Справа № 819/1012/16
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/1012/16

07 серпня 2019 року м. Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання - Осадчука І.О.;

позивача - ОСОБА_1 .;

представника позивача - ОСОБА_2 ;

представника відповідача - Крайника Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Атестаційної комісії №7 Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення атестаційної комісії, наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - в частині позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 у справі №819/1012/16 - відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду, у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, від 26.04.2019 року постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року скасовано, та ухвалено нове рішення про задоволення частини позовних вимог: про визнання протиправними і скасування рішення атестаційної комісії та наказу про звільнення, поновлення на роботі. В частині позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, зазначеною постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.04.2019 року - справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Адміністративна справа надійшла до Тернопільського окружного адміністративного суду 28.05.2019 року та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, передана до провадження судді Хрущ В.Л.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.05.2019 року справу №819/1012/16 в частині позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу прийнято до провадження, та призначено до судового розгляду на 26.06.2019 року.

Предметом розгляду в даній справі - в частині позовних вимог, направлених на новий розгляд, - є позовна вимога про стягнення з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у зв`язку із поновленням ОСОБА_1 за рішенням Верховного Суду від 26.04.2019 року на посаді начальника сектору Тернопільського районного відділення поліції Тернопільського відділу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області з 16.08.2016 року.

26.06.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що позивачу необхідно сплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, але не більше, як за один рік або різницю в грошовому забезпечені. На обґрунтування вказаного відповідач посилається на позицію Верховного Суду, яка викладена у рішеннях по справах №815/1829/17 та №817/981/17, де зазначено, що до поліцейських може застосовуватись Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.07.1991 року №114, де пунктом 24 встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

У судовому засіданні 26.06.2019 року оголошено перерву до 09.07.2019 року.

09.07.2019 року судове засідання не проводилося у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному. Судове засідання відкладене на 19.07.2019 року.

У судовому засіданні 19.07.2019 року розгляд справи відкладено на 07.08.2019 року.

Позивач та його представник у судових засідання позов в частині стягнення грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, підтримали у повному обсязі, просили задовольнити дані позовні вимоги шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з моменту його звільнення по момент фактичного поновлення на роботі згідно рішення Верховного Суду,а саме: з 16.08.2016 року по 13.05.2019 року.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 в період з 25.07.2005 року по 06.11.2015 року проходив службу в органах внутрішніх справ України на різних посадах.

Згідно наказу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 07.11.2015 року №28 о/с "По особовому складу" відповідно до пунктів 9, 12 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" ОСОБА_1 , що прибув з Міністерства внутрішніх справ, з 07.11.2015 року призначено з присвоєнням спеціального звання майор поліції в порядку переатестування на посаду начальника сектору Тернопільського районного відділення поліції Тернопільського відділу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

12 лютого 2016 року т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Тернопільській області був виданий наказ №221 "Про організацію проведення атестування особового складу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області".

14.07.2016 року Атестаційною комісією прийнято рішення, що ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність. Висновок Атестаційної комісії було внесено до розділу IV атестаційного листа позивача 14.07.2016 року та ознайомлено із ним ОСОБА_1 21.07.2016 року.

Наказом Головного управління Національної поліції в Тернопільській області від 15.08.2016 року №182о/с майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектору Тернопільського районного відділення поліції Тернопільського відділу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області звільнено зі служби в поліції за пунктом 5 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" (через службову невідповідність). У цьому наказі зазначено, що підставою його прийняття є висновок про звільнення, атестаційний лист від 14.07.2016 року.

Не погоджуючись із рішенням атестаційної комісії та наказом про звільнення зі служби в поліції, позивач звернувся з позовом до Тернопільського окружного адміністративного суду для захисту своїх порушених законних прав, свобод та інтересів.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 року в адміністративній справі №819/1012/16 - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26.04.2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.09.2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 17.11.2016 року - скасовано та ухвалено нове рішення, яким:

- визнано протиправним і скасовано рішення Атестаційної комісії №7 Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, викладене в протоколі ОП №15.00008052.0036299 від 14 липня 2016 року про те, що ОСОБА_1 займаній посаді не відповідає та підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність;

- визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Тернопільській області "По особовому складу" від 15 серпня 2016 року №182 о/с в частині звільнення майора поліції ОСОБА_1 , начальника сектору Тернопільського районного відділення поліції Тернопільського відділу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, зі служби в поліції за пунктом 5 частини першої статті 77 (через службову невідповідність) Закону України "Про Національну поліцію";

- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника сектору Тернопільського районного відділення поліції Тернопільського відділу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області з 16 серпня 2016 року.

