Справа № 460/1658/19
Суддя: Комшелюк Т.О.
Дата ухвалення: 2019-08-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

16 серпня 2019 року м. Рівне №460/1658/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Комшелюк Т.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання незаконним та скасування висновку, зобов`язання вчинення певних дій,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про визнання незаконним та скасування висновку Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум (далі - Комісія), про відмову у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності з 3 серпня 2018 року внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час виконання військового обов`язку (пункт 30 Протоколу Комісії від 14 грудня 2018 року № 127); зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати позивачу як інваліду ІІІ групи одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму на момент встановлення ІІІ групи інвалідності, а саме 3 серпня 2018 року, у відповідності до частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у березні 2015 року Костопільським районним військовим комісаріатом Рівненської області він був призваний у Збройні Сили України. 4 травня 2015 року під час виконання робіт з обладнання взводного опорного пункту позивач отримав мінно-вибухову травму, струс головного мозку та перелом кута правої лопатки. 14 липня 2015 року за наслідками проведення ВЛК в/ч НОМЕР_1 встановлено, що травма позивача пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Також, Військово-лікарською комісією Південного регіону позивачу було видане свідоцтво про хворобу № 3320, затверджене постановою ГВЛК від 16 листопада 2015 року № 2283. 31 березня 2016 року позивача звільнено з військової служби. 20 травня 2016 року під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено 25 % втрати працездатності внаслідок травми пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби. 3 серпня 2018 року за наслідками повторного огляду МСЕК позивачу встановлена третя група інвалідності. Після встановлення групи інвалідності позивач звернувся до військового комісаріату із заявою щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності, яку в подальшому скеровано до Комісії. Однак, згідно з пунктом 30 протоколу Комісії від 14 грудня 2018 року позивачу було відмовлено у виплаті такої допомоги з тих підстав, що з моменту первинного огляду МСЕК та до моменту встановлення інвалідності минуло більше двох років. Таке рішення відповідача позивач вважає протиправним, оскільки воно суперечить положенням Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Свої заперечення обґрунтував тим, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки між первинним встановленням позивачу ступеня втрати працездатності та встановленням третьої групи інвалідності минуло більше двох років.

Заяви, клопотання учасників справи, процесуальні дії у справі:

11 липня 2019 року позовна заява надійшла до суду.

16 липня 2019 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

12 серпня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву та заяву про залучення третьої особи.

13 серпня 2019 року ухвалою суду задоволено заяву відповідача про залучення третьої особи та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.

Дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд виходить з наступного.

Обставини справи, встановлені судом:

У березні 2015 року Костопільським районним військовим комісаріатом Рівненської області позивач був призваний у Збройні Сили України.

Із довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 4 липня 2015 року № 394, виданої Військовою частиною - польова пошта НОМЕР_2 , слідує, що 4 липня 2015 року позивач отримав мінно-вибухову травму, контузію головного мозку та перелом кута правої лопатки під час виконання робіт з обладнання взводного опорного пункту в районі села Новогородське Дзержинського району Донецької області.

20 травня 2015 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності позивача внаслідок травми, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджено довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотка серії АГ № 0000340.

Позивачу з 3 серпня 2018 року встановлено третю групу інвалідності у зв`язку з отриманням травми, що пов`язана із захистом Батьківщини, про що видано довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0954455.

У зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності (вищої), позивач звернувся до Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, через відповідний військовий комісаріат, із заявою про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням інвалідності. Вказане не заперечується учасниками справи відповідно до змісту заяв по суті.

Згідно з рішенням Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, викладеним у пункті 30 протоколу від 14 грудня 2018 року № 127, позивачу відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги з тих підстав, що заявнику групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Вирішуючи даний спір та надаючи правову оцінку встановленим обставинам, суд виходить з такого.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини п`ятої статті 17 Конституції України обумовлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі Закон № 2232).

Відповідно до статті 41 Закону № 2232 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно з статтею 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 2011), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

У частині першій статті 16 Закону № 2011 закріплено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини другої статті 16 Закону № 2011 визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Положеннями пункту "б" частини першої статті 16-2 Закону № 2011 передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі: 400-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності I групи, 300-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності II групи, 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності III групи (підпункт 4 пункту 2 статті 16 цього Закону).

Приписами частини 4 статті 16-3 Закону № 2011-XII встановлено, що якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року № 975 (далі - Порядок № 975), яка набрала чинності 24 січня 2014 року.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 975, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

Таким чином, зазначеними вище нормами Закону № 2011 та Порядку № 975 визначено, що у разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності є дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

У спірному рішенні (пункт 30 протоколу від 14 грудня 2018 року № 127) відповідач з посиланням на пункт 4 статті 16-3 Закону № 2011 та пункт 8 Порядку № 975 відмовив позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, оскільки групу інвалідності встановлено понад дворічний термін після встановлення ступеня втрати працездатності.

