Справа № 260/97/19
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2019-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про залишення позовної заяви без розгляду
13 серпня 2019 рокум. Ужгород№ 260/97/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Гебеш С.А. розглянувши в порядку письмово провадження у підготовчому судовому засіданні заяву представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа на стороні позивача - Ужгородський зональний відділ військової служби правопорядку про визнання протиправним та скасування наказу, -

В С Т А Н О В И В:
28.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа на стороні позивача - Ужгородський зональний відділ військової служби правопорядку про визнання протиправним та скасування наказу.

Згідно поданої позовної заяви, позивач просить суд скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2017 року № 1193/кп в частині притягнення його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.

Також у прохальній частині позовних вимог позивач зазначає, що оскільки оскаржуваний наказ йому не оголошувався та не вручався, ним не пропущено строк звернення до суду з даним позовом, однак якщо суд дійде висновку про пропуск ним строку на звернення ним до суду з даним позовом, то просив поновити йому такий строк, оскільки такий пропущений з поважних причин, які наведені в позовній заяві, одночасно зазначив, що позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом подачі заяви до Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку. Кінцеве рішення отримано 28.12.2018 року.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 01.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження за вказаною заявою.

При вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі судом ні з позовної заяви, ні з поданих позивачем доказів неможливо було встановити, коли саме позивач дізнався або коли повинен був дізнатися про існування вищевказаного оскаржуваного ним наказу, а тому на момент відкриття провадження у даній справі судом не встановлено пропуск строку, визначений ст. 122 КАС України для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

В ході проведення підготовчого провадження у справі позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та наданих до неї письмових доказів.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог в повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов та доданих до нього письмових доказів. Крім того зазначив, що позивачу було відомо про порушення його прав та інтересів з 31.12.2017 року, оскільки йому було доведено усно про оскаржуваний ним наказ і такий йому вручався. Однак, на пропозицію поставити свій підпис про ознайомлення з вказаним наказом він відмовився, про що було відповідно 31.12.2017 року складено відповідний акт про відмову позивача ознайомитися під розпис з оскаржуваним позивачем наказом. Вказаний акт 31.12.2017 року підписано підполковником ОСОБА_2 , майором ОСОБА_3 та капітаном ОСОБА_4 і відповідно, цього ж дня затверджений командиром в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 218). У зв`язку з цим твердження позивача про те, що йому не було відомо про оскаржуваний наказ є безпідставними і необґрунтованими.

Представник третьої особи на стороні позивача у підготовчому засіданні підтримав позов з підстав наведених у ньому і просив суд такий задовольнити повністю.

Позивач та його представник в ході підготовчого засідання проти доводів відповідача з приводу ознайомлення та доведення відповідачем до відома позивача оскаржуваного ним наказу заперечили і стверджували, що позивачу про його існування не було відомо і його ні усно, ні під підпис ніхто з ним не ознайомлював. Відповідно акт про відмову його від ознайомлення з даним наказом відповідачем був складений і підписаний формально, з метою зафіксувати його відмову від ознайомлення, хоча такого факту не було.

Для з`ясування вказаних обставин, а також для підтвердження або спростування зазначених в акті від 31.12.2017 року фактів про відмову позивача ознайомитися під розпис з оскаржуваним позивачем наказом та з метою встановлення та обчислення початку перебігу строку, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, судом згідно ухвали суду від 11.04.2019 року (а.с.244-246) було вирішено викликати та допитати в якості свідків: підполковника ОСОБА_2 , майора ОСОБА_3 та капітана ОСОБА_4 які відповідно підписували даний акт (т. 1 а.с. 218).

В ході проведення підготовчого засідання у даній справі в якості свідків було допитано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які під присягою та будучи попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві покази надали свої покази в яких зазначили, що із наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач був ознайомлений і йому було відомо про нього, оскільки зміст наказу був зачитаний йому в голос в присутності свідків і надавався йому саме 31.12.2017 року, однак позивач відмовився від підпису про його ознайомлення з ним, оскільки з таким він був не згідний.

