Справа № 240/4929/18
Суддя: Панкеєва Вікторія Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-02-11 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
11 лютого 2019 року м. Житомир справа № 240/4929/18
Житомирський окружний адміністративний суд у складі:
судді Панкеєвої В.А.,
розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.07.2015 № 130 із змінами, внесеними наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 06.07.2016 № 124, щодо призупинення виплати грошового забезпечення з 30.06.2015;
- зобов`язати Центр оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України нарахувати та виплатити йому грошове забезпечення за період з 30 червня 2015 року по 29 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України.
В обґрунтування позову зазначено, що з 30 червня 2015 року по 29 червня 2016 року йому безпідставно не нараховано та не виплачено грошове забезпечення, оскільки він самовільно не залишав військову частину, а не прибув до військової частини із щорічної відпустки у зв`язку із хворобою. Зазначає, що самовільне залишення військової частини та неприбуття після відпустки не є тотожними поняттями. Питання про поважність причин нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу при звільненні з частини, при призначенні, переведенні, з відрядження, з відпустки або з лікувального закладу є питанням факту, яке входить до компетенції органу дізнання, слідчого, прокурора та суду і вирішується з урахуванням конкретних обставин справи. Вказує, що начальник Генерального штабу прийняв рішення про призначення полковника ОСОБА_1 у розпорядження та залишив його на всіх видах забезпечення, в тому числі і грошовому забезпеченні. Вважає оскаржуваний наказ незаконним та таким, що суперечить наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗСУ від 30.10.2015 №653.
Ухвалою від 24.10.2018 відкрито провадження у справі №240/4929/18, підготовче судове засідання призначено на 12 листопада 2018 року.
7 листопада 2018 року представником відповідача до суду було подано клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом (а.с.103-106).
В судовому засіданні 12.11.2018 протокольною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання про залишення позову без розгляду.
В судовому засіданні 23.01.2019 представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.
Представник відповідача заперечила щодо задоволення позову, з підстав, викладених у відзиві.
Представники сторін подали клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Протокольною ухвалою суду в судовому засіданні 23.01.2019 відбувся перехід до розгляду справи в порядку письмового провадження.
Керуючись приписами ч.9 ст.205, ч.4 ст.229 КАС України, суд вважає за можливе провести розгляд справи у порядку письмового провадження.
Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне.
Як встановлено з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді начальника адміністративної групи в Центрі оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України.
Наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 14.05.2015 № 94 полковнику ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку на 45 діб з 13 травня 2015 року по 27 червня 2015 року (а.с.129).
Судом встановлено і не заперечується сторонами, після щорічної відпустки 30.06.2015 полковник ОСОБА_1 не прибув на службу до військової частини.
Полковником ОСОБА_2 подано рапорт про те, що 30.06.2015 на ранковому шикуванні був відсутній полковник ОСОБА_1 , який повинен був повернутися з чергової відпустки за 2015 рік 28 червня 2015 року (а.с.130).
Наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 30.06.2015 № 121 підполковнику ОСОБА_3 , в термін до 06.07.2015, доручено провести службове розслідування по факту неприбуття з щорічної основної відпустки за 2015 рік полковника ОСОБА_1 (а.с.91).
Зі змісту акту службового розслідування від 09.07.2015 № 518 встановлено, що службове розслідування було призначене на підставі рапорту тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу узагальнення і аналізу Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України полковника ОСОБА_2 , щодо неприбуття з щорічної основної відпустки за 2015 рік начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України полковника ОСОБА_1 від 30.06.2015. В розділі пропозицій вказано про закінчення проведення службового розслідування, рішення щодо подальшого проходження служби полковником ОСОБА_1 прийняти після появи його на службі. Підготувати до Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку, військової прокуратури Житомирського гарнізону, ІНФОРМАЦІЯ_1 та Житомирського МВ УМВС України в Житомирській області повідомлення про вчинення злочину для внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань. На підставі п.п.34.4. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, призупинити виплату грошового забезпечення начальнику адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України полковнику ОСОБА_1 з дня самовільного залишення військової частини та поновити з дня його повернення на службу (а.с.92-95).
На підставі вказаного акту службового розслідування пунктом 2 наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.07.2015 № 130 полковнику ОСОБА_1 , який самовільно залишив військову частину або місце служби на строк понад 10 діб призупинено виплату грошового забезпечення з 30 червня 2015 року відповідно до п.п.34.4. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 (а.с.55).
Наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 30.10.2015 №653 полковника ОСОБА_1 , начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України з 09.07.2015 на підставі підпункту 14 пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Також, на термін перебування у розпорядженні полковника ОСОБА_1 залишено на всіх видах забезпечення та у списках Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (а.с.75).
