Справа № 160/288/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

07 серпня 2019 року м. Дніпросправа № 160/288/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області

на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року (суддя Лозицька І.О., м. Дніпро) у справі № 160/288/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, -

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просив стягнути з ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 06.02.2018 по 31.12.2018 в сумі 99951,37 грн. (а.с. 3-6).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.03.2019 позовні вимоги задоволено.

Вказане рішення суду мотивовано наявністю визначених законодавством України підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в сумі 99951,37 грн. за час вимушеного прогулу за період з 06.02.2018 по 31.12.2018 внаслідок невиконання відповідачем постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 у справі № 804/3843/16 про поновлення працівника на роботі (а.с. 36-42).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив про відсутність його вини у невиконанні постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 у справі № 804/3843/16, посилаючись на те, що він неодноразово письмово звертався до позивача з пропозицією особисто з`явитись для виконання вказаного судового рішення. Проте, позивач навмисно ігнорує вказані пропозиції та ухиляється від виконання рішення суду. Також скаржник зазначив про відсутність посади, на яку має бути поновлено позивача у його штатному розписі, повноваження на зміну якого у скаржника відсутні. Водночас скаржник зазначає, що зміна штатного розпису належить до компетенції Держпродспоживслужби, яка мала бути залучена до участі у справі судом першої інстанції. Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог (а.с. 48-50).

06.06.2019 судом отримано відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач зазначив про відсутність обґрунтування у апеляційній скарзі вимог скаржника. Також, позивач вказав на відсутність будь-яких дій з боку скаржника, які були б направлені на виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 по справі № 804/3843/16, що підтверджено фактом притягнення останнього державним виконавцем до відповідальності у вигляді штрафів за невиконання вказаного судового рішення, а також рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду по справі № 804/8042/18 від 05.02.2017 р. Водночас позивач звертався до суду, а також до органів державної виконавчої служби з метою поновлення його на посаді, що спростовує твердження скаржника про ухилення його від виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 по справі № 804/3843/16. Крім того, позивач спростовує твердження скаржника щодо неодноразового звернення останнього з пропозиціями з`явитися особисто для виконання постанови суду про поновлення на роботі, посилаючись на відсутність відповідних доказів, а також ненадання скаржником цих доказів до суду першої інстанції. З огляду на викладені обставини, позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін (а.с. 75-77).

У судовому засіданні 07.08.2019 р. представник скаржника, а також позивач свої вимоги підтримали.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18.10.2016 постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 804/3843/16, адміністративний позов ОСОБА_1 до Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, ГУ Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області про скасування рішення та поновлення на роботі задоволено частково, а саме суд:

- визнав протиправним та скасував наказ Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області від 01.06.2016 №47-к про звільнення ОСОБА_1 ;

- зобов`язав ГУ Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 на роботі в ГУ Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, яку він займав в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області;

- стягнув з ГУ Держпродспоживслужби у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.06.2016 по 18.10.2016 (а.с. 16-21).

Вищевказана постанова набрала законної сили 31.01.2017.

17.03.2017 Дніпропетровським окружним адміністративним судом видано позивачу виконавчі листи у справі № 804/3843/16.

10.05.2017 ОСОБА_1 звернувся до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про примусове виконання рішення у справі №804/3843/16.

11.05.2017 старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Макушевим Є.П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого документа, а саме - виконавчого листа №804/3843/16, виданого 17.03.2017, та зобов`язано ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області поновити ОСОБА_1 на роботі за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, яку він займав в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області.

Листом від 12.06.2017 №11/6493 ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області повідомило Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про неможливість виконання рішення суду по справі №804/3843/16, оскільки у структурі Головного управління, затвердженою Державною службою України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів 13.03.2017, в тому числі в Управлінні захисту споживачів, така посада та відділ, який позивач займав до звільнення (начальник відділу контролю у сфері послуг), відсутні.

02.08.2017 Дніпропетровським окружним адміністративним судом винесено постанову, якою заяву ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності суб`єкта владних повноважень в порядку судового контролю - задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області щодо невиконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 у справі № 804/3843/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі в ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою, яку він займав в Інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області. В іншій частині заяви відмовлено.

На звернення від 21.12.2017 ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області листом від 22.01.2018 за № 11.2/1801102 повідомлено ОСОБА_1 , що відповідно до структури та штатного розпису на 2016 і 2017 роки, затверджених головою Держпродспоживслужби, посада, яку займав позивач в Державній інспекції з питань захисту прав споживачів у Дніпропетровській області, відсутня, а затверджена посада начальника відділу контролю у сфері торгівлі, робіт та послуг управління захисту споживачів, укомплектована з 05.05.2016 р.

Також, скаржником у вказаному листі зазначено про те, що посада, на яку претендує позивач, не передбачає спеціальність та кваліфікацію. Водночас звернуто увагу позивача щодо пропонування йому раніше на час звернення за вих. №01/75 від 12.05.2016 р. наявних вакансій в Держпродспоживслужбі Дніпропетровської області. Щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу скаржником зазначено, що вказане питання може бути вирішено за результатом рішення адміністративного суду по справі № 804/8042/17, яке набере законної сили.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2018 у справі №804/8042/17 позов задоволено частково, стягнуто з ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 18.10.2016 по 05.02.2018 в сумі 92 054,16 грн., без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.11.2018 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2018 у справі №804/8042/17- змінено в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка підлягає стягненню з ГУ Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 , визначивши його у розмірі 120 904,48 грн.

