Справа № 480/2157/19
Суддя: І.Г. Шевченко
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про закриття провадження у справі
16 серпня 2019 р. Справа № 480/2157/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Шевченко І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщення суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Конотопського міськрайонного суду Сумської області про зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до Конотопського міськрайонного суду Сумської області (далі - відповідач, Конотопський міськрайонний суд), в якій просив зобов`язати відповідача відреагувати на подану ОСОБА_1 заяву від 10.04.2019 та визнати, що суддя Буток Т.А., ігноруючи норми Конституції України, зневажаючи права позивача, завдала ОСОБА_1 моральних страждань, що трансформувались у безсоння з дня отримання ухвали про залишення заяви без розгляду.
Позовні вимоги, з посиланням на ст. 40 Конституції України, мотивував тим, що відповідачем не було надано відповідь на його заяву від 10.04.2019 про роз`яснення ухвали від 01.04.2019, якою було повернуто без розгляду заяву ОСОБА_1 про скасування судового наказу, поданої в інтересах ОСОБА_2 .
Ухвалою суду від 05.07.2019 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі п.1 ч.1 ст.263 Кодексу адміністративного судочинства України.
15.07.2019 до суду від позивача надійшла заява (а.с.23), в якій повідомив, що від Конотопського міськрайонного суду на його адресу 09.07.2019 надійшла відповідь від 04.07.2019, однак, яку не вважає відповіддю на його заяву про роз`яснення від 10.04.2019 у розумінні ст.271 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки відповідно до вказаної статті заява про роз`яснення судового рішення має бути розглянута протягом десяти днів з дня її надходження та ухвалою має бути або роз`яснено, або відмовлено у роз`ясненні.
З урахуванням зазначеного, у заяві просив підтвердити його право на отримання обґрунтованої відповіді на звернення, визнати, що суд не виконав покладеного на нього обов`язку ст.40 Конституції України розглянути його заяву у встановлений законом строк, чим завдано ОСОБА_1 душевних страждань (а.с.23).
Відповідач у справі, заперечуючи проти позовних вимог, 16.07.2019 надіслав до суду відзив на позов (а.с.26-27,29-31), в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки жодних заяв про роз`яснення судового рішення на адресу суду не надходило. ОСОБА_1 звертався за роз`ясненням ЦПК України. З посиланням на норми ст.124 Конституції України та ст.22 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» представник відповідача у відзиві зазначив, що до компетенції Конотопського міськрайонного суду Сумської області як суду першої інстанції не входить роз`яснення діючого законодавства України та надання відповідних консультацій з правових питань. Зазначені положення були роз`яснені позивачу та додатково повідомлено, що у разі незгоди з судовим рішенням він має право його оскаржити.
22.07.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому ОСОБА_1 відмітив, що голова Конотопського міськрайонного суду лукавить, коли стверджує, що він не звертався за роз`ясненням. Ухвала є судовим рішенням та він просив роз`яснити те, чого не розумів (а.с.36).
На виконання вимог ухвали суду від 19.07.2019 про витребування доказів (а.с.34) відповідач у справі надіслав, зокрема, дві заяви, з яким звертався позивач по справі №577/1082/19 (а.с.47,48-49) та значено, що відповідь на заяву від 10.04.2019 у справі відсутня (а.с.46).
Дослідивши наявні матеріали справи, заяви по суті справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вбачає необхідним провадження у справі закрити, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Буток Т.А. від 01.04.2019 у справі №577/1082/19 заяву ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про скасування судового наказу від 07.03.2019, повернуто без розгляду на підставі ч.6 ст.170 Цивільного процесуального кодексу України (а.с.6).
10.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Конотопського міськрайонного суду із заявою, в якій, зокрема, просив роз`яснити якому пункту якої частини ст.170 Цивільного процесуального кодексу України не відповідає його заява від 28.03.2019 про скасування судового наказу від 07.03.2019 (а.с.7,42,47), що була отримала відповідачем 10.04.2019 згідно відбитку печатки вхідної кореспонденції (а.с.42,47).
Як вбачається з листа Конотопського міськрайонного суду від 05.08.2019 (а.с.41,46), відповідь на заяву позивача від 10.04.2019 станом на 05.08.2019 надано не було.