З врахуванням вимог ст.72 КАС України та на підставі вищевикладеного, судом встановлено, що обставини, викладені в акті від 31.12.2017 року про відмову позивача ознайомитись під розпис з оскаржуваним ним наказом, відповідають дійсності і в той же час спростовують твердження позивача та його представника про те, що про існування оскаржуваного наказу позивачу стало відомо усно від командира частини НОМЕР_2 лише 03.08.2018 року.

Частинами першою та третьою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Законом України "Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року N 551-XIV затверджено Дисциплінарний статут Збройних Сил України.

Дисциплінарний статут Збройних Сил України визначає сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг.

Статтею 87-1 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що рішення про звільнення або притягнення до дисциплінарної відповідальності військовослужбовця оскаржується в установленому законом порядку.

Згідно вимог ст. 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України визначено, що військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.

Такий строк в даному випадку визначений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, який визначає що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, який є спеціальним для такої категорії справ.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено поняття публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Із матеріалів позовної заяви вбачається, що предметом оскарження є визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2017 року №1193/кп про притягнення ОСОБА_1 до матеріальної та дисциплінарної відповідальності.

Таким чином, беручи до уваги те, що спір між сторонами виник у зв`язку з проходженням позивача військової служби, тому такий віднесений до спорів з приводу проходження публічної служби і відповідно до вимог ст. 122 КАС України такий позов має бути поданий до суду в межах строку, визначений частиною п`ятою даної статті КАС України, тобто у місячний строк з моменту коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зважаючи на те, що і письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, і показами вищевказаних свідків судом встановлено, що про оскаржуваний наказ позивачу стало відомо саме 31.12.2017 року, як це зафіксовано в акті про відмову позивача про ознайомлення під підпис з оскаржуваним наказом (т.1 а.с. 238), тому місячний строк для звернення позивача до суду з даним позовом визначений ч. 5 ст. 122 КАС України, слід рахувати саме з цієї дати, оскільки ці обставини позивачем не спростовані.

Як встановлено судом та вбачається із штемпеля вхідної кореспонденції Закарпатського окружного адміністративного суду позивач звернувся за захистом свого порушеного права лише 28.01.2019 року, тобто більше одного року з моменту, коли він дізнався про існування оскаржуваного ним наказу.

Зважаючи на вищевикладені обставини та з метою не порушення прав позивача на доступ до суду, судом згідно ухвали суду від 19.07.2019 року дана позовна заява була залишена судом без руху, а позивачу надано 10-ти денний строк для надання суду заяви про визнання причин пропуску строку поважними та надання суду доказів поважності причин пропуску строків звернення до суду встановлених ст. 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ч.5 ст. 122 КАС України.

На виконання вимог вищезазначеної ухвали суду представником позивача 08.08.2019 року надано суду клопотання про визнання причини строку звернення до суду поважними із зазначенням у такому поважності причини пропуску строків звернення до суду з відповідними доказами в підтвердження поважності такого.

Так, в обґрунтування поважності причини пропуску строків звернення до суду представник позивача посилається на те, що 13 лютого 2018 року ОСОБА_1 прибув із зони проведення антитерористичної операції, в якій він перебував до медичного батальйону військової частини НОМЕР_3 з захворюванням, яке відображене в медичній довідці 23/129 від 13 лютого 2018 року. Згідно також даної довідки ОСОБА_1 був звільнений від військової служби для проходження реабілітації терміном 15 календарних днів.

Аналізуючи даний письмовий доказ (медичну довідку військово-лікарської комісії) 23/129 від 13 лютого 2018 року судом встановлено, що 13 лютого 2018 року було проведено медичний огляд позивача і позивач потребує звільнення від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів.