В частині позовних вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, - справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

На виконання постанови Верховного Суду від 26.04.2019 року, Головним управлінням Національної поліції в Тернопільській області видано наказ №114о/с 14.05.2019 року, яким скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №182 о/с від 15.08.2016 року в частині звільнення зі служби в поліції за п.5 ч. 1 ст. 77 (через службову невідповідність) Закону України "Про національну поліцію" майора поліції ОСОБА_1 (М-069358), начальника сектору Тернопільського районного відділення поліції Тернопільського відділу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та поновлено позивача посаді начальника сектору Тернопільського районного відділу поліції Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області майора поліції з 15.08.2016 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовано рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Враховуючи наведене, Тернопільським окружним адміністративним судом враховані висновки Верховного Суду в частині позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь позивача заробітної плати за період вимушеного прогулу та визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Приймаючи рішення у даній справі, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Також стаття 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення та визначає, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року №580-VIII.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно зі статтею 13 вказаного Закону, систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції. До складу апарату центрального органу управління поліції входять організаційно поєднані структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника поліції, а також виконання покладених на поліцію завдань.

Отже, відповідач є частиною і входить до загальної системи Національної поліції, яка зобов`язана діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, що встановлено у статті 8 Закону України «Про Національну поліцію» та частині 2 статті 19 Конституції України.

Пунктом 4 частини десятої статті 62 Закону України "Про Національну поліцію" встановлено, що поліцейський своєчасно і в повному обсязі отримує грошове забезпечення та інші компенсаційні виплати відповідно до закону та інших нормативно-правових актів України.

Відповідно до частини першої статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" - поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання.

Частиною 2 статті 94 Закону України "Про Національну поліцію" та пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції" від 11.11.2015 року №988 встановлено, що виплата грошового забезпечення поліцейським Національної поліції здійснюється в порядку, що затверджується Міністром (Міністерством) внутрішніх справ України.

Дані норми є відсилочними і обумовлюють існування спеціального нормативно-правового акта для унормування порядку (механізму) нарахування і виплати грошового забезпечення поліцейським.

Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Порядок виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ із специфічними умовами навчання, затверджений Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 №669/28799 (далі Порядок №260, Наказ №260).

Відповідно до пункту 2 вказаного Наказу №260 він набирає чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Відповідно до частини 7 статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.

Вказаний Порядок №260 опубліковано в газеті Офіційний вісник України від 27.05.2016 року №39.

Норми, закріплені у вказаному Порядку №260 - є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів поліції та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Верховний Суд у справі №814/2563/16 (К/9901/2705/17) зазначив, що при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому загальні норми можуть застосовуватися субсидіарно, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Так, відповідно до пункту 4 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються до цих правовідносин в частині, що не суперечить цьому Закону.

Разом з тим, вказаний Закон не регулює питання поновлення незаконно звільнених працівників поліції та виплати їм грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8-рп/202 при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

Відтак, у спірних правовідносин, поміж іншого, підлягають застосуванню загальні норми Кодексу законів про працю України.

Згідно зі статтею 235 Кодексу законів про працю України (надалі по тексту - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 статті 235 КЗпП України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Частина 6 статті 235 КЗпП України встановлює, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку, що особа підлягає поновленню на посаді, яку вона обіймала до звільнення чи рівнозначній посаді, у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, встановленого законом.

Пунктом 5 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через службову невідповідність.

Відповідно до частини статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» - днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Частиною 3 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлено, що день звільнення - вважається останнім днем служби.

Відтак, період вимушеного прогулу ОСОБА_1 почався з наступного дня після видання оскаржуваного наказу про його звільнення №182ос від 15.08.2019 року, - тобто, з 16.08.2016 року, та тривав в період, на який поширюється дія вказаного вище спеціального нормативно-правового акту - Порядку №260.

Як вже було зазначено вище, постановою Верховного Суду від 26.04.2019 року у даній справі майора поліції ОСОБА_1 (М-069358) поновлено на посаді начальника сектору Тернопільського районного відділу поліції Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області з наступного дня після звільнення, а саме: з 16.08.2016 року.

В силу вимог частини першої статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (частина друга статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з положеннями частини другої статті 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9, рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Відповідно до пункту 6 Розділу ІІІ Порядку №260 поліцейським, звільненим зі служби в поліції, а потім поновленим на службі у зв`язку з визнанням звільнення незаконним, за час вимушеного прогулу з дня звільнення виплачуються всі види грошового забезпечення (в тому числі премія), які були їм визначені на день звільнення.

Підставою для нарахування та виплати грошового забезпечення є наказ керівника органу поліції про поновлення особи на службі або скасування наказу про його звільнення.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Наведені норми вказують, що незаконно звільненому працівникові належить виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за весь час вимушеного прогулу, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника.