Позивач повторно звернувся із заявою до Конотопського міськрайонного суду про роз`яснення рішення у зв`язку із не наданням відповіді на попередньо подану заяву від 10.04.2019, що була отримана відповідачем 24.06.2019 згідно відбитку печатки вхідної кореспонденції (а.с.43-44, 48-49).
На заяву позивача від 24.06.2019 (а.с.43-44, 48-49) Конотопський міськрайонний суд надав відповідь ОСОБА_1 (а.с.24,45, 50), якою з посиланням на норми ст.124 Конституції України та ст.22 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», повідомив, що до компетенції Конотопського міськрайонного суду Сумської області як суду першої інстанції не входить роз`яснення діючого законодавства України та надання відповідних консультацій з правових питань. При цьому, повідомив ОСОБА_1 , що оскаржена за його апеляційною скаргою ухвала Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 01.04.2019 про повернення заяви про скасування судового наказу без розгляду залишена без змін постановою Сумського апеляційного суду від 12.06.2019. Додатково було повідомлено ОСОБА_1 , що у разі незгоди із судовим рішенням він має право оскаржити його в касаційному порядку.
Разом з тим, суд позбавлений можливості вирішити спір в межах даної справи, та закриваючи провадження у справі, виходить з наступного.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає зположень Конституції України.
Так, частиною другою статті 55 Основного Закону передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ч.ч. 1 та 5 ст. 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується, зокрема, за принципом спеціалізації, відповідно до якого з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.
Згідно зі статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно п.1 ч.1 ст. 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цих процесуальних нормах термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).
Пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
У свою чергу пунктом 2 частини першої цієї ж статті визначено, що публічно-правовий спір - це спір, у якому:
- хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або
- хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або
- хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Отже, публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб`єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.
Однак, сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати із публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень. Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є предмет спору відповідно до природи спірних правовідносин (наявність публічно-правових відносин між сторонами під час виконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій на основі законодавства, тобто при реалізації цим суб`єктом своїх владних функцій та повноважень, визначених законодавством).
Таким чином, при визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб`єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично оскаржує бездіяльність судді, у зв`язку з не розглядом його заяви від 10.04.2019, поданої в порядку ст.271 Цивільного процесуального кодексу України про роз`яснення судового рішення у цивільній справі, що завдало йому моральних страждань.
Водночас, відповідно до частин 1, 2, 3 статті 126 Конституції України вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.
При цьому, питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VІІІ та «Про Вищу раду правосуддя» від 21.12.2016 №1798-VІІІ.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007року №8 «Про незалежність судової влади» судам роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 р. № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз`яснено, що у розумінні положень частини 1 статті 2, пунктів 1, 7, 9 частини 1 статті 3, статті 17, частини 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв`язку з розглядом судових справ.
Зазначені роз`яснення є відтворенням положень Конституції України, відповідно до яких судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише верховенству права (ст. 129 Конституції України).
У зв`язку із викладеним, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій (бездіяльності) та судових рішень судді (суду), пов`язаних із розглядом справи, нормами КАС України чи іншими законами України не передбачено.
Також у пп.55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності від 19.11.2002, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, що пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду у визначенні чи застосуванні закону, здійснені оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися, щонайбільше, поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Європейський суд з прав людини (далі - Суд), практика якого є своєрідним механізмом, що дозволяє розуміти, тлумачити та застосовувати Конвенцію, неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; такі обмеження допускаються з огляду на те, що за своїм характером право доступу потребує регулювання з боку держави. У цьому відношенні Високі Договірні Сторони користуються певними межами свободи розсуду, хоч остаточне рішення про те, чи було дотримано вимог Конвенції, має виносити Суд. Суд повинен переконатися, що застосовані обмеження не звужують чи не зменшують залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або настільки, що це вже спотворює саму суть цього права (пункт 44 рішення Суду у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Аадам ІІ проти Німеччини»).
Слід також звернути увагу на іншу складову закріпленого у статті 6 Конвенції права - вимогу щодо законності суду, тобто суду, встановленого законом. Це поняття включає організаційну (організація судової системи повинна регулюватися законами у їх буквальному значенні) та юрисдикційну (суд повинен діяти у спосіб та відповідно до повноважень, передбачених законом, у межах своєї компетенції) складову. Порушення під час визначення юрисдикції суду безумовно призводить до порушення права на справедливий суд.
