Справа № 120/1443/19-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-08-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/1443/19-а

Головуючий у 1-й інстанції: Бошкова Ю.М.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

19 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Совгири Д. І. Кузьменко Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року (час ухвалення рішення - не зазначено, місце ухвалення рішення - м.Вінниця, дата складання повного тексту рішення - 06.06.2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до заступника Голови Державної служби зайнятості (Центральний апарат) Кригана Романа Володимировича, Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

02 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до заступника Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Кригана Р.В. та до Державної служби зайнятості (Центральний апарат) про визнання дій відповідача Кригана Р.В. щодо неналежного розгляду скарги від 30.03.2019 року протиправними та зобов`язання відповідальної особи Державної служби зайнятості (Центрального апарату) розглянути подану ним 30.03.2019 року скаргу з дотриманням прав згідно ст.40 Конституції України та ст.ст.18,19 Закону України "Про звернення громадян".

Позовна заява мотивована тим, що відповідач протиправно позбавив позивача права особисто надати аргументи стосовно його заяви від 30.03.2019 р. особі, що перевіряла дану скаргу, порушивши при цьому приписи пункту 1 частини 1 статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим по справі рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга аргументована тим, що суд першої інстанції не спростував обставину позову стосовно порушення статті 18 Закону України «Про звернення громадян», оскільки позивач просив не запросити його на засідання комісії по розгляду його звернення, а особисто надати відповідні пояснення особі, яка розглядала його заяву.

У відзиві відповідач (Державна служба зайнятості (Центральний апарат)) заперечує щодо доводів скарги ОСОБА_1 та просить суд апеляційної інстанції відмовити в її задоволенні, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), відповідно до п.3 ч. 1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи проводиться без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами.

Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, 30 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся на урядовий контактний центр зі скаргою щодо не працюючого офіційного веб-сайту Державної служби зайнятості, у якій просив налагодити роботу, притягнути до відповідальності винних та провести розгляд даної скарги за його участю.

05.04.2019 року ОСОБА_1 Державна служба зайнятості надіслала лист-запрошення та повідомила, що розгляд його скарги відбудеться 11.04.2019 року. Оскільки лист-запрошення від 05.04.2019 року позивач отримав 10.04.2019 року, тобто за добу до часу розгляду скарги, тому, на його думку, він не зміг реалізувати своє право на належний розгляд скарги.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 Державна служба зайнятості (Центральний апарат) не виявила протиправності в діях працівників, а тому визнала її необґрунтованою.

Про прийняте рішення ОСОБА_1 повідомлено листом від 15.04.2019 року № 33/08/1946-19 та роз`яснено право та порядок його оскарження.

Вважаючи такими протиправними діями відповідачів свої права, гарантовані ст.18,19 Закону України "Про звернення громадян" порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем повно та всебічно досліджено всі обставини, викладені у заяві позивача. У зв`язку із відсутністю необхідності участі скаржника у розгляді його заяви та отримання від нього додаткової інформації, розгляд скарги відбувався одноособово, а тому право позивача на надання аргументів особисто особі, що розглядає скаргу, не порушено.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, не відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є помилковими, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Зокрема, скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

За правилами ст.18 Закону України «Про звернення громадян» громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

Як передбачено ст. 19 Закону України «Про звернення громадян» органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:

об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;

у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;

на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;

скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;

забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;

письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;

вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;

у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;

не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;

особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Статтею 5 Закону України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року №2657-XII визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частини 1, 2, 4 статті 7 цього Закону передбачають, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом.

Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб`єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.

Аналізуючи доводи, викладені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Як зазначалось, стаття 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачає, що особа, яка звернулася із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

При цьому, зазначені права, відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР, забезпечуються обов`язком органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується скаржником, зі змісту звернення ОСОБА_1 вбачається, що у своїй скарзі від 30.03.2019 р. року № КО-9207204 він клопотав про забезпечення права особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу. При цьому, позивач також просив розглядати дану скаргу за його участю.

З цього приводу суд зазначив, що право заявника бути присутнім при розгляді заяви чи скарги забезпечується обов`язком на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Дане право не є абсолютним та залежить від певних умов та обставин. Зокрема, може бути реалізовано особою на власний розсуд у відповідності до його волі та бажання, однак лише у разі, якщо розгляд звернення відбувається на засіданні відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу і якщо такий порядок розгляду передбачено законодавством.

Проте, колегія суддів вважає такий висновок помилковим, оскільки ні Закон України «Про звернення громадян», ні будь-який інший нормативний акт не ставить у залежність можливість реалізації права особи особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу, від форми розгляду цієї скарги (колегіально, одноособово тощо).

Висновки суду першої інстанції фактично унеможливлюють практичну реалізацію особами права особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, яке гарантоване статтею 18 Закону України «Про звернення громадян».

Крім того, у даній справі суд не звернув увагу на ту обставину, що норма статті 19 Закону України «Про звернення громадян» зобов`язує органи державної влади на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме по собі надіслання запрошення на розгляд скарги не є виконанням вимог Закону щодо права заявника бути присутнім при розгляді заяви чи скарги.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Втім, відповідачем обов`язку щодо доведення правомірності своїх дій та рішень не виконано.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції залишив поза увагою питання практичного забезпечення відповідачем гарантованого статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» права позивача особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу, не дослідили механізму забезпечення відповідачами практичної реалізації даного права особи, в результаті чого суд дійшов передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, з урахуванням наведеного , колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову.

Одночасно, відповідно до приписів ст.139 КАС України , суд апеляційної інстанції розподіляє судові витрати у справі.

Питання, пов`язані із розміром ставок судового збору, порядком сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - «Закон № 3674-VI»).

Відповідно до п. п. 2 п. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду судовий збір сплачується у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону № 3674-VI у редакції, яка діяла на момент подання позову до суду першої інстанції, ставка судового збору за подання адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, складала 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, сума судового збору за подання апеляційної скарги, що підлягає сплаті, становить 1152,60 грн. ( 1921,00х0,4х150%).

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач ОСОБА_1 судовий збір не сплатив та клопотав про звільнення від його сплати внаслідок скрутного майнового стану.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 04 липня 2019 року у звільненні від сплати судового збору відмовлено, проте сплата його позивачу ОСОБА_1 відстрочена до постановлення рішення у справі.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, належна до сплати сума судового збору підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, який є суб`єктом владних повноважень, позов до якого судом задоволено.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити .

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дії заступника Голови Державної служби зайнятості (Центрального апарату) Кригана Романа Володимировича щодо розгляду скарги ОСОБА_1 від 30.03.2019 року протиправними та зобов`язати Державну службу зайнятості ( Центрального апарату) повторно розглянути подану ОСОБА_1 30.03.2019 року скаргу № КО-9207204 з його участю із забезпеченням права скаржника щодо надання аргументів особисто особі, що розглядатиме скаргу.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби зайнятості (Центральний апарат) 01601, м.Київ, вулиця Еспланадна,8/10 () суму судового збору, що належала до сплати у зв`язку з подачею ОСОБА_1 апеляційної скарги у справі №120/1443/19-а та її розгляд Сьомим апеляційним адміністративним судом, в сумі 1152 (тисячу сто п`ятдесят дві) гривні 60 (шістдесят) копійок на розрахунковий рахунок 6001, одержувач: ГУК у м. Києві (м. Київ), код платежу 22030106, , Банк: Казначейство України (ЕАП), МФО: 899998, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Постанова складена в повному обсязі 19 серпня 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Совгира Д. І. Кузьменко Л.В.