Справа № 280/382/19
Суддя: Чумак С.Ю.
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

30 липня 2019 року м. Дніпросправа № 280/382/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів:

судді-доповідача Чумака С.Ю.,

суддів: Чабаненко С.В., Юрко І.В.,

секретар судового засідання Сколишев О.О.

за участі представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року у справі № 280/382/19 (суддя І інстанції - Татаринов Д.В.)

за позовом ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В:

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 20 листопада 2018 року № Ф-52487-56.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року у позові відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована доводами позову. Вказує, що припинила підприємницьку діяльність ще у 2004 році, а тому не повинна сплачувати єдиний соціальний внесок.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ

Відповідно до Свідоцтва № НОМЕР_2 про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 13 жовтня 1999 року зареєстрована суб`єктом підприємницької діяльності-фізичною особою 13 вересня 1999 року. (а.с. 10)

У жовтні 2004 року ОСОБА_2 подала до Мелітопольської ОДПІ Запорізької області заяву про зняття з обліку як платника податків та до Управління Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області про припинення підприємницької діяльності. Також нею були подані заяви про проведення перевірки.

19.11.2004 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області складений акт перевірки (на закриття) правильності обчислення, повноти нарахування та своєчасності сплати зобов`язання зі збору (внесків) на обов`язкове державне пенсійне страхування приватним підприємцем ОСОБА_3 , згідно з яким проведеною перевіркою порушень не встановлено. (а.с. 11)

У подальшому Управлінням Пенсійного фонду України в м. Мелітополі Запорізької області видано довідку № 216, відповідно до якої приватний підприємець ОСОБА_2 знята з обліку в ПФУ 16 грудня 2004 року відповідно до її заяви про припинення підприємницької діяльності. (а.с. 13, на звороті)

29.07.2005 року Мелітопольською ОДПІ Запорізької області складено Довідку (на закриття) за № 158/17-221/НОМЕР_3 про результати позапланової документальної перевірки дотримання вимог податкового та валютного законодавства приватного підприємця ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), згідно з якою документальною перевіркою порушень вимог податкового та валютного законодавства не встановлено. (а.с. 12)

25.08.2005 Мелітопольською ОДПІ видано довідку № 1854 про зняття 22 серпня 2005 року ОСОБА_2 з податкового обліку. (а.с. 12)

20.11.2018 року ГУ ДФС у Запорізькій області ОСОБА_2 . виставлено вимогу № Ф-52487-56 про сплату боргу з єдиного внеску на загальну суму недоїмки 15819,54 грн. (а.с. 8)

Отримавши 29 листопада 2018 року таку вимогу, позивач подала до Мелітопольського управління ГУ ДФС у Запорізькій області заяву щодо виникнення у неї такого боргу.

07.12.2018 у відповідь на вказану заяву Мелітопольське управління ГУ ДФС у Запорізькій області повідомило, що відповідно до наявної інформації позивач з 13 жовтня 1999 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем та перебуває на загальній системі оподаткування, відтак відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. (а.с. 9)

Не погоджуючись з винесеною вимогою, позивач оскаржила її до Головного управління ДФС у Запорізькій області і ДФС України. (а.с. 16-17)

Відомостей про розгляд скарги Головним управлінням ДФС у Запорізькій області матеріали справи не містять, не додані і до суду апеляційної інстанції.

10.01.2019, за результатом розгляду скарги позивача, ДФС України прийняла рішення, яким оскаржену вимогу залишила без змін, а скаргу - без задоволення. (а.с. 18-19)

Законність і обґрунтованість винесеної відповідачем вимоги про сплату боргу з єдиного внеску стали підставою звернення позивача до суду із цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було завершено процедуру припинення підприємницької діяльності, оскільки прийнявши рішення про припинення підприємницької діяльності та отримавши довідки про зняття з обліку в податковому та пенсійному органах, остання не звернулась у передбаченому (чинному на час прийняття рішення про припинення підприємницької діяльності) законодавством порядку до державного реєстратора для проведення припинення державної реєстрації підприємницької діяльності та не отримала копію свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця зі спеціальною відміткою про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ

Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 8 липня 2010 року(в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України № 2464-VI) визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За правилами пункту 2 частини1 статті 7 Закону України № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

За приписами частини 8 статті 9 Закону України № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Отже, єдиний соціальний внесок повинні сплачувати, зокрема фізичні особи-підприємці.

Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року № 755-IV, який набув чинності з 1 липня 2004 року, (в редакції, чинній станом на 31 березня 2005 року (далі - Закон України № 755-IV) регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, їхньої символіки (у випадках, передбачених законом), громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців.

Згідно з ч. 1 статті 4 Закону № 755 державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців - засвідчення факту створення або припинення

юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу

підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 Закону № 755 для проведення державної реєстрації фізична особа, яка має намір стати підприємцем (далі - заявник), повинна подати особисто (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстратору за місцем проживання такі документи:

- заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- копію довідки про включення заявника до Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів;

- документ, що підтверджує внесення реєстраційного збору за

проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця.

Відповідно до частини 1 статті 46 Закону України № 755-IV державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі прийняття фізичною особою-підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності.

