Справа № 640/21921/18
Суддя: Патратій О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ

12 серпня 2019 року № 640/21921/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Патратій О.В., розглянувши в спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання протиправними дій та зобов`язати вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (надалі відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови у виплаті одноразової грошової допомоги;

- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити виплату одноразової грошової допомоги згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 у розмірі 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для непрацездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення інвалідності ІІ групи.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.12.2018р. відкрито спрощене позовне провадженні без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні).

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 03.11.1998 року позивачу було встановлено третю групу інвалідності, а 05.03.2018 року другу групу інвалідності довічно, причиною якої є захворювання, пов`язане з проходженням військової служби. З метою реалізації соціального правового захисту військовослужбовців, передбаченого Конституцією України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» позивач звернувся із заявою та доданими документами до неї до обласного військового комісаріату про направлення їх до Міністерства оборони України на комісію для розгляду питання, щодо виплати одноразової грошової допомоги як інваліду війни другої групи. Натомість, Міністерство оброни України у Протоколі засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийшло до висновку про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги.

Відповідач у відзиві на позовну заяву проти позову заперечив, пославшись на те, що виплата одноразової грошової допомоги позивачу не була передбачена законодавством, яке діяло на час встановлення інвалідності.

Дослідивши обставини справи та оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , майор в запасі, інвалід другої групи, проходив військову службу в Збройних Силах України та був звільнений з військової служби 21.10.1998 року.

03.11.1998 року ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності.

Згідно довідки МСЕК АВ № 1092472 від 12.03.2018р. ОСОБА_1 з 05.03.2018р. було встановлено другу групу інвалідності довічно, причиною якої є захворювання, пов`язане з проходженням військової служби.

Отримані захворювання підтверджуються Свідоцтвом про хворобу № 620 та продовженням до нього від 23.07.1998 року

З метою реалізації соціального та правового захисту військовослужбовців, передбаченого Конституцією України, Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" ОСОБА_1 звернувся із заявою № 584 від 01.08.2018р. та доданими документами, які дають право на отримання одноразової грошової допомоги до Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату про направлення їх до Міністерства оборони України на комісію для розгляду питання, щодо виплати одноразової грошової допомоги як інваліду другої групи.

Відповідно до витягу з Протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 65 від 22.06.2018 року ОСОБА_1 відмовлено в одержанні грошової допомоги.

У зазначеному витягу з протоколу зазначено: «Майору в запасі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), якого 21.10.1998 звільнено з військової служби та 03.1 1.1998 під час первинного огляду органами МСЕК визнано інвалідом III групи внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби (довідка МСЕК серія 2-18 АЖ № 273414 від 04.11.1998), а 05.03.2018 під час повторного огляду органами МСЕК - інвалідом II групи внаслідок цієї ж причини (довідка МСЕК серія АВ № 1092472 від 12.03.2018).

Ураховуючи, що ОСОБА_1 звільнений з військової служби до набуття чинності Закону України від 4 квітня 2006 року № 3597-IV "Про внесення змін до Закону України "Про загальний військовий обов`язок і військову службу", яким запроваджено виплату одноразової грошової допомоги, а первинна інвалідність встановлена до 1 січня 2014 року, тобто до набуття чинності нової редакції статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", він не має права на одержання одноразової грошової допомоги.».

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач і звернувся з даним позовом.

Оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступних висновків.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Питання пов`язані з реалізацією права на соціальний захист неодноразово розглядав і Конституційний Суд України та сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Так, відповідно до статті 41 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

20 грудня 1991 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII (далі - Закон № 2011-ХІІ), який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Визначення соціального захисту військовослужбовців міститься у статті 1 Закону № 2011-ХІІ, та означає діяльність (функція) держави, спрямовану на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до статті 1-2 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 3 Закону № 2011-XII дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Так, частиною 6 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент первинного встановлення інвалідності позивачу) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю строкової військової служби під час проходження військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі, що визначається у відсотках від загальної суми допомоги на випадок загибелі (смерті), встановленої пунктом 5 цієї статті.