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що 20 травня 2015 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 25% втрати працездатності позивача; з 3 серпня 2018 року позивачу перше встановлено ІІІ групу інвалідності під час повторного огляду органами МСЕК.

Вирішуючи спір між сторонами, суд звертає увагу на те, що частина четверта статті 16-3 Закону № 2011 була доповнена абзацом другим, відповідно до якого у разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку зі змінами, що відбулися, не здійснюється, у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 6 грудня 2016 року № 1774-VІІІ (далі Закон № 1774), який набрав чинності 1 січня 2017 року.

Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 у справі №1-рп/99 зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, в силу приписів статті 58 Конституції України, норми Закону № 1774, які набрали чинності 1 січня 2017 року, на спірні правовідносини не розповсюджується. Застосування даних норм стосовно позивача можливе лише у разі повторної зміни (встановлення) групи інвалідності з 3 серпня 2018 року і саме з цього моменту слід відраховувати дворічний строк.

В свою чергу, стаття 16-3 Закону № 2011 у редакції, чинній до 1 січня 2017 року, не містила часових обмежень на виплату одноразової грошової допомоги у разі, якщо після призначення первинної групи інвалідності (меншого відсотку втрати працездатності) особі було встановлено вищу групу інвалідності (більшого відсотку втрати працездатності), зокрема після двох років з часу первинного встановлення інвалідності чи ступеня втрати працездатності.

Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави зробити висновок, що у разі встановлення військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, більшого відсотка втрати працездатності або у разі встановлення групи інвалідності, яка дає право на отримання одноразової грошової допомоги у більшому розмірі, у них виникає право на отримання відповідної допомоги, яка виплачується їм з урахуванням виплаченої раніше суми обов`язкового особистого державного страхування або одноразової грошової допомоги. Оскільки, на момент виникнення спірних правовідносин, строків реалізації права на одноразову грошову допомогу законодавством передбачено не було, то позивач має право на отримання вказаної допомоги без обмеження дворічним терміном після первинного встановлення ступеня втрати працездатності.

Аналогічна правова позиція щодо застосування відповідних норм права викладена в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року в справі № 295/3091/17 (адміністративне провадження № К/9901/5281/17).

Таким чином, твердження відповідача про відсутність правових підстав для виплати позивачу одноразової грошової допомоги, оскільки закінчився дворічний строк після первинного встановлення втрати працездатності, є помилковими.

Інших підстав для відмови у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги в пункті 30 рішення Комісії, оформленого протоколом від 14 грудня 2018 року № 127, не наведено.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Комісія Міністерства оборони України відмовляючи позивачу у виплаті одноразової грошової допомоги, діяла всупереч нормам чинного законодавства, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також суд слід зазначити, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян, як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (рішення Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002).

Отже, рішення про відмову позивачу в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням третьої групи інвалідності з 3 серпня 2018 року, оформлене пунктом 30 протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 грудня 2018 року № 127, є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому суд зазначає, що встановлення третьої групи інвалідності у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини, є підставами для виплати позивачу одноразової грошової допомоги в розмірі передбаченому пунктом «б» частини першої статті 16-2 Закону № 2011, а саме в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року.

З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку про необхідність зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги як особі з інвалідністю третьої групи внаслідок поранення, контузії, захворювання, що пов`язані з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 250- кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, на дату встановлення інвалідності, а саме 3 серпня 2018 року, відповідно до частини другої статті 16 Закону № 2011.

Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним рішення. Натомість обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду та вказують на неправомірність поведінки відповідача в спірних правовідносинах.

Підсумовуючи вищенаведене в його сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовної заяви в повному обсязі.

Підстави для вирішення судом питання про розподіл між сторонами судових витрат у відповідності до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні.

Керуючись статтями 241-24, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :
Позовну заяву задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Міністерства оборони України, оформлене пунктом 30 протоколу засідання Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 14 грудня 2018 року № 127, про відмову ОСОБА_1 в призначені одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності з 3 серпня 2018 року, внаслідок захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини під час виконання військового обов`язку.

Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 як інваліду третьої групи одноразової грошової допомоги в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму на момент встановлення групи інвалідності, а саме 3 серпня 2018 року, відповідно до частини другої статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або справу розглянуто в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

1) позивач ОСОБА_1 (35042, Рівненська обл., Костопільський р-н, с. Базальтове, РНОКПП НОМЕР_3 );

2) відповідач Міністерство оборони України (03168. М. Київ, Солом`янський р-н, пр. Повітрофлотський, 6, );

3) третя особа Рівненський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки (33023, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Грабник, 2, ).

Суддя Комшелюк Т.О.