Справа № 1.380.2019.000793
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 1.380.2019.000793

09 серпня 2019 року м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд, у складі:

головуючого судді Хрущ В.Л.,

за участю:

секретаря судового засідання: Осадчука І.О.;

представника позивача: ОСОБА_1;

представника позивача: ОСОБА_3,

за відсутності представника відповідача, та представників третіх осіб,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2

до Львівського окружного адміністративного суду,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області,

Управління Державної казначейської служби у Залізничному районі міста Львова, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області,

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

19.02.2019 року на розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Львівський окружний адміністративний суд, про визнання протиправною бездіяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області щодо нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити суддівську винагороду, за період з 01.01.2017 року по 03.12.2018 року, включно у розмірі встановленому частинами 2, 3,5 статті 133, статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", в розмірі 3200,00 грн., та на 01.012018 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" в розмірі 3723,00 грн. з урахуванням проведених виплат у вказаному періоді.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що починаючи з 1 січня 2017 року розрахункова величина у розмірі 1600 грн. та з 01.01.2018 року у розмірі 1762 грн., що визначена у Законі України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII, який не є спеціальним у питаннях правового статусу суддів та судоустрою, суттєво знизила рівень гарантій незалежності суддів, оскільки посадовий оклад обчислюється не з огляду на правомірні очікування суддів (з розміру мінімальної заробітної плати), а з розрахункової величини, удвічі нижчої (з розміру прожиткового мінімуму). Так, за вищевказані періоди йому виплачувалась суддівська винагорода у розмірі, меншому ніж встановлено Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ. Вважає, що такий розмір суддівської винагороди не відповідає нормам чинного законодавства, які регулюють правовідносини щодо розміру суддівської винагороди та порядку її нарахування та виплати. Вказує, що така правова позиція відповідає правовій позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 4 грудня 2018 року №11-р/2018, та вважає, що він має право на отримання щомісячної суддівської винагороди, обрахованої виходячи з 10 мінімальних заробітних плат.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2019 року вказану адміністративну справу за №1.380.2019.000793 - передано на розгляд до Тернопільського окружного адміністративного суду, як найбільш територіально наближеного до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвалою судді Тернопільського окружного адміністративного суду від 19.03.2019 року, відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

29.03.2019 року до суду від Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області надійшли письмові пояснення в яких зазначено, що Львівський окружний адміністративний суд не перебуває на розрахунково-касовому обслуговувані та не має відкритих рахунків у Головному управлінні Державної казначейської служби України у Львівській області, натомість всі платежі та розрахунки Львівського окружного адміністративного суду здійснюються централізовано, бухгалтерією Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області. Відтак, рішення про стягнення коштів (в якому чітко зазначена сума до стягнення) з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, може бути виконане Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області відповідно до вимог чинного законодавства.

Разом з тим, 04.04.2019 року до суду від Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області надійшли уточнення до пояснень, в яких вказано, що Львівський окружний адміністративний суд, як розпорядник коштів перебуває на розрахунково-касовому обслуговувані та має відкриті рахунки в Управлінні Державної казначейської служби України у Залізничному районі міста Львова Львівської області. Розпорядником коштів вищого рівня даної установи є Державна судова адміністрація України. Відтак, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Львівській області, жодного відношення до фінансування Львівського окружного адміністративного суду немає.

08.04.2019 року судом від відповідача отримано відзив на позовну заяву. В обґрунтування відзиву зазначено, що Територіальне управління ДСА України у Львівській області, здійснює фінансове забезпечення щодо себе та лише щодо місцевих загальних суддів Львівської області, до яких Львівський окружний адміністративний суд не належить. Відповідно, жодних фінансових чи бухгалтерських документів, в тому числі наказів щодо здійснення будь - яких виплат суддям та працівникам апарату суду Львівського окружного адміністративного суду до територіального управління ніколи не надходили, та відповідно не виконувались. Крім того, зазначено, що Львівський окружний адміністративний суд перебуває на розрахунково-касовому обслуговувані та має відкриті рахунки в Управлінні Державної казначейської служби України у Залізничному районі міста Львова Львівської області, а отже є самостійним розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Таким чином позовні вимоги позивача, заявлені до неналежного відповідача, тоді як належним відповідачем є Львівський окружний адміністративний суд.

Щодо заявлених позивачем позовних вимог, Територіальним управлінням ДСА України у Львівській області зазначено, що згідно з ч. 3 ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат, нормативним доповненням до ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є законодавче положення, визначене в п. 3 Розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №1774-VIII, згідно з яким мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовувалася у розмірі 1600,00 гривень, а згідно із змінами, внесеними Законом України "Про ефективне управління майновими правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" - у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017 року. Тобто, вказаною нормою законодавець заборонив застосовувати мінімальну заробітну плату, як розрахункову величину для визначення посадових окладів (в тому числі й суддів) та заробітної плати працівників та інших виплат. Крім того, у відзиві вказано, що нарахування суддівської винагороди суддям, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання, здійснюється відповідно до Закону України "Про ефективне управління майновим правами правовласників у сфері авторського права і (або) суміжних прав" та Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року №1774-VIII. Таким порядком врегулювання питання визначення розміру посадового окладу судді, законодавець не порушив гарантії суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення посадового окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання. На обґрунтування даних висновків, щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів суддів, відповідач посилається на позицію Касаційного адміністративного суду Верховного Суду у рішеннях під час розгляду справ №820/2462/17, №812/796/17, 805/2089/17-а, №816/1406/17, №820/648/18.

