Справа № 460/2845/18
Суддя: Святецький Віктор Валентинович
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/3265/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Святецького В.В.

суддів Гудима Л.Я., Довгополова О.М.

з участю секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 460/2845/18 (головуючий суддя Комшелюк Т.О., час ухвалення 15:10 год., м. Рівне, повний текст складений 15 лютого 2019 року) за адміністративним позовом Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до Управління Держпраці у Рівненській області про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В :

13 листопада 2018 року Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови Управління Держпраці у Рівненській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 25.10.2018 за №РВ326/1122/000403/ТД-ФС та №РВ326/1122/000402/ЗП-ФС.

Рішенням від 13 лютого 2019 року Рівненський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції дав неправильне тлумачення закону, внаслідок чого дійшов необгрунтованого висновку про те, що позивач повинен був, відповідно до трудового законознавства (в обов`язковому порядку) укласти трудові договори з ОСОБА_1 , оформити наказ чи розпорядження/трудовий договір/ про прийняття на роботу даної особи.

У відповідності до Статуту позивача, прийом на роботу, укладення трудових договорів (контрактів) та/або звільнення працівників віднесено до компетенції голови Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі.

Слід звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_1 ніколи не звертався до позивача в особі його органу управління, уповноваженого на прийняття на роботу, із заявою (усною або письмовою) про прийняття на роботу; паспорт, трудову або медичну книжки та інші документи, необхідні для прийому на роботу позивачеві ніколи не надавав; трудові договори між позивачем та зазначеною особою ніколи не укладалися. Так само об`єктивно відсутні будь-які докази того, що за розпорядженням уповноваженого органу управління позивача чи з відома такого органу, вказану особу було допущено саме до виконання трудових обов`язків.

Ні в акті, ні в самій постанові жодним чином не зазначено про те, що ОСОБА_1 були роз`яснені його трудові права та обов`язки, що ця особа була проінформована під розписку про умови праці, наявність небезпечних і шкідливих виробничих факторів, ознайомлена з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором, пройшла інструктаж з техніки безпеки, гігієни праці і протипожежної охорони.

При цьому, зокрема, саме правилами внутрішнього трудового розпорядку передбачається час початку і закінчення щоденної роботи (ст. 57 КЗпП України), а так само час початку і закінчення перерви у роботі (ч.2 ст.66 КЗпП України), що є вагомою ознакою трудового договору, який з вищезазначених причин не існував і не міг існувати між позивачем та ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Управління Держпраці у Рівненській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому обгрунтовує правомірність оскарженого позивачем рішення суду першої інстанції та просить залишити рішення без змін, а вимоги апеляційної скарги - відхилити.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не належить до задоволення з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив та підтверджується матеріалами справи, що інспектор праці Управління Держпраці у Рівненській області Біловол О.М., на підставі наказу № 995 від 25.09.2018 та направлення № 877-71/09-27 від 25.09.2018, в період з 25.09.2018 по 26.09.2018 провів інспекційне відвідування Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, за наслідками якого склав акт № РВ 326/1122/АВ від 02.10.2018.

В розділі ІІІ акту інспекційного відвідування відповідач зафіксував виявлені порушення: 1) ч.1 ст.21 КЗпП України - трудовий договір не укладений між працівником ОСОБА_1 і Рівненським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, за яким працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін;

2) ч.3 ст.24 КЗпП України - при допуску працівника ОСОБА_1 до роботи Рівненським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі за період з січня 2018 року по липень 2018 року включно не оформлений наказ чи розпорядження /трудовий договір/ про прийняття на роботу, та не повідомлено центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

3) ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України ,,Про оплату праці" - заробітна плата працівнику ОСОБА_1 не виплачується за виконану ними роботу. Так, Рівненським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі не проведено виплату заробітної плати працівнику ОСОБА_1 за виконану ними роботу за період з квітня 2018 року по 31 липня 2018 року;

4) ст.253 КЗпП України - працівник ОСОБА_1 допущений до роботи Фондом без укладення трудового договору не підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

04.10.2018 позивач подав заперечення до Акту інспекційного відвідування.

За результатами перевірки 09.10.2018 Управлінням Держпраці у Рівненській області сформований Припис про усунення виявлених порушень № РВ 326/1122/АВ/П, яким зобов`язано голову Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі ОСОБА_2 у строк до 23.10.2018 усунути порушення вимог ч.1 ст.21, ч.3 ст.24, ч.1 ст.94 КЗпП України, ч.1 ст.1 Закону України ,,Про оплату праці", ст.253 КЗпП України.