Стягнення у судовому порядку зі скаржника на користь позивача середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі за період з 06.02.2018 по 31.12.2018 є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.

Спірні правовідносини врегульовано Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та Порядком обчислення середньої заробітної плати працівника, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

При вирішенні спору колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 2 ст. 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно з ч. 3 вказаної статті невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не спростовано період, за який з відповідача підлягає стягненню сума середнього заробітку за невиконання рішення про поновлення на роботі, а саме - з 06.02.2018 по 31.12.2018.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені норми права передбачають право особи, яку було незаконно звільнено та в подальшому у відношенні до якої роботодавцем було здійснено затримання виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі на отримання саме середнього заробітку за час такої затримки.

Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

При цьому колегія суддів зазначає, що дії позивача в цьому випадку не можуть впливати на обов`язок скаржника щодо виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 у справі № 804/3843/16, яке набрало законної сили, оскільки ані нормами Конституції України, ані нормами КЗпП України не передбачено звільнення від такого обов`язку через поведінку іншого учасника справи.

Водночас колегія суддів погоджується із твердженням скаржника щодо неправильного визначення судом першої інстанції розміру середнього заробітку, безспірність стягнення якого була ним підтверджена.

У своїх поясненнях від 30.07.2019, які були подані до суду 31.07.2019, скаржник виклав позицію Верховного Суду, що міститься у постанові від 25.07.2018 по справі №552/3404/17, зокрема, що вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за час затримки виконання рішення суду, хоча й подібні, але не тотожні за своєю правовою природою поняття.

У цьому випадку підставою для стягнення коштів є невиконання скаржником постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 у справі №804/3843/16, що зумовлює стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення згідно з положеннями ст. 236 КЗпП.

Зокрема, як правильно зазначено скаржником, середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Так, враховуючи норми абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто - дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (годинна) заробітна плата працівника, яка, згідно п. 8 Порядку № 100, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньої заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку № 3).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не працював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 п. 2 із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 1398 від 30.07.1999).

Останнім абзацем п. 4 Порядку № 100 слід вважати його передостанній абзац, оскільки пункт 4 було доповнено новим абзацем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 542 від 29.07.2015, тобто вже після змін, внесених до п. 2 Порядку № 100 згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 1398 від 30.07.1999.

Так, вказаною нормою Порядку № 100 передбачено, що в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

З огляду на це, колегія суддів погоджується з твердженням скаржника, що у цьому випадку подією, з якою пов`язується відповідна виплата, є не звільнення позивача 01.06.2016, а невиконання судового рішення про поновлення на роботі, яка відбулася 01.02.2017, тобто на наступний день після набрання законної сили постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.10.2016 у справі №804/3843/16. Відповідно, подією, з якою пов`язана виплата середнього заробітку, була саме затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі, яка відбулася 01.02.2017 і до якої позивач не мав заробітку не з власної вини, а саме за попередні два місяці - грудень 2016, січень 2017.

Отже, у період з 06.02.2018 по 31.12.2018 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі повинен розраховуватись відповідно до посадового окладу, визначеного позивачу як державному службовцеві.

Положеннями ст. 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІ визначено критерії, від яких залежить розмір посадового окладу державного службовця: віднесення посади до певної групи та юрисдикція державного органу (ч. 1, ч. 2 ст. 52).

Відповідно до наказу № 47-к від 01.06.2016 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника відділу контролю у сфері послуг Держспоживінспекції у Дніпропетровській області (а.с. 31).

Таким чином, з метою встановлення розмірів посадового окладу посаду начальника відділу контролю у сфері послуг Держспоживінспекції потрібно віднести до групи 6: посади керівників підрозділів у складі самозайнятих структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади, юрисдикція яких поширюється на територію однієї області (ч. 2, ч. 3 ст. 52 Закону України «Про державну службу»).

Згідно з ч. 3 ст. 52 Закону України «Про державну службу» схема посадових окладів на посадах державної служби визначається щороку Кабінетом Міністрів України. Зокрема, відповідно до схеми посадових окладів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 № 15, розмір посадового окладу керівників підрозділів у складі самозайнятих структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади, юрисдикція яких поширюється на територію однієї області, становить 6 000 грн.

У лютому 2018 року було 20 робочих днів, у період з 06.02.2018 по 28.02.2018 - 17 робочих днів. Враховуючи, що розмір посадового окладу у лютому 2018 року становив 6 000 грн., середній заробіток у період з 06.02.2018 по 28.02.2018 розраховується у сумі 5 100 грн. (5 100 = 6 000/20*17).

За період березень-грудень 2018 року розрахункова сума середнього заробітку дорівнює 60 000 грн. (60 000 = 6 000*10).

Отже, за спірний період з 06.02.2018 по 31.12.2018 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі становить 65 100 грн.

Водночас суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норму п. 10 розділу IV Порядку № 100, відповідно до якої у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Таким чином, для проведення коригування середньої заробітної плати підвищення посадових окладів повинно відбуватись в розрахунковому періоді або в періоді збереження середнього заробітку.

Розрахунковий період з 06.02.2018 по 31.12.2018 не може вважатись періодом, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, оскільки таке збереження має місце в інших випадках, відмінних від затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року у справі № 160/288/19 змінити. Резолютивну частину рішення викласти у наступній редакції:

«Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 06.02.2018 року по 31.12.2018 року в сумі 65 100 грн.».

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верхового Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складений 14 серпня 2019 року.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя В.Є. Чередниченко

Суддя С.М. Іванов