Справа № 752/19397/16-а
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2019 року

Київ

справа №752/19397/16-а

адміністративне провадження №К/9901/22183/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желєзного І.В.,

суддів: Коваленко Н.В., Чиркіна С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Коротких А.Ю., Ганечко О.М., Літвіної Н.М. від 03 липня 2017 року у справі №752/19397/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі - Правобережне ОУПФУ), в якому з урахуванням уточнених вимог просив:

- визнати протиправними дії Правобережного ОУПФУ, які полягають у відмові у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-ХП "Про прокуратуру", неврахуванні до вислуги років частини періоду навчання у вищому навчальному закладі, роботи на посаді прокурора та слідчого в прокуратурі м. Києва та Генеральній прокуратурі України та наданні відповіді від 27 жовтня 2016 року №34022/05;

- визнати незаконним розпорядження відповідача про відмову у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України "Про прокуратуру" та скасувати його;

- зобов`язати Правобережне ОУПФУ призначити пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" в розмірі 90% суми щомісячного заробітку, починаючи з 18 жовтня 2016 року.

В обґрунтування вказаних вимог позивач посилається на те, що він працює в органах прокуратури з 23 жовтня 1998 року і на момент призначення його на роботу діяв Закон України № 1789-ХІІ від 5 листопада 1991 року "Про прокуратуру", статтею 50-1 якого було встановлено право прокурорів зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру". Оскільки для призначення пенсії за вислугу років у позивача не вистачає стажу роботи відповідно до Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру", суд першої інстанції вказав на правомірність дій Пенсійного органу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2017 року, в якій виправлено описку ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року, постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення Правобережного ОУПФУ, викладене у формі листа від 27 жовтня 2016 року № 34022/05 про відмову в призначенні пенсії позивачу за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ "Про прокуратуру". Зобов`язано відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-ХІІ "Про прокуратуру" в розмірі 90% суми щомісячного заробітку, починаючи з 18 жовтня 2016 року.

Додатковою постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року задоволено заяву позивача про ухвалення додаткової постанови: Визнано протиправним та скасовано розпорядження Правобережного ОУПФУ від 27 жовтня 2016 року №34022 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ "Про прокуратуру"; Зобов`язано відповідача зарахувати до вислуги років половину строку навчання у вищому навчальному закладі 2 роки 4 місяці 27 днів та роботу на посадах прокурора і слідчого та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ "Про прокуратуру" в розмірі 90% суми щомісячного заробітку без обмежень максимального розміру, починаючи з 18 жовтня 2016 року. Стягнуто з Державного бюджету України на користь позивача судовий збір, сплачений ним при поданні адміністративного позову в сумі 551,21 грн відповідно до квитанції від 22 листопада 2016 року № 48, та судовий збір, сплачений ним при поданні апеляційної скарги в сумі 704,00 грн відповідно до квитанції від 31 березня 2017 року № 53.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що зміст та обсяг соціальних гарантій, які досягнуті працівниками прокуратури, не можуть бути звужені шляхом внесення змін до законодавства або прийняттям нових законодавчих актів, а відтак, перебуваючи на службі в органах прокуратури, позивач отримав законне право на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу відповідно до положень статті 50-1 Закону України №1789-XII "Про прокуратуру".

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2017 року, в якій ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року виправлено описку, як таку, що винесена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і залишити в силі постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу подано 19 липня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/19397/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2018 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Анцупову Т.О., суддів: Стародуба О.П., Кравчука В.М.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 червня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Желєзного І.В.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач в період з 1 вересня 1994 року по 30 червня 1999 року навчався в Київському національному університеті ім. Т.Г.Шевченка на денній формі.

З 23 жовтня 1998 року позивач працює в органах прокуратури. Станом на день розгляду справи позивач має 11 років 7 місяців 25 днів прокурорського стажу, при цьому загальний стаж позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, станом на час звернення до відповідача становить 20 років 0 місяців 05 днів.

18 жовтня 2016 року позивач звернувся до Правобережного ОУПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до статті 50-1 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1789-XII "Про прокуратуру".