Крім того, на підставі висновків акту інспекційного відвідування Управління Держпраці в Рівненській області прийняло: - постанову від 25.10.2018 за № РВ 326/1122/000403/ТД-ФС, якою на Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі за порушення вимог ч.1 ст.21 та ч.3 ст.24, ст.253 КЗпП України накладений штраф у розмірі 111690, 00 грн.;

- постанову від 25.10.2018 за № РВ 326/1122/000402/ЗП-ФС, якою на Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі за порушення вимог ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України ,,Про оплату праці" накладений штраф у розмірі 11169, 00 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, довів правомірність своїх дій і рішень та надав обґрунтовані доводи щодо прийняття оскаржених рішень відповідно до норм чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що аргументи позивача, викладені у заявленому адміністративному позові не підтверджені належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку апеляційного суду, відповідають фактичним обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права та є вірними.

Так, стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України ,,Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05 квітня 2007 року № 877-V (далі - Закон № 877-V), дія якого поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктами 1, 7 ,,Положення про Державну службу України з питань праці", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Основні засади процедури здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю врегульовані ,,Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 (далі - Порядок №295).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

З огляду на вищезазначені обставини, очевидним є те, що предметом перевірки позивача було питання дотримання вимог законодавства про працю, в даному випадку оформлення трудових відносин з найманими працівниками та порушення іншого трудового законодавства.

Законодавством визначено фінансові санкції для роботодавців за порушення в оформленні трудових відносин з працівниками.

Аналізуючи доводи позивача стосовно протиправності постанови від 25.10.2018 за № РВ 326/1122/000403/ТД-ФС в частині накладення штрафу у сумі 111690,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Визначення трудового договору міститься у частині першій статті 21 КЗпП України та означає угоду між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

За приписами статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

За змістом статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обставини, які б свідчили про порушення суб`єктом владних повноважень вимог чинного законодавства при проведенні перевірки додержання позивачем законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування судом першої інстанції не встановлено. Не зазначає про це і позивач в апеляційній скарзі.

Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність ознак трудових правовідносин між Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_1 .

Слід зазначити, що основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

З матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що оскаржена постанова від 25.10.2018 за № РВ 326/1122/000403/ТД-ФС винесена відповідачем за неналежне оформлення трудових відносин позивача з фізичною особою ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції належним чином дослідив надані сторонами докази та встановив, що згідно Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань філія Рівненського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, код ЄДРПОУ ВП 40888530, дата та номер запису 10.10.2016 № 1 006308, керівник відокремленого підрозділу юридичної особи ОСОБА_3 .

В ході проведення інспекційного відвідування посадові особи відповідача встановили, що штатний розпис філії Рівненського обласного Фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі відсутній.

У зверненні ОСОБА_1 зазначив, що в період з січня 2018 року по липень 2018 року включно працював у Фонді на посаді оператора по догляду свиней. У період з січня 2018 року по березень 2018 включно виконував роботи (надавав послуги) оператора по догляду свиней за договором цивільно-правового характеру, укладеного з Фондом. Другого примірника договору на руки він не отримав. За період з квітня 2018 року по липень 2018 року включно договорів Фонд з ним не укладав та оплати праці не проводив, проте він продовжував виконувати роботи по догляду свиней.

Також ОСОБА_1 , як додатком до звернення, надав довідку про доходи, яка видана за підписом голови Фонду ОСОБА_2, в якій зазначено, що в період з січня 2018 року по березень 2018 року включно ОСОБА_1 нарахований дохід у розмірі 11169,00 грн за цивільно-правовим договором.

28.09.2018 року ОСОБА_1 надав письмові пояснення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в яких вони зазначають про те, що ОСОБА_1 у період з січня 2018 року по березень 2018 року виконував роботи - надавав послуги за договором цивільно-правового характеру укладеного з Фондом. За період з квітня 2018 року по липень 2018 року включно щоденно виконував обов`язки оператора по догляду за свинями без укладення будь-яких договорів з Фондом.

На виконання вимоги про надання документів Фонд надав розрахунково-платіжні відомості за період з січня 2018 по березень 2018 року включно, в яких зазначено, що ОСОБА_1 (табельний номер ЦПУ) нараховані : за січень 2018 року - 3723 грн, за лютий 2018 року - 3723 грн, за березень 2018 року - 3723грн.