Частиною 6 статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (в редакції, чинній на момент встановлення інвалідності позивачу інвалідності ІІ групи) визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби.

Таким чином, згідно ст.16 Закону № 2011-XII, що була чинна на момент встановлення позивачу третьої групи право на отримання ОГД мали лише військовослужбовці строкової служби, які отримали інвалідність не пізніше ніж через три місяці після закінчення зборів, проходження служби у військовому резерві.

Натомість ця стаття в редакції, чинній на момент встановлення ОСОБА_1 ІІ групи інвалідності обмежень тримісячним строком не містила.

Судом встановлено, оскільки майора ОСОБА_1 звільнено з військової служби - 21.10.1998р., визнано інвалідом III групи внаслідок захворювання пов`язаного з проходженням військової служби - 03.11.1998р., а під час повторного огляду органами МСЕК інвалідом II групи - 05.03.2018р., на вказані правовідносини поширюється вказаний вище п.5 ч.2 ст. 16 Закону № 2011-XII.

Відповідно до ч.2 ст. 16-2 Закону № 2011-XII одноразова грошова допомога у випадках, зазначених у підпунктах 5 - 9 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується залежно від встановленої військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту інвалідності та ступеня втрати ним працездатності у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому у випадках, зазначених у підпункті 5 пункту 2 статті 16 цього Закону, розмір одноразової грошової допомоги не може бути меншим за 70-кратний прожитковий мінімум, встановлений законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25.12.2013 року затверджено "Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві" (далі Порядок № 975).

Згідно з п.2 ч.6 Порядку № 975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю (крім військовослужбовця строкової служби), інвалідність якого настала в період проходження військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням ним військової служби, або встановлення особі, звільненій з військової служби, інвалідності не пізніше ніж через три місяці після звільнення її з військової служби чи після закінчення тримісячного строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження зазначеної служби, у розмірі: 90-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому вперше встановлено інвалідність, - у разі встановлення інвалідності II групи.

Відповідно до абз.3 п.3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико- соціальної експертної комісії.

Аналізуючи викладені вище норми, суд дійшов до висновку про те, що розмір одноразової грошової допомоги у разі інвалідності такої категорії осіб залежить від часу встановлення групи інвалідності, тобто від дня виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги.

Аналогічна позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 14.03.2018 року у справі №1519/983/2012, від 05.10.2018р. у справі № 265/7930/16-а, від 26.09.2018р. у справі № 711/6129/17, від 26.09.2018р. у справі № 760/9113/17, від 19.09.2018р. у справі № 333/6813/17, від 21.08.2018р. у справі № 278/2478/17, від 21.08.2018р. у справі № 295/13892/16-а, від 21.08.2018р. у справі № 295/14297/16-а.

Крім того, системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцю більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у нього виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується йому з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги.

Аналогічна правова позиція вкладена в постанові Верховного Суду України від 10 березня 2015 року у справі № 21-563а14, постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 806/694/16, від 15 березня 2018 року у справі № 816/4195/15, від 20 березня 2018 року у справі № 295/3091/17, від 21 червня 2018 року у справі № 751/4367/17, від 21 серпня 2018 року у справі № 295/14297/16-а, від 13 грудня 2018 року у справі № 623/1711/17.

Згідно Довідки МСЕК серії АВ № 1092472 від 12.03.2018р. позивач є інвалідом ІІ групи з 05.03.2018р.

Оскільки, інвалідність відповідно до норм чинного законодавства встановлюється на початку року, то вказана в довідці МСЕК дата « 05.03.2018р.» є датою звернення для встановлення інвалідності та не є датою встановлення права на отримання одноразової грошової допомоги.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання одноразової грошової допомоги у відповідності до частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» 20 грудня 1991 року № 2011-XII.