На підставі зазначеного наказу наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 02.11.2015 № 223 полковника ОСОБА_1 увільнено від займаної посади і зараховано в розпорядження начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України з 09.07.2015 та на термін перебування у розпорядженні залишено на всіх видах забезпечення та у списках Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (а.с.58).
Як видно зі змісту наказу начальника Центру оперативних стандартів та методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 29.06.2016 № 119 полковник ОСОБА_1 29.06.2016 прибув до Центру оперативних стандартів та методики підготовки Збройних Сил України та відповідно до п.п.34.4. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 йому поновлено виплату грошового забезпечення з 29.06.2016 (а.с.96).
З метою встановлення причин та обставин щодо відсутності на військовій службі позивача та завершення розслідування по факту неповернення його з відпустки, яке розпочато відповідно до наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 30.06.2015 № 121, наказом тимчасово виконуючого обов`язки начальника адміністративної групи центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України від 29.06.2016 № 56 призначено службове розслідування по факту відсутності на військовій службі полковника ОСОБА_1 з 29.06.2015 по 29.06.2016 (а.с.78-79).
Згідно висновків акту службового розслідування від 30.06.2016 станом на 29 червня 2016 полковник ОСОБА_1 був відсутній на службі протягом року, в чому вбачається ознака скоєння злочину відповідно до ст.408 п.1 ККУ "Дезертирство". Начальник Центру не має повноважень задовольнити і реалізувати рапорти полковника ОСОБА_1 про звільнення його від виконання службових обов`язків на 30 діб з 25.06.2016, про відміну пункту наказу про зарахування його в розпорядження НГШ-ГК ЗСУ, поновлення його на посаді начальника адміністративної групи та виплати грошового забезпечення з 30.06.2015, про виплату йому разової грошової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни" на підставі того, що офіцер перебуває у розпорядженні начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України. Визначені рапорти і звернення полковника ОСОБА_1 долучити до доповіді по команді на ім`я начальника Головного управління підготовки Збройних Сил України заступника начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України (а.с.80-83).
Наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 30.06.2016 № 59 "Про результати проведення службового розслідування по факту вісутності на військовій службі полковника ОСОБА_1 " для більш кваліфікованого прийняття рішення щодо кваліфікації вини у скоєнні злочину полковником ОСОБА_1 вирішено надати матеріали службового розслідування до Житомирського зонального відділу військової служби правопорядку та військової прокуратури Житомирського гарнізону. За висновками проведеного вказаного службового розслідування, службове розслідування, яке було розпочато відповідно до вказаного вище наказу від 30.06.2015 № 121 вважати завершеним (а.с.86-89).
Відповідно до наказу начальника Центру оперативних стандартів та методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 06.07.2016 № 124 пункт 2 наказу начальника Центру оперативних стандартів та методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.07.2015 № 130 викладено в наступній редакції: відповідно до п.п.34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, полковнику ОСОБА_1 , начальнику адміністративної групи Центру оперативних стандартів та методики підготовки Збройних Сил України, який самовільно залишив військову частину або місце служби на строк понад 10 діб призупинено виплату грошового забезпечення з 30 червня 2015 року (а.с.90).
Наказом Міністра оборони України від 29.07.2016 №706 полковника ОСОБА_1 звільнено у відставку за пунктом "б" за станом здоров`я. Вислуга років становить 24 роки 11 місяців, пільгова - 25 років 10 місяців (а.с.76).
На підставі клопотання начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України наказом Міністра оборони України від 16.08.2016 №763 внесено зміни до наказу від 29.07.2016 №706, а саме вказано, що вислуга позивача становить 24 роки 02 місяці, пільгова - 25 років 03 місяці (а.с.77).
31.08.2016 наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) № 164 полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України та всіх видів забезпечення (а.с.71).
Як встановлено постановою про перекваліфікацію кримінального провадження від 04.01.2017 військової прокуратури Житомирського гарнізону центрального регіону України, 30 червня 2015 року полковник ОСОБА_1 після закінчення відустки на військову службу не з`явився та був відсутній до травня 2016 року. Після прибуття до військової прокуратури Житомирського гарнізону ОСОБА_1 пояснив, що причиною невчасного прибуття 30 червня 2015 року з відпустки став погіршений морально-психологічний стан останнього, дії, які вчиняв не контролював, мав проблеми з пам`яттю. У зв`язку з цим, 10 травня 2016 року полковника ОСОБА_1 було направлено на ВЛК до ГВМКЦ "ГВКГ" м.Київ на предмет придатності до військової служби.
В даній постанові прокурор зазначив - можна прийти до висновку, що полковник ОСОБА_1 станом на 30 червня 2015 року, тобто на момент нез`явлення на військову службу, був непридатним до військової служби, і як наслідок, у період з 30.06.2015 по 10.05.2016, не являвся суб`єктом військових злочинів.
Ухвалою Корольовського районного суду від 24.01.2017, яка набрала чинності 01.02.2017, позивача звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.3 ст.407 КК України. Кримінальне провадження закрито (а.с.41-42).
