так як товар оплачувався готівкою без банківських платежів. У даному випадку колегія суддів вважає, що ненадання позивачем банківського платіжного доручення не може бути підставою для коригування митної вартості за наявності інших документів (рахунка-фактури, акта приймання-передачі автомобіля), які є достатніми, підтверджують числові значення усіх складових митної вартості імпортованого товару та не містять розбіжностей.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 13 лютого 2018 року в справі № 803/1112/17.

Будь-яких доказів того, що ціна імпортованого транспортного засобу є недостовірною, або що Позивачка понесла додаткові витрати у зв`язку з придбанням імпортованого транспортного засобу, що не зазначені у наданих нею документах, відповідач під час розгляду справи не надав.

Відтак, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про безпідставність витребування митницею від Позивачки перевізних документів, що підтверджують витрати, пов`язані з транспортуванням товару.

Отже, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Відповідач не довів, що Позивачкою було заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість імпортованого транспортного засобу, та що у документах, поданих позивачем до митного оформлення, були відсутні відомості, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, чи відомості щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за транспортний засіб.

У той же час, згідно частини 7 статті 54 Митного кодексу України, у разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

Зі змісту спірного рішення відповідача від 10.12.2018 року № UA100210/2018/000084/2 убачається, що митний орган не виконав свого обов`язку: не надав належної оцінки поданим документам та не встановив конкретних обставин та фактів, які перешкоджають митному оформленню транспортного засобу за основним методом визначення митної вартості.

Водночас, матеріалами справи підтверджується, що визначена Позивачкою у відповідних митних деклараціях митна вартість транспортного засобу базується на об`єктивних, документально підтверджених даних і безперешкодно піддається обчисленню.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що документи, подані Позивачкою до митного органу для визначення митної вартості товару, відповідають вимогам чинного законодавства, необхідним для надання їм юридичної сили та доказовості, а, отже, і підтверджують заявлені Позивачкою відомості про митну вартість товару, тому визначення відповідачем митної вартості товару та коригування її у сторону збільшення за резервним методом здійснено з порушенням вимог митного законодавства України, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому, у рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Київської міської митниці ДФС викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Київської міської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст складено 15.08.2019 року.