Однак цей доказ не підтверджує факту, коли саме позивач повернувся з зони АТО, і чи був він звільнений від виконання службових обов`язків на 15 календарних днів, оскільки даний доказ свідчить і підтверджує лише факт проведення медичного огляду позивача 13.02.2018 року і потребу звільнення такого від виконання службових обов`язків.

За наведених обставин суд вважає, що цей доказ не може бути визнаний судом як поважною причиною пропуску строку звернення до адміністративного суду, оскільки наявність цієї обставини, не свідчить, що позивачу було створено об`єктивні перешкоди для звернення ним з адміністративним позовом і подолання їх для нього було неможливим або ускладненим.

Також представник позивача як на підставу для поновлення пропущеного строку звернення до суду зазначає, що після проходження реабілітації ОСОБА_1 був переведений з військової частини НОМЕР_1 до військової частини НОМЕР_4 . Згідно з Наказом міністерства оборони України від 02 квітня 2018 року № 72 вважається, що ОСОБА_1 вибув з військової частини НОМЕР_1 21 березня 2018 року для прийому нової посади, а з 02 квітня 2018 зарахований до списків військової частини НОМЕР_4 .

Так, як вбачається з Наказу Міністерства оборони України від 02 квітня 2018 року № 72, позивач з 02 квітня 2018 зарахований до списків військової частини НОМЕР_4 на підставі наказу начальника Генерального штабу - Головнокомандувача збройних Сил України (по особовому складу) від 21 березня 2018 року №154 про його призначення. Однак у вказаному наказі зазначається лише те, що позивач прибув 02.04.2018 року до військової частини НОМЕР_4 з військової частини НОМЕР_1 , однак коли такий вибув з неї судом не встановлено і позивачем належних доказів з яких можна встановити ці обставини позивачем не надано.

Крім того, з моменту проведення його медичного огляду у військовій частині НОМЕР_3 , яке було проведено 13.02.2018 року і до моменту його прибуття до військової частини НОМЕР_4 та зарахований його до списків військової частини 02.04.2018 року пройшло більше місяця (13.02.2018 року-02.04.2018 року) тому навіть з врахуванням можливого його перебування на реабілітації протягом 15 днів пройшов досить тривалий час, протягом якого позивач мав змогу звернутися як до центру надання з надання безоплатної вторинної правової допомоги так і безпосередньо до суду у передбачені ч. 5 ст. 122 КАС України строки.

Цей доказ не підтверджує факту коли саме позивач повернувся з зони АТО і де позивач перебував у період його повернення з зони АТО до прибуття у військову частину НОМЕР_4 в яку він прибув 02.04.2018 року, а тому дана обставина не свідчить про об`єктивні обставини які не залежали від волевиявлення позивача, щодо звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Також представник позивача зазначає, що з 06 квітня 2018 року ОСОБА_1 відряджений до зони проведення антитерористичної операції. Дані обставини відображені в Наказі міністерства оборони України № 4 дск від 04 травня 2018 року.

Так, в даному Наказі зазначено «Вважати таким що прибули» зазначається що підстава вибуття позивача є посвідчення про відрядження № 313/8/136 від 06 квітня 2018 року.

Аналізуючи даний доказ судом встановлено що позивач прибув у відрядження з військової частини НОМЕР_4 з 30 квітня 2018 року, що зазначено безпосередньо у даному наказі 04.05.2018 року № 4дск.

Оформлення ж самого відрядження в зону АТО позивача від 06.04.2018 року № 313/8/136 не свідчить про те, що такий саме з 06.04.2018 року вибув з військової части де проходив службу, і позивачем не надано доказів де він перебував з 06.04.2018 року в разі вибуття з військової частини до 30.04.2018 року що зафіксовано в наказі 04.05.2018 року № 4дск. Термін з 06.04.2018 року по 30.04.2018 року є досить тривалим.

Таким чином з 02.04.2018 року до моменту прибуття в зону АТО 30.04.2018 року позивач міг вичини дії які залежали від нього для звернення до суду з приводу оскаржуваного ним наказу в строки передбачені КАС України.