В таблиці 6 звітів ЄСВ за період з січня 2018 по березень 2018 року включно, отриманих від Фонду при проведенні інспекційного відвідування з 10.08.2018 по 14.08.2018, особа з прізвищем ОСОБА_1 відображена.

Проте, Фонд не надав жодних документів, а саме: наказів про прийняття на роботу ОСОБА_1 , договорів цивільно-правового характеру на виконання робіт (надання послуг), актів виконаних робіт, які свідчили б про перебування у трудових відносинах чи виконання робіт (надання послуг) за договорами цивільно-правового характеру ОСОБА_1 з Фондом за період з січня 2018 року по липень 2018 року включно.

Від надання пояснень, щодо перебування ОСОБА_1 у трудових відносинах чи виконання робіт за договорами цивільно-правового характеру за період з січня 2018 року по липень 2018 року включно, голова Фонду ОСОБА_2 відмовився.

Крім того, Фонд надав протокол засідання правління Фонду від 26.04.2018 №4, в якому зазначено, що правлінням прийнято рішення щодо не оплати заробітної плати працівникам Філії, що є порушенням ст.94 КЗпП України (заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу).

Факт перебування ОСОБА_1 у трудових правовідносинах із позивачем підтверджується показами свідків ОСОБА_4 та самого ОСОБА_1 , які допитані в засіданні суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що відносини з працівником ОСОБА_1 , який фактично виконував роботу оператора по догляду за свинями, оформлені шляхом укладення цивільно-правового договору. При цьому, за своїм характером такі роботи фактично є трудовими, оскільки не містять конкретних фізичних величин або ж об`ємів робіт.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач в порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України допустив працівника ОСОБА_1 до роботи оператора по догляду за свинями без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до частин першої та другої статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема, фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що наявні у справі докази свідчать про доведеність факту виконання трудових обов`язків ОСОБА_1 з січня 2018 року по 31 липня 2018 року без укладення трудового договору та без повідомлення ДФС України про прийняття працівника на роботу, що вказує на порушення вимог законодавства про працю, зокрема статті 24 КЗпП України, за що встановлена відповідальність згідно з абзацом 2 частини другої статті 265 КЗпП України у тридцятикратному розмірі мінімальної зарплати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова контролюючого органу від 25.10.2018 за № РВ 326/1122/000403/ТД-ФС в частині накладення штрафу у сумі 111690,00 грн. про накладення на позивача штрафу в сумі 111690,00 гривень в частині допуску до роботи фізичної особи ОСОБА_1 без укладення трудового договору, оформлення наказу чи розпорядження власника, є правомірною та не підлягає скасуванню.

Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах була викладена Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17, 26 вересня 2018 року у справі №822/723/17.

Надаючи правову оцінку висновкам суду першої інстанції щодо правомірності постанови від 25.10.2018 за № РВ 326/1122/000402/ЗП-ФС, якою на Рівненський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі за порушення вимог ч.1 ст.94 КЗпП України та ч.1 ст.1 Закону України ,,Про оплату праці" накладений штраф у розмірі 11169, 00 грн., колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до статті 95 КЗпП України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України ,,Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Аналогічні положення містять статті 1 та 3 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР ,,Про оплату праці".

Суд першої інстанції з показань свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , які були допитані в судовому засіданні встановив, що позивач не провів виплату заробітної плати працівнику ОСОБА_1 за виконану ними роботу за період з квітня 2018 року по 31 липня 2018 року.

Крім того, факт порушення вимог ст. 94 КЗпП України підтверджується протоколом засідання правління Фонду від 26.04.2018 №4, в якому зазначено, що правлінням прийнято рішення щодо не оплати заробітної плати працівникам філії.

Згідно з приписами абзацу 3 частини 2 статті 265 КЗпП України за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі передбачена відповідальність у вигляді штрафу у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення.

Проаналізувавши наведені норми законодавства та враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції знайшли своє підтвердження висновки відповідача, які викладені в акті інспекційного відвідування в частині наявних порушень зі сторони позивача, щодо невиконання наведених вище вимог трудового законодавства, а тому су першої інстанції дійшов вірного висновку, що постанова від 25.10.2018 за № РВ 326/1122/000402/ЗП-ФС в частині накладення на позивача штрафу в сумі 11169, 00 грн. також є правомірною та не підлягає скасуванню.

Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322 , 325, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Рівненського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 460/2845/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. В. Святецький
судді Л. Я. Гудим
О. М. Довгополов
Повне судове рішення складено 14.08.2019.