Справа № 260/397/19
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6955/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року (головуючого судді Дору Ю.О., ухвалену у відкритому судовому засіданні о 08 год. 45 хв. в м. Ужгород) у справі №260/397/19 за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22.03.2019 звернулася в суд з позовом з урахування заяви про зменшення позовних вимог до Закарпатської митниці ДФС в якому просить визнати причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяви про зменшення позовних вимог шляхом відмови від частини позовних вимог поважними та поновити їй строк звернення до суду із даним позовом, визнати її звільнення з посади державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Дякове» Закарпатської митниці ДФС, згідно з наказом від 27.04.2015 №442-о «Про звільнення ОСОБА_1 » незаконним, визнати протиправним та скасувати наказ Закарпатської митниці ДФС від 27.04.2015 №442-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити її на роботі на займаній посаді державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Дякове» Закарпатської митниці ДФС чи на іншій рівнозначній посаді з 27.04.2015, допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення її на роботі та виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. В якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Відповідач подавав відзив на апеляційну скаргу, в якому викладено заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року та ухвалою суду від 10 липня 2019 року призначено апеляційний розгляд в судове засідання на 24.07.2019 з якої відкладено на 31.07.2019.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31 липня 2019 року заяву представника позивача ОСОБА_2 про відвід колегії суддів Ільчишин Н.В., Гуляка В.В., Коваля Р.Й. визнано необґрунтованою. Зупинено апеляційне провадження по справі № 260/397/19 до вирішення питання про відвід.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 про відвід колегії суддів Ільчишин Н.В., Гуляка В.В., Коваля Р.Й. у справі №260/397/19 відмовлено.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 серпня 2019 року поновлено провадження у справі № 260/397/19 та призначено судове засідання на 07.08.2019 з якого відкладено на 14.08.2019.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року продовжено розгляд справи на 15 днів у справі № 260/397/19.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 22.03.2019 звернулася до суду в якому просить визнати причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом поважними та поновити їй строк звернення до суду щодо звільнення з посади державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Дякове» Закарпатської митниці ДФС, згідно з наказом від 27.04.2015 №442-о «Про звільнення ОСОБА_1 » скасування наказу Закарпатської митниці ДФС від 27.04.2015 №442-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлення її на роботі на займаній посаді державного інспектора відділу митного оформлення №5 митного поста «Дякове» Закарпатської митниці ДФС чи на іншій рівнозначній посаді з 27.04.2015.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, визначено, що питання щодо пропуску строку звернення до адміністративного суду та поважність причин такого пропуску буде з`ясовано під час підготовчого провадження.

08 квітня 2019 року представником відповідача подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та накладення штрафу, яке мотивоване, що оскаржуваним наказом Закарпатської митниці ДФС від 27.04.2015 №442-о позивача було звільнено з роботи з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади». Листом від 27.04.2015 №07-70-03-1-04-39/3684 позивача було повідомлено про звільнення із займаної посади та направлено завірену копію вказаного наказу, який позивач отримала 30.04.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення вказаного листа, та позивачем було подано декларацію про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за період з 01.01.2015 по 27.04.2015, що підтверджує факт обізнаності позивача про оскаржуваний наказ. Просив суд вжити заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами, проте, 11 червня 2019 року у підготовчому засіданні представником відповідача подано клопотання про залишення без розгляду клопотання про накладення штрафу. Відтак, клопотання представника відповідача від 08.04.2019 у частині питання про накладення штрафу судом не вирішувалось.

11 червня 2019 року у підготовчому засіданні суду першої інстанції представник позивача заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду просив поновити строк звернення до адміністративного суду, оскільки такий був пропущений з поважних причин.

Представник відповідача у суді першої інстанції заперечив щодо поновлення пропущеного строку на звернення до суду, просив залишити позовну заяву без розгляду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було пропущено строк звернення до адміністративного суду, наведені в позовній заяві причини пропуску даного строку є неповажними, інших підстав для поновлення строку не встановлено.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 5 статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Аналогічні норми містили положення частин 1, 2 та 3 статті 99 КАС України в редакції Закону чинного на час винесення оскаржуваних наказів з даним адміністративним позовом.

Тобто строк звернення до суду у спірних правовідносинах є спеціальним.

