Справа № 420/3715/19
Суддя: Токмілова Л. М.
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3715/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2019 року

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Токмілова Л.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження справу за матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса перебування: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ідентифікаційний код 37811384) про визнання протиправним та скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

21.06.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Тюрен Фабіола Сейнтанодо Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області № 103 від 31 травня 2019 року про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області прийняти рішення відносно громадянки ОСОБА_2 про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначає, що 06.06.2019 року вона отримала повідомлення № 5/1-157 від 31 травня 2019 року від Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 103 від 31 травня 2019 року.

Наказ Головного управління ДМС в Одеській області № 103 від 31 травня 2019 року позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з тим, що Головним управлінням ДМС в Одеській області не прийнято до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадської належності - до Гаїті .

Ухвалою від 26 червня 2019 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження.

24.07.2019 року за вхідним № 26752/19 до суду надійшов відзив представника ГУ ДМС України в Одеській області на позовну заяву.

Відповідач, в обґрунтування своєї позиції, зазначає, що ГУДМС України в Одеській області не визнає даний адміністративний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби було проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку відповідача, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 264 КАС України cуд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Згідно статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Проаналізувавши матеріали справи, суд встановив, що 21.04.2019 позивач виїхала з Республіки Гаїті, легально за допомогою рейсового автобусу, за напрямом Дельма (Гаїті) - Санто - Домінго (Домініканська Республіка).

Згідно з поясненнями позивача наданими співробітникам міграційної служби, жодних проблем під час проходження прикордонного контролю на території Батьківщини не виникало. На території Домініканської Республіки позивач перебувала протягом 1 доби. Після чого, нею було здійснено виїзд на територію Німеччини, за допомогою авіатранспорту, за напрямом Санто - Домінго (Домініканська Республіка) - Франкфурт-на-Майне (Німеччина), де було здійснено пересадку на інший літак за напрямом Франкфурт-на-Майне (Німеччина) - Київ «Бориспіль» (Україна). В транзитному пункті Франкфурт-на-Майне (Німеччина) позивач знаходилась протягом 4 годин. Державний кордон України позивачка перетнула легально, на підставі паспортного документу гр. Гаїті та оформленої електронної туристичної візи типу «С-06 (е)». Згідно отриманих пояснень позивач самостійно здійснювала оформлення візи до України, жодних проблем з оформленням не виникало. Починаючи з 23.04.2019 позивачка жодних виїздів за межі України не здійснювала.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україна або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Судом встановлено, що позивач потрапила в Україну 23.04.2019 року, водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернулася із зволіканнями, 14.05.2019 року, після того, як вона тривалий час перебувала на території України у якості нелегального мігранта, всупереч діючому законодавству.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлене лише потребою у легалізації на території України.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом повністю узгоджується з постановою Верховного Суду по справі 825/608/17 від 16.02.2018 року.

З огляду на вищезазначене, судом встановлено, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Одеській області не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні та подальшого документування.

Стосовно причин звернення за міжнародним захистом на території України позивачка повідомила, що через конфлікт між опозиціонерами та прихильниками Президента подальше перебування на території Батьківщини являється небезпечним для її життя. Також, особою було висловлено наміри отримати статус біженця на території України через відсутність бажання повертатись на Батьківщину.

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародник захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Щодо реальності спроби шукача захисту обґрунтувати заяву та аналізу можливості визнання заявника біженцем у відповідності до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року слід провести аналіз наявності у зверненні шукача захисту елементів можливого переслідування за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або наявності політичних переконань.

Стосовно надання усіх важливих фактів під час проведення процедури знабуття міжнародного захисту слід зазначити, що до органу міграційної служби жодних переконливих або документальних доказів, що свідчили б про переслідування, прямі загрози життю, безпеці або свободі позивача на Батьківщині надано не було. Не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до неї жодного насилля.