Водночас, Велика Палата Верховного Суду, підтримуючи позицію Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №6 "Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів" у справі №805/2230/17-а (постанова від 23.05.2018) зазначає, що суди та судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ і справ про адміністративні правопорушення не є суб`єктами владних повноважень, які здійснюють владні управлінські функції, і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, учинених у зв`язку з розглядом судових справ.
Тобто в даній справі, Велика Палата Верховного Суду підтримала правову позицію відповідно до якої суд, не може бути відповідачем у справах про оскарження дій чи бездіяльності, вчинених під час здійснення ним правосуддя, а тому позов, заявлений до нього, не є справою адміністративної юрисдикції. Суд в такому випадку не є суб`єктом владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції, а спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.
При цьому, Велика Палата Верховного Суду у даній справі звернула увагу, що при визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з позову та поданих позивачем додаткових пояснень (заяв) та відповіді на відзив, фактично предметом та підставою позову є незгода позивача з процесуальним рішенням, прийнятим суддею Конотопського міськрайонного суду Сумської області Буток Т.А. під час розгляду заяви ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , про скасування судового наказу від 07.03.2019 та бездіяльності судді під час розгляду його заяви від 10.04.2019, поданої в порядку ст. 271 Цивільного процесуального кодексу України про роз`яснення судового рішення.
В свою чергу, відповідно до ст. 271 Цивільного процесуального кодексу України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення. Про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.
Посилаючись на вказані норми, позивач зазначає (а.с.23), що відповідач мав протягом 10 днів відреагувати на його заяву про роз`яснення рішення шляхом винесення ухвали про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення, чого зроблено не було.
Отже, дії, які, на думку позивача, протиправно не здійснив суддя охоплюються передбаченими Цивільним процесуальним кодексом України саме процесуальними діями під час судового розгляду заяви про роз`яснення судового рішення.
При цьому дії суду (судді), вчинені при виконанні своїх обов`язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.
У порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов`язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.
Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2018 у справі №820/5586/16.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, оскільки предметом спору є оскарження бездіяльності судді вчиненої при відправленні правосуддя та в межах Цивільного процесуального кодексу України, дану справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю.
Щодо виконання вимог ч.1 ст.239 КАС України, суд відмічає, що у постанові від 03.04.2018 у справі №820/5586/16 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів, і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.
Оскільки здійснення судді процесуальних функцій, пов`язаних з судовим розглядом справи, не може бути самостійним предметом судового розгляду, враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.04.2018 у справі №820/5586/16, яка відповідно до ч.5 ст. 242 КАС України є обов`язковою, суд робить висновок, що спір у цій справі не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства чи будь-якого іншого судочинства.
Посилання позивача на ст. 40 Конституції України, відповідно до якої усі мають право направляти індивідуальні чи колективні звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, не спростовує вказаний вище висновок суду, оскільки питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, в тому числі порядок звернення громадян України із зауваженнями, скаргами та пропозиціями регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 №393/96-ВР (ст.1).
Водночас, відповідно до ст. 12 вказаного Закону дія цього Закону не поширюється на порядок розгляду заяв і скарг громадян, встановлений кримінальним процесуальним, цивільно-процесуальним, трудовим законодавством, законодавством про захист економічної конкуренції, законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про доступ до судових рішень», Кодексом адміністративного судочинства України, законами України «Про засади запобігання і протидії корупції», «Про виконавче провадження».
Враховуючи, що в даному випадку предметом спору є оскарження бездіяльності судді під час розгляду заяви про роз`яснення рішення суду у порядку Цивільного процесуального кодексу України, посилання на ст. 40 Конституції України, в даному випадку, не приймаються судом до уваги.
Враховуючи, що суд дійшов висновку про закриття провадження у справі, вбачаться необхідним роз`яснити позивачу його право на звернення до суду з заявою в порядку п.5 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VІ, про повернення судового збору, сплаченого ним при зверненні з позовом до суду.
Керуючись ст.ст. 189, 238, 248, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У Х В А Л И В:
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Конотопського міськрайонного суду Сумської області про зобов`язання вчинити дії.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржене в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її прийняття.

Суддя І.Г. Шевченко