Наслідки пропущення строку звернення визначені у статті 123 КАС України, зокрема, частиною 3 цієї статті передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

При цьому, поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Таким чином, для вирішення питання про наявність або відсутність поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів особи необхідно з`ясувати, яким саме рішенням, дією чи бездіяльністю порушені права цієї особи, коли розпочався перебіг цього строку та коли особа дізналася (повинна була дізнатися) про порушення свого права.

Статтею 232 Кодексу законів про працю України визначено, що безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами, зокрема працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу;

Також стаття 233 Кодексу законів про працю України встановлює, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Отже з аналізу наведених положень необхідно зробити висновок, що захист порушених прав позивача за заявленими позовними вимогами детально врегульовано саме КАС України та Кодексом законів про працю України.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до наказу Чопської митниці №1444-к від 30.09.2011 «Про надання відпустки для догляду за дитиною» надано ОСОБА_1 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 03.10.2011 по 02.10.2012.

Наказом Чопської митниці №1838-кв від 28.09.2012 «Про надання відпустки для догляду за дитиною» надано ОСОБА_1 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 03.10.2012 по 07.05.2015.

Згідно наказу Закарпатської митниці №397-кв від 08.04.2015 «Про надання відпустки для догляду за дитиною» надано ОСОБА_1 відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 08.04.2015 по 07.04.2016.

А наказом Закарпатської митниці №554-кв від 27.04.2015 «Про припинення відпустки для догляду за дитиною» припинено ОСОБА_1 27.04.2015 відпустку без збереження заробітної плати для догляду за дитиною у зв`язку з тим, що дитина потребує домашнього догляду, надану їй наказом Закарпатської митниці №397-кв від 08.04.2015 «Про надання відпустки для догляду за дитиною».

Позивачка 27.03.2019 подала заяву до Закарпатської митниці ДФС в якій просила надати належним чином завірену копію наказу про її звільнення та оригінал трудової книжки.

Закарпатська митниця ДФС надала відповідь в якій зазначено про можливість прибути до управління по роботі з персоналом Закарпатської митниці ДФС за адресою: м. Ужгород, вул. Собранецька, 20, для отримання оригіналу трудової книжки та повідомлено про направлення завіреної копії наказу від 27.04.2015 №442-о «Про звільнення ОСОБА_1 » який вручений 30.04.2015 відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення.

В матеріалах справи наявна копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового відправлення про направлення ОСОБА_1 АДРЕСА_1 , наказу від 27.04.2015 №442-о «Про звільнення ОСОБА_1 » (аркуш справи 67), однак в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача заперечувала про отримання ОСОБА_1 відповідних документів, також згідно копії декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за період з 01.01.2015 по 27.04.2015 (аркуші справи 68-72) така підписана ОСОБА_1 , однак представник позивача подавала усне клопотання про встановлення почеркознавчої експертизи і суд апеляційної інстанції відмовив в задоволення такого клопотання.

Відповідно до довідки Приватного комплексу Сонячна Гора №2 від 07.03.2019 видану ОСОБА_1 про те, що в період з 28.04.2015 - 07.05.2015 вона із сім`єю відпочивала в готельному комплексі «Сонячна Гора», яка знаходиться в м АДРЕСА_2 , про що підтверджує ФОП ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дослідив вказаних доказів, які зможуть достовірно стверджувати, про отримання наказу про звільнення позивачки, адже як свідчать матеріали справи копію трудової книжки ОСОБА_1 не вручено, що підтверджує відповідь Закарпатської митниці ДФС (аркуш справи 51) ще з моменту звільнення, а тому суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, що унеможливило доступ позивача до правосуддя та прийняття рішення суду по суті оскаржуваного наказу.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) пункт 52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

У справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи наведене з врахуванням вказаних законодавчих положень та пункту 4 частини 1 статті 320 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов передчасного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, а тому, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції по суті заявленим вимогам.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідно апеляційну скаргу задовольнити частково, оскільки позивачка серед іншого просила «визнати причини пропуску строку звернення до суду із даним позовом поважними та поновити строк звернення до суду із даним позовом», що не може бути задоволено, оскільки не передбачено процесуальним законодавством в межах перегляду процесуальної ухвали, яка скасовується апеляційним судом.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції у апеляційного суду немає.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 313, 317, 320, 321, 322, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року у справі №260/397/19 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

В.В. Святецький

Повний текст постанови складено 16.08.2019