Як зазначає представник позивача у своєму клопотанні, позивач ОСОБА_1 вибув із зони проведення антитерористичної операції до пункту постійної дислокації лише 16 липня 2018 року. Підставою є Наказ Міністерства оборони № 68 дек від 16 липня 2018 року. Пункт постійної дислокації є місто Київ і саме після прибуття з зони проведення антитерористичної операції довіритель звернувся до центру безоплатної правової допомоги, а саме 30 липня 2018 року для вирішення даного питання.

02.08.2018 року представник позивача, як адвокат отримав доручення центру безоплатної правової допомоги для представництва інтересів позивача. Під час зустрічі з позивачем встановивши факт відсутності в останнього будь яких документів адвокатом було рекомендовано звернутися до центру безоплатної правової допомоги з заявою про видачу ще одного доручення для збору документів, оскільки згідно першого доручення представник позивача не наділений правами робити адвокатські запити, а тільки представляти інтереси.

Лише з 10.08.2018 року представником позивача отримано доручення згідно якого він отримав повноваження на збір доказів і дані твердження відображенні в змісті доручень центру з безоплатної правової допомоги.

Представник позивача зазначає, що з метою збору доказів позивачем подано заяву до Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку і доказом цього є проведення перевірки даним органом. В той же час коли саме він звернувся до цього органу представником позивача не зазначено.

Факт звернення до центру безоплатної правової допомоги для представництва інтересів позивача та звернення до Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку підтверджує факт обізнаності про існування оскаржуваного накзу.

Також, в клопотанні представника позивача зазначено, що 21.08.2018 року Ужгородським зональним відділом військової служби правопорядку були встановлені порушення та винесено подання про усунення порушень.

Беручи до уваги наведене, судом не можливо встановити, чому з моменту встановлення Ужгородським зональним відділом військової служби правопорядку порушень та винесення подання відповідачу про усунення порушень, позивач та його представник не змогли звернутися до суду з даним адміністративним позовом у строки визначені ст. 122 КАС України.

Щодо посилань представника позивача на те, що саме 24 жовтня 2018 року Ужгородський зональним відділом військової служби правопорядку отримано відповідь від військової частини НОМЕР_5 про те, що відповідачі не будуть усувати порушення які були зафіксовані у поданні, а 07 листопада ОСОБА_1 знову вибуває до зони АТО згідно Наказу 168дск від 10.11.2018 року і прибув до постійного місця дислокації 25 січня 2019 року і Акт службового розслідування та Наказ №1193/кп командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2017 року було отримано представником позивача лише на адвокатський запит від Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку, як від органу який здійснював перевірку законності притягнення до відповідальності довірителя 31 грудня 2018 року і 28 січня 2019 року був підписаний позов та зданий до суду, то суд не вважає такі обставини, як поважність пропуску до суду з даним адміністративним позовом виходячи з наступного.

Розглянувши заяву представника позивача про поновлення строку звернення до суду та пропущення такого з поважних причин, а також матеріали адміністративної справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 122 КАС України чітко передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Вказана норма дублюється та відповідає спеціальній (імперативній) нормі ст. 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України якою визначено, що військовослужбовець, який вважає, що не вчинив правопорушення, має право протягом місяця з часу накладення дисциплінарного стягнення подати скаргу старшому командирові або звернутися до суду у визначений законом строк.
Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається і з матеріалів даної адміністративної справи, предметом оскарження являється наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2017 року № 1193/кп в частині притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної та матеріальної відповідальності про існування якого позивачу стало відомо з 31.12.2017 року, як це встановлено в ході підготовчого судового засідання.