У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

За таких обставин, станом на час розгляду даної справи в частині, в якій справу направлено на новий розгляд Верховним Судом згідно постанови від 26.04.2019 року, до предмету доказування у даній справі та вирішення спору, належить визначення того, чи час вимушеного прогулу, пов`язаного з незаконним звільненням, охоплює період виконання рішення, яке в силу наведених вище положень законодавства підлягало до негайного виконання.

Питання терміну виконання вказаного рішення відповідачем (в частині рішення про поновлення позивача на посаді, яке в силу вищенаведених положень чинного законодавства підлягає негайному виконанню), внаслідок якого позивач перебував у вимушеному прогулі, безпосередньо лежить в площині визначеного відповідним законодавством України порядку та строків виконання судових рішень та здійснення судового контролю за їх виконанням.

Таким чином, постанова суду в частині поновлення позивача на державній службі вважається виконаною відповідачем - після прийняття відповідного наказу, а позивач має право відповідно до статті 236 КЗпП на виплату йому середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з урахуванням терміну, протягом якого виконувалось відповідне судове рішення.

Наявними у справі матеріалами підтверджується те, що відповідний наказ Головного управління Національної поліції в Тернопільській області №114 о/с, яким майора поліції ОСОБА_1 (М-069358) поновлено на посаді начальника сектору Тернопільського районного відділу поліції Тернопільського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області з 15.08.2016 року, - був прийнятий 14.05.2019 року.

Відповідно, час вимушеного прогулу у позивача тривав з моменту звільнення його 15.08.2016 року на підставі наказу №182о/с -до моменту фактичного поновлення на підставі наказу №114о/с, який було прийнято на виконання постанови Верховного Суду від 26.04.2019 року, та який, в силу положень пункту 6 Розділу ІІІ Порядку №260, - є підставою для нарахування та виплати середнього грошового забезпечення.

Відтак, в спірних правовідносинах періодом вимушеного прогулу ОСОБА_1 є період з 16.08.2016 року по 13.05.2019 року включно.

За наведених обставин суд вважає, що станом на час розгляду даної справи в частині, в якій справу направлено на новий розгляд Верховним Судом згідно постанови від 26.04.2019 року, - наявні всі правові підстави для стягнення середнього грошового забезпечення позивача за весь час вимушеного прогулу, оскільки незаконність звільнення позивача підтверджується рішенням суду, яке набрало законної сили, а підставою для здійснення нарахування та виплати грошового забезпечення - є виданий на виконання цього рішення наказ керівника органу поліції про скасування наказу про звільнення.

Визначаючись щодо правових норм, які підлягають застосуванню під час обрахунку середнього грошового забезпечення позивача за весь час вимушеного прогулу, - суд виходить з наступного.

Право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невід`ємним правом позивача, захист якого гарантований ч.1 ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Невиплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу порушує право позивача на законне сподівання мати можливість користуватися своєю власністю, своєчасно і в повному обсязі і в порядку, визначеному законом, отримати належні йому кошти із бюджету при відсутності з його боку порушення закону.

Згідно з частиною 5 пункту 10.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.05.2013 року №7, задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати. Період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати необхідно зазначати в мотивувальній частині судового рішення.

Так, середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100).

Вказаний Порядок застосовується, зокрема, при обрахуванні вимушеного прогулу (пп."з" п.1 розділу 1 Порядку).

Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

За приписами абзацу 3 пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Так, пунктом 9 розділу І Порядку №260 встановлено, що при виплаті поліцейським грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Отже, зі змісту Порядку №260, який є спеціальним для вирішення даних правовідносин, по відношенню до Порядку №100, слідує, що грошове забезпечення поліцейських обраховується та виплачується - з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

Водночас, суд зазначає, що положеннями вказаного Порядку №260 не встановлено механізму обрахування середньоденного грошового забезпечення поліцейських, а тому до застосування у цій частині підлягають положення Порядку №100.

Відтак, при обчисленні загального розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу обрахуванню підлягає сума заробітку з розрахунку календарних днів відповідного місяця служби згідно Порядку №260, та виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку №100.

При цьому, середній заробіток за час вимушеного прогулу має бути розраховано з дня, наступного за днем незаконного звільнення позивача згідно наказу про звільнення від 15.08.2016 року №182 о/с, тобто, з 16.08.2016 року - і по день, який передував дню фактичного поновлення позивача на службі відповідно до наказу №114 о/с від 14.05.2019 року, тобто, по 13.05.2019 року.

Відповідно, кількість календарних днів вимушеного прогулу ОСОБА_1 (розрахованих згідно Порядку №206), - становить 1001 день.