Крім того, за матеріалами особової справи позивача спостерігаються розбіжності у твердженнях, які вона використовувала задля посилення власної історії для набуття міжнародного захисту, проте в свою чергу, це посилення спотворює її історію та вказує на зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Щодо обставини, яка сприяла подальшому виїзду позивачки за межі країни громадянської належності, а саме активна підтримка Президента Гаїті (арк. 1 заяви від 14.05.2019). Відповідно до заяви, особа чітко зазначила, що на території Гаїті вона неодноразово приймала участь у мітингах, які були спрямовані на підтримку Президента та влади Гаїті (арк. 1-2 заяви від 14.05.2019). Слід зазначити, що під час подальшої процедури з набуття міжнародного захисту, позивачем було зазначено прямо протилежну причину виїзду за межі Батьківщини. Так, з її слів, виїзд було здійснено саме через вбивство дядька, який припинив трудову діяльність з опозицією та подальшими погрозами з боку опозиції, які надходили на адресу її сім`ї. Також позивачем було зазначено, що Президента країни вона підтримувала лише подумки (арк. 4, 8 - 9 анкетування від 20.05.2019 та арк. 4, 7 протоколу співбесіди від 31.05.2019). На уточнююче запитання щодо суперечливих даних відносно причин виїзду за межі Батьківщини, позивачем було зазначено, що вона помилялась у своїх відповідях (арк. 9 протоколу співбесіди від 31.05.2019). У зв`язку з вищенаведеними розбіжностями у твердженнях позивача стосовно причин виїзду з країни походження, така інформація не вважається правдоподібною.

Щодо мітингів в яких, згідно заяви про звернення за міжнародним захистом, позивач приймала безпосередню участь. Так, під час проведення процедури, позивачем було зазначено, що вона приймала участь лише в одному мітингу - 11.2018 року, який був спрямований з проханням до опозиції Гаїті, щоб ті дали змогу безперешкодно закінчити навчальний рік в школі. Зі слів особи, безлад в країні, який здійснювала опозиція заважав процесу навчання. Жодних додаткових вимог на мітингу висунуто не було. Зі слів особи - в ньому приймало участь приблизно 200 студентів, мітинг пройшов мирно, правоохоронні органи були присутні на зазначеному мітингу.

Під час співбесіди з відповідачем, позивачем було зазначено, що в жодних додаткових мітингах на території Батьківщини вона не приймала участь. Також встановлено, ані під час вказаного мітингу, ані під час подальшого проживання на території Батьківщини, особа не зазнавала жодних погроз (арк. 8 анкетування від 20.05.2019 та арк. 6-7 протоколу співбесіди від 31.05.2019). Позивач не висловлювала власну позицію стосовно влади Гаїті у ЗМІ або соціальних мережах (арк. 8 додаткового протоколу співбесіди від 31.05.2019).

Водночас, у поданій заяві про надання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, відсутня інформація стосовно зазначеного мітингу. Тим самим під час з`ясування вказаної позивачем суперечливої інформації, слід зазначити, що вона прямо вказує на те, що забула про що саме писала в заяві та помилялась у своїх відповідях. Зазначені твердження позивачки вважаються сумнівними та прямо вказують на її бажання посилити власну історію, проте це посилення лише спотворює її.

Згідно пояснень позивачки, наданих відповідачу, починаючи з 10.2017 року її дядько був політичним діячем, а саме належав до опозиції Гаїті . При більш уточнюючих запитаннях встановлено, що позивач не володіла ані інформацією стосовно назви партії в якій перебував її дядько, ані його мету підтримки опозиції. Також особа не володіє інформацією стосовно наявності членського квитка у дядька. При тому, що зі слів позивачки, починаючи з 2012 року її сім`я почала проживати разом з дядьком в одному будинку. А вся політична діяльність дядька полягала лише в участі у мітингах на підтримку опозиції (арк. 4, 8 - 9 анкетування від 20.05.2019, арк. 4-5 протоколу співбесіди від 31.05.2019). Додаткової інформації стосовно політичної діяльності дядька позивачем надано не було. Також позивачем не було надано жодного документального підтвердження належності її дядька до політичної спільноти Гаїті (арк. 6 протоколу співбесіди від 31.05.2919). Зазначена обставина, як побоювання повертатись на Батьківщину не приймається ГУ ДМС України в Одеській області, так як є безпідставним без надання належної аргументації зазначеним припущенням.