Тобто саме із 31.12.2017 року у позивача виник встановлений ст. 88 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та ч.5 ст. 122 КАС України місячний строк звернення до суду за захистом свого порушеного права, натомість, згідно штемпеля вхідної кореспонденції Закарпатського окружного адміністративного суду за вх.. №1313/19, позивач звернувся до суду лише 28.01.2019 року, тобто через один рік і один місяць з моменту виникнення у позивача права на таке звернення до суду.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Так, строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Таким чином, строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено, визначилась, чи буде вона звертатися до суду із позовом щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів.
Крім цього, початок строку визначено альтернативно - це день, коли особа або дізналася, або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Тому, при визначенні початку цього строку суд з`ясовує момент, коли особа фактично дізналася або мала реальну можливість дізнатися про наявність відповідного порушення (рішення, дії, бездіяльність), а не коли вона з`ясувала для себе, що певні рішення, дії чи бездіяльність стосовно неї є порушенням.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) в рішенні «Іліан проти Туреччини», зазначає, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
В контексті наведеного, суд зазначає, що інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Так, строки звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними, що надає впевненості іншим учасникам правовідносин.

При цьому, саме позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права у сфері публічно-правових відносин, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. В іншому випадку - виникають підстави для зловживання процесуальними правами.

У п. 41 рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року «Пономарьов проти України» Суд вказав, що: <...> Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Враховуючи наведене суд вважає, що у позивача і його представника з 10.08.2018 року після отримання відповідного доручення на збір доказів, навіть після встановлення Ужгородським зональним відділом військової служби правопорядку 21.09.2018 року відповідних порушень та внесення відповідного подання відповідачу про їх усунення, у позивача було достатньо часу для звернення до відповідача про отримання ним оскаржуваного наказу та збору відповідних доказів для підготовки звернення до суду з даним адміністративним позов у строки передбачені ч. 5 ст. 122 КАС України.

За таких обставин суду констатує, що ні позивачем, ні його представником не надано належних та допустимих доказів щодо неможливості звернення до суду у строки визначені КАС України, а наведені в клопотанні підстави та докази не можуть бути визнані судом, як поважні причини пропуску строку, оскільки такими визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.

Також суд не погоджується з позицією представника позивача, як на підставу для задоволення клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду з даним адміністративним позовом, щодо використання позивачем права визначеного ч. 17 КАС України для досудового порядку вирішення спору і позивач в даному випадку скористався ним шляхом звернення із заявою до Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку, як органу який здійснював перевірку законності притягнення до відповідальності позивача і вданому випадку з врахуванням ч. 4 ст. 122 КАС України у позивача є трьох місячний строк звернення до суду, який обчислюються з дня вручення позивачу рішення за результантами його скарги на рішення, дію або бездіяльність суб`єкта владних повноважень.

Слід зазначити, що ст. 17 КАС України передбачено, що сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення позову.

Зважаючи на те, що згідно вимог ч.1 ст. 46 КАС України передбачено, що сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач, суд констатує, що в даному випадку між позивачем та відповідачем досудового врегулювання даного спору виходячи з норми ст. 17 КАС України не було.

Тому твердження представника позивача про те, що після отримання ним лише 31.12.2018 року на його адвокатський запит від Ужгородського зонального відділу військової служби правопорядку акту службового розслідування та оскаржуваного наказу, у позивача відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України є три місяці на звернення до суду з даним позовом у зв`язку досудовим врегулюванням спору є безпідставними.

Також не можуть бути поважними підстави для поновлення пропущеного позивачем строку звернення до суду і посилання представника позивача на ту обставину, що кінцеве рішення за результатами проведеної Ужгородським зональним відділом військової служби правопорядку позивач отримав лише від нього, як адвоката 28.12.2018 року, оскільки звернення позивача до вказаного органу з заявою про проведення перевірки щодо правомірності притягнення його до дисциплінарної відповідальності не свідчить про те, що позивач не міг дізнатися про порушення своїх прав та інтересів та щодо наявності оскаржуваного наказу до закінчення проведення такої перевірки і звернутися до суду з даним позовом у строки передбачені ч.5 ст.122 КАС України.