Листом від 27 жовтня 2016 року за №34022/05 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для призначення пенсії за вислугу років з покликанням на пункт 5 Прикінцевих положень Закону України від 02 березня 2015 року №213 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" з тих підстав, що з 1 червня 2015 року пенсії в порядку та на умовах, визначених Законом України "Про прокуратуру" не призначаються. Також вказав на відсутність стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років.

Вважаючи неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судом апеляційної інстанції незаконно, з порушенням норм матеріального та процесуального права скасовано рішення суду першої інстанції та задоволено позовні вимоги.

Скаржник наголошує, що на дату звернення позивача (18 жовтня 2016 року) до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років діяв Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру", статтею 86 якого врегульовано питання пенсійного забезпечення працівників прокуратури. Для призначення позивачу пенсії за вислугу років відповідно до статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" законні підстави відсутні, оскільки в останнього недостатньо загального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за вислугу років (20 років 0 місяців 05 днів, за необхідності - 23 роки).

Від позивача 18 серпня 2017 року надійшли заперечення на касаційну скаргу відповідача, у яких вказується на безпідставність вимог касаційної скарги та законність рішення суду апеляційної інстанції.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України), колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2017 року, в якій ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року виправлено описку, та додаткова постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року не відповідають, а вимоги касаційної скарги є обґрунтованими з огляду на таке.

На час звернення позивача до Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії порядок призначення пенсій прокурорам було врегульовано Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" .

Відповідно до частини 1 статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 01 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

Судами встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії 18 жовтня 2016 року.

Тобто, станом на дату звернення позивача до Пенсійного фонду необхідними умовами для призначення йому пенсії за вислугу років були: а) стаж за вислугу років - 23 роки; б) стаж на посадах прокурорів - 13 років.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на день звернення позивача до відповідача із заявою про призначення пенсії вислуга років, що дає право на призначення йому пенсії за вислугу років, становила 20 років 00 місяців 05 днів.

Таким чином, оскільки стаж позивача за вислугу років недостатній для призначення пенсії на підставі статті 86 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру", суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у спірних правовідносинах відповідач не порушив права позивача на пенсію.

Щодо покликання позивача на той факт, що Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII "Про прокуратуру" суттєво звужене його право на пенсію за вислугу років, суд касаційної інстанції зазначає таке.

У період дії статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (у редакції від 26 липня 2011 року (чинна до 1 жовтня 2011 року) пенсії призначалися прокурорам і слідчим зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років.

Разом з тим, станом на 30 вересня 2011 року у позивача був відсутній стаж роботи 20 років.

Відтак, у період дії статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-XII у редакції, яка діяла до 1 жовтня 2011 року, позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, у зв`язку з чим застосування Закону України № 1697-VII "Про прокуратуру" не звужує змісту та обсягу існуючих прав ОСОБА_1 .

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 27 лютого 2019 року у справі №415/2185/17, від 03 квітня 2019 року у справі №375/1523/16-а та від 24 квітня 2019 року у справі № 750/8739/16-а.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", п. 42, серія A N 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", N 48191/99, п. п. 49 - 62).

Колегія суддів зазначає, що згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в рішенні "Великода проти України" (№ 43331/12), законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене вище, суд вважає, що висновки суду апеляційної інстанції є помилковими, а висновки суду першої інстанції є законними та обґрунтованими.

У зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що рішенням суду апеляційної інстанції скасоване рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, тому постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2017 року, в якій ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року виправлено описку, та додаткову постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року, яка є невід`ємною частиною постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 3 липня 2017 року, необхідно скасувати, а постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року залишити в силі.

Враховуючи, що рішення суду приймається на користь суб`єкта владних повноважень, підстави для розподілу судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Правобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві задовольнити.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2017 року, в якій ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року виправлено описку, та додаткову постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2017 року, скасувати.

Постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 24 березня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Желєзний

Судді: Н.В. Коваленко

С.М. Чиркін