Згідно з довідкою Управління фінансового забезпечення та фінансового обліку ГУ НП в Тернопільській області №362/3/01-2019 від 18.06.2019 року розрахунок середньоденного грошового забезпечення ОСОБА_1 з розрахунку за два останні місяці перед звільненням (згідно Порядку №100) - складав 195,68грн.

Відповідно до довідки Управління фінансового забезпечення та фінансового обліку ГУ НП в Тернопільській області №363/3/01-2019 від 18.06.2019 року середньомісячне грошове забезпечення позивача з розрахунку за два останні місяці перед звільненням - становило 5968,26грн.

Отже, загальна сума середнього грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу за період з 16.08.2016 року по 13.05.2019 року включно - складає 195875,68 грн. (1001 день х 195,68 грн.).

Суд звертає увагу на те, що такі розрахунки проведені і обома сторонами у справі: як відповідачем - на виконання вимог відповідної ухвали суду, так і самим позивачем.

При цьому, розрахунки обох сторін, як позивача так і відповідача, - містять аналогічний розрахунок днів вимушеного прогулу, та абсолютно ідентичну суму грошового забезпечення, розраховану за вказаний період.

Відтак, у суду не виникає сумнівів щодо правильності здійсненого розрахунку середнього грошового забезпечення позивача за час вимушеного прогулу за період з 16.08.2016 року по 13.05.2019 року.

За наведених обставин суд вважає, що в спірних відносинах наявні підстави для стягнення середнього грошового забезпечення за час весь час вимушеного прогулу позивача, незаконність звільнення якого підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили

Що ж стосується посилань відповідача на приписи пункту 24 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ №114 (надалі - Положення №114), та необхідності виплати позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - не більше як за один рік, - то суд звертає увагу на наступне.

Абзацом першим пункту 24 Положення №114, на яке посилається відповідач, встановлено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов`язків, але не більш як за один рік.

Поряд з цим, наводячи в обґрунтування своєї правової позиції лише вищенаведений абзац перший пункту 24 Положення №114, - відповідач залишає поза увагою абзац другий цього ж пункту 24 Положення №114, яким обумовлено, що у разі, якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, вказаний абзац другий пункту 24 Положення №114, закріплюючи по суті аналогічну норму, фактично, дублює частину 2 статті 235 КЗпП України, якою визначено, що якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відтак, посилання відповідача на необхідність застосування обмежень у річний строк при розрахунку грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - судом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як вже було зазначено вище, за наявності факту незаконного звільнення позивача, що встановлено судовим рішенням, - позивач має право на отримання середнього заробітку за весь період, на який його було позбавлено можливості працювати на відповідній посаді та отримувати належну заробітну плату за свою роботу.

При цьому, зважаючи на те, що позивача було поновлено на посаді по спливу однорічного терміну не з його вини, а у зв`язку із тривалим розглядом даної справи в судах відповідних інстанцій,- то, відповідно, доводи відповідача не спростовують наявності у ОСОБА_1 права на належне грошове забезпечення з моменту незаконного звільнення до фактичного поновлення його на посаді.

Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині про стягнення грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу, без обмеження річним строком.

Згідно з положеннями статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Поряд з цим, в судовому засіданні позивач та його представник зазначили, що в окремому вирішенні судом питання про допущення рішення до негайного виконання - в частині стягнення середньомісячного грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - немає потреби, оскільки позивач має є обґрунтовані сподівання, що у разі задоволення позову, відповідач не ухилятиметься від належного виконання судового рішення, та немає сумнівів у тому, що відповідач добросовісно виконає відповідне рішення суду, яким би воно не було, самостійно та в повному обсязі.

У зв`язку з наведеним, враховуючи закріплене чинним процесуальним законодавством право позивача розпоряджатись позовними вимогами на власний розсуд, - дане питання судом не вирішувалось.

Зважаючи на те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про поновлення на роботі (поновлення на посаді у відносинах публічної служби), а питання про відшкодування інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, - ним не порушувалось, то питання про розподіл судових витрат, відповідно до вимог статті 139 КАС України, судом не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу - задовольнити.

2. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Тернопільській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 16.08.2016 року по 13.05.2019 року в сумі 195875,68 грн. (сто дев`яносто п`ять тисяч вісімсот сімдесят п`ять гривень 68 копійок), з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів.

Реквізити сторін, учасників справи:

Позивач/Стягувач: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач/Боржник: Головне управління Національної поліції в Тернопільській області (адреса: вул. Валова, 11, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46001, );

Відповідач: Атестаційна комісія №7 Головного управління Національної поліції в Тернопільській області (адреса: вул. Валова, 11, каб. 319, м. Тернопіль, 46001, ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.