Позивач посилається на те, що наказом від 06.07.2016 № 124 йому протиправно призупинено виплату грошовою забезпечення з 30 червня 2015 року, вважаючи зазначений наказ необґрунтованим та прийнятим без урахування норм чинного законодавства, звернувся із позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вирішуючи спір по суті, суд ураховує, що згідно з ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
При цьому суд відмічає, що "на підставі" означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утворений у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним; "у межах повноважень" означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх; "у спосіб" означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби; "з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано", тобто використання наданих суб`єкту владних повноважень повинно відповідати меті та завданням діяльності суб`єкта, які визначені нормативним актом, на підставі якого він діє; "обґрунтовано", тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Рішення повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII, із змінами (далі - Закон № 2232-XII).
Частиною 1 статті 2 Закону № 2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Згідно з ч.4 ст.2 Закону 2232-XII порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частинами 1, 4 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-ХІІ, із змінами передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до пункту 6 статті 8 Закону України "Про військову службу правопорядку у Збройних Силах України" 07.03.2002 N 3099-III, із змінами, на Службу правопорядку покладається функція щодо розшуку і затримання військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, які самовільно залишили військові частини чи місця служби або не з`явилися в строк без поважних причин на військову службу, а також тих, які переховуються від органів досудового розслідування або суду, чи засуджених, які ухиляються від виконання кримінального покарання.
Пунктом 34.4. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Інструкція) передбачено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення. Про призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Як встановлено судом, позивач був відсутній на військовій службі з 30 червня 2015 року по 29 червня 2016 року та не отримував грошове забезпечення в цей період.
29.06.2016 позивач звернувся з рапортом до начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України, просив скасувати п.2 наказу від 10.07.2015 №130 про зупинення йому виплати грошового забезпечення та виплатити належне грошове забезпечення з 30 червня 2015 року до моменту звернення (а.с.43).
З аналогічною заявою позивач звертався до відповідача 13 січня 2017 (а.с.65-68).
Листом від 27 січня 2017 року за № 52 відповідач відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 та повідомив, що п.2 наказу начальника Центру від 10.07.2015 №130, про виплату йому грошового забезпечення з 30 червня 2015 року не може бути скасованим, у зв`язку з тим, що на час його підписання він за змістом відповідав вимогам керівних документів та обставинам кримінального провадження, відкритого військовою прокуратурою Житомирського гарнізону відносно нього 17 липня 2015 року. Крім того, відповідач зазначив, що вимога щодо виплати грошового забезпечення є безпідставною так, як в період з 30 червня 2015 року позивач рахувався як особа, яка самовільно залишила військову частину, внаслідок чого, з 09 липня 2015 та до моменту виключення зі списків особового складу Центру, ОСОБА_1 перебував у розпорядженні начальника Генерального штабу - Головнокомандувача Збройних Сил України (а.с.63-64).
Така відмова відповідача є протиправною, виходячи з наступного.
Стаття 407 Кримінального кодексу України (КК України) передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби.
Ухвалою Корольовського районного суду від 24.01.2017 позивача звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.3 ст.407 КК України. Кримінальне провадження закрито (а.с.41-42).
До відзиву на позовну заяву відповідачем долучено відповіді військової прокуратури Житомирського гарнізону центрального регіону України, які, на його думку, підтверджують факт самовільного залишення військової частини позивачем ОСОБА_1 в період з 30.06.2015 по 10.05.2016 (а.с.207-208).
Зі змісту відповіді прокуратури від 05.11.2018 № 5894 видно, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_1 був незаконно відсутній на військовій службі з 30.06.2015 по 10.05.2016.
В той же день прокуратурою додатково повідомлено листом за № 5894-1 про те, що в період з 30.06.2015 по 10.05.2016 ОСОБА_1 перебував на лікуванні; в період з 25.10.2014 по 19.01.2015 ОСОБА_1 був незаконно відсутній на військовій службі.
Надана позивачем відповідь військової прокуратури Житомирського гарнізону центрального регіону України від 04.12.2018 за № 6453 також свідчить про те, що в період з 30.06.2015 по 10.05.2016 ОСОБА_1 перебував на лікуванні (а.с.217).
Згідно з ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Таким чином, констатувати вчинення злочину особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа вважається невинуватою.
Принцип презумпції невинуватості закріплений у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ч.1 ст.19 Закону України від 29 червня 2004 року №1906-IV ''Про міжнародні договори України'' є частиною національного законодавства України.
Так, у ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішення Європейського суду з прав людини, містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, згідно рішення ЄСПЛ у справі ''Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії'' від 06.12.1988 року, Ser. A № 146, зазначено, що п.2 ст.6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року у справі ''Фатуллаєв проти Азербайджану'' зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка ''обвинувачується у кримінальному злочині'', є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах ''Шагін проти України'', ''Грабчук проти України'' та інших.