Наступним елементом відсутності бажання повертатись на Батьківщину, було зазначено вбивство дядька. Зі слів позивача у зв`язку з припиненням підтримки опозиції її дядька було вбито опозиціонерами в 11.2018 року. Про зазначену обставину вона дізналась з відео зйомки, яка була надіслано їй за допомогою мобільного додатку «WhatsUp». Так, на початку позивач повідомила, що зазначене відео вона отримала від її знайомого (арк. 4 анкетування від 20.05.2019). В подальшому позивач зазначила, що відео було отримано від подруги (арк. 5 протоколу співбесіди від 31.05.2019). Також, позивачем було чітко зазначено, що вона може надати відео зйомку, де зображено вбивство її дядька. Зі слів позивача, розслідування смерті дядька не відбувалось (арк. 6 протоколу співбесіди від 31.05.2019). На момент підготовки рекомендаційного висновку жодних підтверджуючих матеріалів стосовно належності дядька до політичної спільноти Гаїті , а також його вбивства представниками опозиції, з урахування об`єктивної можливості надання такої інформації до територіального підрозділу ДМС шукачем захисту не було надано.

Позивач стверджувала, що не може повернутися до країни громадянської належності через ймовірну фізичну розправу з боку опозиціонерів. У відповідності до тверджень позивача, прихильниками опозиції начебто були здійснені погрози подальшої розправи всіх членів родини. А саме сказано: «Ми вб`ємо всю сім`ю Вільнор» та «Ми вб`ємо всіх людей Вашого кварталу» (арк. 4 анкетування від 20.05.2019). Додатково особою було зазначено, що відповідно до зазначеної погрози, її життю погрожувала небезпека. Зі слів позивача, саме ці слова і вбивство дядька, спонукали її до виїзду за межі Батьківщини (арк. 8 анкетування від 20.05.2019).

Тим самим, позивач чітко зазначила, що не зазнавала жодних погроз з боку опозиціонерів, обґрунтовуючи це тим, що у них не було жодної можливості зустрітися із нею (арк. 8 анкетування від 20.05.2019). Тим самим, твердження заявниці про відсутність бажання повертатись на Батьківщину, через побоювання зазнати ймовірної фізичної розправи з боку опозиціонерів, є безпідставним.

У відповідності до тверджень позивача, вона не зазнавала жодних погроз або фізичного насилля пов`язаного з політичними поглядами (арк. 9 анкетування від 20.05.2019, арк. 7 протоколу співбесіди від 31.05.2019).

Зазначені побоювання не сприйнялись відповідачем та вважаються безпідставними, тобто такими, що ґрунтуються лише на припущеннях та здогадках позивачки без надання належної аргументації зазначеним припущенням.

Враховуючи вищезазначене, вбачається, що позивач звертається до ГУ ДМС України лише з метою легалізувати власне перебування на території України, про що вона стверджує під час проведення процедури розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (арк. 2 заяви від 14.05.2019, арк. 10 анкетування від 20.05.2019).

Таким чином, проаналізувавши матеріали особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з Республіки Гаїті з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в країні громадянської належності, ані перебуваючи поза її межами позивач не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі позивачки в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника: заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше: встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, під час розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Беручи до уваги вищенаведене, суд вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 31.05.2019 № 103 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

На підставі п. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

З урахуванням викладеного, дії відповідача у даному випадку відповідають нормам чинного законодавства та не призвели до порушення прав та законних інтересів позивача.

Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень надав до суду достатні та беззаперечні докази, навів належні доводи, що підтверджують відсутність з його боку порушення чинного законодавства, в той час як доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає відмові у задоволенні.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 205, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (адреса перебування: 65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ) про визнання протиправним та скасування рішення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Пунктом 15.5 розділу VII «Перехідні положення» КАС України від 03 жовтня 2017 року визначено, що до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи зберігаються порядок подачі апеляційних скарг та направлення їх до суду апеляційної інстанції, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року.

Суддя Л.М. Токмілова

.