Суд вважає необґрунтованим посилання відповідача на п.8 Порядку №975, який передбачає, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

На думку суду, вказаний п.8 Порядку №975 передбачає обмеження щодо виплат на раніше призначену одноразову грошову допомогу у разі зміни групи інвалідності. В даному ж випадку ОСОБА_1 ще не було призначено одноразової грошової допомоги, отже застосування п.8 Порядку №975 є недоречним.

Посилання відповідача на положення Порядку №975, яким передбачено, що у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється, суд вважає необґрунтованим, оскільки станом на час встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності (01.11.1998 року) вказаний Порядок №975 був відсутній.

До того ж суд вважає, що право особи на одноразову грошову допомогу не може підлягати часовим обмеженням і залежати від того чи пройшов дворічний термін з часу первинного огляду і встановлення інвалідності (меншого відсотка втрати працездатності), оскільки першочергово є встановленим той факт, що особа отримала незворотні негативні зміни стану здоров`я внаслідок перебування на військовій службі.

Водночас суд вважає, що в даному випадку не можна застосовувати позицію Верховного Суду викладену у постановах від 26.06.2018р. у справі № 750/5074/17 та від 31.01.2019р. у справі № 678/370/17, оскільки вони стосуються застосування частини 2 статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» для військовослужбовців строкової військової служби. Проте, проходження військової служби осіб офіцерського складу та проходження строкової військової служби є різними видами військової служби, зі своїми особливостями та специфікою.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач був військовозобов`язаною особою, а не військовослужбовцем строкової служби (проходив службу на посаді майора військової частини № НОМЕР_1 /І-Ц/ з 16.05.1973р. по 05.05.1975р. за з 11.08.1975р. по 08.10.1998р.), а відтак тримісячний строк давності виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із отриманою під час проходження військової служби інвалідністю на нього не розповсюджується.

Тобто, в зазначеній справі фактичні обставини є іншими, ніж ті з приводу яких сформовано правову позицію у постановах Верховного Суду від 26.06.2018р. у справі № 750/5074/17 та від 31.01.2019р. у справі № 678/370/17.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд вважає, що відповідач у спірних відносинах, приймаючи рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", без дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України.

У той же час, в межах спірних правовідносин права позивача порушено саме рішенням відповідача, викладеним у протоколі № 65 від 22.06.2018 року, тому, розуміючи різницю між «рішеннями» та «діями», суд вважає за необхідне з метою захисту прав позивача скасувати саме наведене рішення.

З приводу неможливості судового втручання у дискреційні повноваження відповідача суд зазначає таке.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 (справа №21-1465а15), спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13 лютого 2018 року у справі № 361/7567/15-а, від 07 березня 2018 року у справі № 569/15527/16-а, від 20 березня 2018 року у справа № 461/2579/17, від 20 березня 2018 року у справі № 820/4554/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 569/16681/16-а та від 12 квітня 2018 року у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що законодавством передбачено право суду, у випадку визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

За вказаних обставин, в контексті наведених норм, суд вважає, що для прийняття рішення про виплату допомоги позивачем виконано всі умови, визначені законом, і прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги у даному випадку не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У даному випадку, задоволення позовної вимоги про зобов`язання Міністерства оборони України призначити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням II групи інвалідності, є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.

З огляду на викладене, суд зазначає, що позов в даній частині підлягає задоволенню.

Судові витрати по справі відсутні.

Керуючись статтями 77, 139, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, викладене у протоколі засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних виплат № 65 від 22.06.2018 року, затвердженому 26 червня 2018 року Міністром оборони України Полтораком С.Т., у частині відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у разі настання інвалідності II групи, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби.

3. Зобов`язати Міністерство оборони України (адреса, 03168, м. Київ-168, Повітрофлотський проспект 6, ) призначити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) одноразову грошову допомогу у зв`язку з настанням II групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя О.В. Патратій