Щодо посилань представника позивача у клопотанні на те, що позивач проходить службу у м. Києві та немає змоги у зв`язку з проходженням військової служби, відрядженнями до зони АТО та добовими нарядами по службі прибути на Закарпаття, то суд також відхиляє такі, оскільки наявність вказаних обставин після звернення позивача до центру безоплатної правової допомоги для представництва інтересів позивача та отримання представником позивача 02.08.2018 року доручення для представництва інтересів позивача і 10.08.2018 року доручення на повноваження на збір доказів не вимагає особистої присутності позивача на Закарпатті для звернення його до суду, оскільки з наявної в матеріалах справи довіреності від 03.08.2018 року (т.1 а.с. 16-17) а вбачається, що представник позивача діючи в інтересах позивача мав право та можливість пред`явлення даного позову до суду за відсутності позивача з дотримання строків визначених КАС України для звернення до суду з відповідним позовом.

Таким чином, наведені позивачем причини пропущення строку на звернення до суду не дають підстав для визнання їх поважними та поновлення строку звернення до суду, оскільки позивач мав можливість та достатньо часу щоб своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів у передбачені ст. 122 КАС України строки.

Виходячи з наведеного в сукупності, суд дійшов висновку, що звернення позивача до суду з даним позовом 28 січня 2019 року відбулось поза межами строку, установленого ч.5 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України, ст. 88 Дисциплінарного статуту і підстав для поновлення такого судом не встановлено.

До того ж, вирішуючи питання щодо поважності таких причин пропущення строку звернення до суду, які встановлені ст.122 КАС України, слід зазначити, що поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення особи і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами, а також дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними.

Умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск та відсутність поважних причин його пропуску.

Поважними причинами пропущення строку є причини, які не залежать від волі позивача та виключають (ускладнюють) можливість його звернення до суду з адміністративним позовом у визначений законом строк.

Так, у постанові Верховного Суду України від 06.12.2016 року у справі №№ п/800/9/16 зазначено, що поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду є наявність обставин, які створили об`єктивні перешкоди для звернення особи з адміністративним позовом і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 242 КАСУкраїни встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічна правова позиція з приводу строків звернення до суду в порядку ч.5 ст. 122 КАС України висвітлена Верховним Судом у постанові від 09.08.2019 року у справі №346/973/17 (адміністративне провадження №К/9901/19920/19).

Отже, будь-яких причин, що об`єктивно, всупереч волі позивача перешкоджали йому вчасно звернутися до суду з адміністративним позовом, ним не наведено, і матеріали справи не свідчать про наявність таких, а зазначені причини представником позивача у клопотанні не є поважними причинами пропуску такого.

Згідно частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

До того ж, суд зазначає, що практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду за захистом порушених прав (наприклад, рішення у справах «Deweer v. Belgium», «Golder v. the United Kingdom»).

Таким чином, позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач не надав суду належних та допустимих доказів, у зв`язку з чим позов належить залишити без розгляду.

За змістом ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Оскільки факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду було виявлено судом після відкриття провадження в даній адміністративній справі, а наведені представником позивача у клопотанні причини пропуску такого та докази в підтвердження такого судом не можуть бути визнані поважними, суд вважає, що дану позовну заяву слід залиши без розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 183 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України передбачено, що суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

При цьому, у відповідності до частини четвертої цієї статті КАС України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, має право звернутися до адміністративного суду в загальному порядку.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 123, 240, 248 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

УХВАЛИВ:
У задоволенні заяви-клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до адміністративного суду - відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код - НОМЕР_6 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ,, код ЄДРПОУ - НОМЕР_7 ), третя особа на стороні позивача - Ужгородський зональний відділ військової служби правопорядку ( АДРЕСА_3 ) про визнання протиправним та скасування наказу залишити без розгляду.
Ухвала набирає законної сили у порядку встановленому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Суддя C.А. Гебеш