Частиною 3 статті 46 Закону України № 755-IV встановлено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Отже, державна реєстрація засвідчує не тільки факт припинення статусу підприємця, але і його набуття. Позивач після початку дії Єдиного державного реєстру не вчинила жодних дій щодо набуття статусу фізичної особи-підприємця, заяв та документів державному реєстратору не подавала, оскільки вирішила припинити свою підприємницьку діяльність.

Згідно з п. 2 Прикінцевих положень Закону № 755 Державний реєстратор протягом 2004-2005 років при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців реєстраційної картки, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, зобов`язаний провести заміну раніше виданих їм свідоцтв про державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка.

Як вже зазначалось, позивач не зверталась до державного реєстратора із жодними заявами, а тому має свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, видане у 1999 році і свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка як передбачено Законом № 755 не отримувала.

Відповідно до Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" щодо спрощення механізму державної реєстрації припинення суб`єктів господарювання» від 01.07.2010 № 2390 (далі - Закон № 2390):

- процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. (п. 2)

- усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв. (п. 3)

- свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

Закон № 2390 набув чинності 3 березня 2011 року, а тому з 3 березня 2012 року свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, видане позивачу у 1999 році, є недійсним. Відсутність у позивача чинного свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності у сукупності із відсутністю запису про неї у ЄДР як про особу, яка здійснює підприємницьку діяльність, виключає на переконання суду можливість нарахування їй відповідачем заборгованості із сплати єдиного соціального внеску.

Формально позивач не виконала приписи Законі № 755 та № 2390 щодо отримання свідоцтва єдиного зразка та внесення відомостей у ЄДР, проте у суду немає жодних підстав для сумнівів у тому, що позивач з 2004 року не здійснює підприємницьку діяльність і добросовісно помилялась, вважаючи, що припинила останню. Суд також враховує і вважає, що відповідач теж повинен був врахувати, що обставини припинення позивачем підприємницької діяльності виникли в момент набрання чинності новим законодавством, яке регулювало питання реєстрації фізичних осіб як суб`єктів підприємницької діяльності, а тому невчинення у 2004-2005 році всіх дій для остаточного позбавлення такого статусу не може бути підставою для нарахування у 2017-2018 роках недоїмки з єдиного соціального внеску.

При цьому, згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 22 лютого 2019 року, ОСОБА_2 13 вересня 1999 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, 13 жовтня 1999 року взята на облік до Мелітопольської об`єднаної державної податкової Головного управління ДФС у Запорізькій області, 20 жовтня 1999 року взята на облік як платник єдиного внеску, відомості включено до реєстру 10 грудня 2018 року, реєстраційний запис 0030753. Також в реєстрі міститься запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою підприємцем за її рішенням від 10 грудня 2018 року № 2030753.

Отже, позивач за вимогою податкового органу вимушена була подати заяву про включення її до ЄДР і одночасно заяву про виключення її з ЄДР, обидві дії відбулись протягом одного дня - 10 грудня 2018 року. Тобто з 1 липня 2004 року до 10 грудня 2018 року позивач у ЄДР не була зареєстрованою.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок … і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси…».

Тобто, виходячи з принципу «належного урядування», державні органи загалом, і податкові органи зокрема, зобов`язати діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду у вигляді майнового інтересу (нараховувати податки та збори) за рахунок приватної особи, яка діяла добросовісно (у даному випадку - за рахунок платника податку) і якій на протязі 14 років податкові та інші органи, які займались у цей час адміністрування єдиного соціального внеску та питаннями реєстрації підприємницької діяльності, не висловлювали жодних претензій з приводу незакінчення нею процедури припинення підприємницької діяльності та не застосовували жодних санкцій відносно позивача.

ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційний суд вважає, що наявність сукупності обставин, які встановлені у цій справі, а саме:

- зняття позивача з податкового обліку та з обліку в органах ПФУ у 2004-2004 роках;

- недійсність з 3 березня 2012 року свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, виданого позивачу у 1999 році;

- неподання позивачем реєстраційної картки державному реєстратору для проведення державної реєстрації її як фізичної особи-підприємця;

- відсутність позивача в ЄДР з 2004 по 10 грудня 2018 року;

- невчинення відповідачем та іншими державними органами протягом 2004-2018 років жодних дій для приведення ситуації у законне з точку зору цих органів русло,

свідчать, що відповідач нарахував позивачу до сплати заборгованість з єдиного соціального внеску і сформував вимогу щодо сплати позивачем цієї заборгованості з порушенням принципів безсторонності, добросовісності та розсудливості, які за приписами ст. 2 КАС України є обов`язковими при прийнятті суб`єктами владних повноважень рішень.

За таких обставин, з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню.

Повний текст судового рішення складений 5 серпня 2019 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 4 квітня 2019 року у справі № 280/382/19 скасувати.

Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Запорізькій області від 20.11.2018 № Ф-52487-56 про зобов`язання сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 15819,54 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) судовий збір за подання адміністративного позову та апеляційної скарги у розмірі 1939 грн (одна тисяча дев`ятсот тридцять дев`ять гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Запорізькій області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С.Ю. Чумак

суддя С.В. Чабаненко

суддя І.В. Юрко