Частиною 1 та 2 статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що відповідачем в порушення ч.2 ст.77 КАС України, не надано жодних доказів того, що полковник ОСОБА_1 в період з 30.06.2015 по 10.05.2016 самовільно залишив військову частину або місце служби на строк понад 10 діб та вчинив злочин, передбачений ч.3 ст.407 КК України.

Відтак у відповідача були відсутні правові підстави для призупинення виплати грошового забезпечення позивачу ОСОБА_1 , оскільки з 30.06.2015 по 10.05.2016 він перебував на лікуванні.

З огляду на наведене, з урахуванням наявності наказу про залишення ОСОБА_1 на всіх видах забезпечення, в тому числі і грошовому забезпеченні, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним і скасування п.2 наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.07.2015 № 130, із змінами, внесеними наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 06.07.2016 № 124, щодо призупинення виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 з 30.06.2015.

Позовна вимога про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення позивачу за період з 30 червня 2015 року по 29 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України є похідною від визнання протиправним і скасування наказу.

Зі змісту наказу начальника Центру оперативних стандартів та методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 29.06.2016 № 119 видно, що полковник ОСОБА_1 29.06.2016 прибув до Центру оперативних стандартів та методики підготовки Збройних Сил України та відповідно до п.п.34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 № 260 йому поновлено виплату грошового забезпечення з 29.06.2016 (а.с.96).

Застосовуючи механізм захисту права та його відновлення, порушеного суб`єктом владних повноважень, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України, оскільки відповідачем з 29 червня 2016 року йому поновлено виплату грошового забезпечення

Відповідно до п.2 ч.1 ст.371 КАС України негайно виконуються рішення суду присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Беручи до уваги викладену процесуальну норму суд вважає, що рішення у частині зобов`язання відповідача виплатити грошове забезпечення, у межах суми стягнення за один місяць, підлягає негайному виконанню.

Зважаючи на відсутність судових витрат у цій адміністративній справі, питання про їх розподіл судом не вирішується.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 10.07.2015 № 130 із змінами, внесеними наказом начальника Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (по стройовій частині) від 06.07.2016 № 124, щодо призупинення виплати грошового забезпечення полковнику ОСОБА_1 з 30.06.2015.

Зобов`язати Центр оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України (вул.Велика Бердичівська,17 а, м.Житомир, 10014, ) нарахувати та виплатити грошове забезпечення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 30 червня 2015 року по 28 червня 2016 року за посадою начальника адміністративної групи Центру оперативних стандартів і методики підготовки Збройних Сил України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення звернути до негайного виконання в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.А. Панкеєва