Разом з тим, у відзиві Територіальним управлінням ДСА України у Львівській області заявлено про необхідність заміни Територіального управління ДСА України у Львівській області, як первісного відповідача на належного відповідача - Львівський окружний адміністративний суд, та зазначено, що в разі незгоди позивача на заміну належного відповідача належним, у задоволені позовних вимог Територіальне управління ДСА України у Львівській області просить відмовити позивачу в повному обсязі.

Судове засідання 11.04.2019 року не відбулось, у зв`язку із направленням даної справи за запитом №К-655/19 від 22.03.2019 року, до Восьмого апеляційного адміністративного суду для виправлення описки у рішенні Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2019 року.

Після повернення справи до суду ухвалою від 25.04.2019 року у даній справі призначено судове засідання на 20.05.2019 року.

03.05.2019 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача - Територіального управління ДСА України у Львівській області на належного відповідача - Львівський окружний адміністративний суд та залучення третьої особи.

13.05.2019 року до суду від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні 20.05.2019 року суд без виходу до нарадчої кімнати із занесенням відповідної ухвали до протоколу судового засідання, клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача та залучення третьої особи, задоволено: здійснено заміну первинного відповідача Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області на належного відповідача - Львівський окружний адміністративний суд, а також залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Управління Державної казначейської служби у Залізничному районі міста Львова. Первісного відповідача - Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області переведено в статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Розгляд справи відкладено на 11.06.2019 року.

10.06.2019 року до суду від Львівського окружного адміністративного суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено про безпідставність заявлених позовних вимог з огляду на те, що Львівський окружний адміністративний суд є бюджетною установою, кошторис якого затверджується Державною судовою адміністрацією України, відповідно, у Львівського окружного адміністративного суду відсутня можливість та немає законних підстав здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити судді Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_2 суддівську винагороду за період з 01.01.2017 року по 03.12.2018 року включно, у розмірі, встановленому частинами 2, 3, 5 статті 133, статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2017 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", в розмірі 3200,00 грн., та на 01.01.2018 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" в розмірі 3723,00 грн., з урахуванням проведених виплат у вказаному періоді. У задоволені позову просить відмовити в повному обсязі.

11.06.2019 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про зміну предмету позову у зв`язку із заміною первинного відповідача на належного. Змінені позовні вимоги прийнято судом.

Також 11.06.2019 року представником позивача подано клопотання про долучення доказів направлення сторонам у справі документів, а саме: копії позовної заяви ОСОБА_2 від 14.02.2019 року, клопотання ОСОБА_2 про проведення судового засідання в режимі відеоконференції від 08.05.2019 року та клопотання ОСОБА_2 про зміну неналежного відповідача у справі та залучення третьої особи від 25.04.2019 року.

13.06.2019 року до суду від Управління ДКС України у Залізничному районі міста Львова Львівської області надійшли пояснення, в яких зазначено, що Управлінням ДКС України у Залізничному районі міста Львова Львівської області, в процесі виконання своїх функціональних обов`язків та завдань, прав та охоронюваних законом інтересів позивача жодним чином не порушено, жодних незаконних протиправних дій відносно позивача не вчинено. За цих обставин, при вирішені даної справи покладаються на рішення суду.

20.06.2019 року до суду від Львівського окружного адміністративного суду надійшли письмові пояснення, в яких вказано, що із урахуванням приписів статті 7 Закону України "Про державний бюджет на 2017 рік", розрахункова величина, яку застосувало Територіальне управління ДСА в Львівській області для нарахування суддівської винагороди позивачу (1600,00 грн.) є розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згаданим Законом з 01.01.2017 року. Окрім того, зазначено, що враховуючи правову позицію Верховного Суду, висловлену у справі №820/1853/17, фактичні обставини якої є подібними до обставин цієї справи, норма частини 3 статті 133 Закону 2453-УІ є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Разом з тим, у поясненнях зазначено, що нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, такі як пункт 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, яким установлено, що мінімальна заробітна плата (3200,00 грн.) після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Відтак, у такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати (3200,00 грн.), як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної платив як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень. Аналогічна правова позиція викладена у рішеннях Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справах 820/2462/17, №805/2089/17а, №812/727/17.

11.06.2019 року судове засідання в режимі відеоконференції не відбулось, у зв`язку із неявкою у судове засідання учасників справи, наступне судове засідання призначено на 10.07.2019 року.

Судове засідання 10.07.2019 року не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого судді на лікарняному, розгляд справи відкладено на 24.07.2019 року.

24.07.2019 року судове засідання в режимі відеоконференції не відбулось, у зв`язку із неявкою у судове засідання учасників справи. З урахуванням поданого представником позивача клопотання про перенесення розгляду справи, наступне судове засідання в режимі відеоконференції призначено на 09.08.2019 року.

У судовому засіданні 09.08.2019 року представники позивача позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та наданих поясненнях. Також, при наданні пояснень повідомили, що згідно рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 09.11.2018 року ОСОБА_2 визнаний таким, що не відповідає займаній посаді, однак, на даний час вказане рішення оскаржене.

Представники від відповідача та третіх осіб у судове засідання не з`явились. У попередньо поданих ними поясненнях та клопотаннях просили розглядати справу без їх участі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступні обставини.

Указом Президента від 01.10.2008 року №882/2008 позивача, ОСОБА_2 , призначено на посаду судді Львівського окружного адміністративного суду, строком на п`ять років.

Постановою Верховної Ради України від 05.09.2013 року №451-VII ОСОБА_2 обраний на посаду судді безстроково.

З довідок Львівського окружного адміністративного суду №03.4-31/4 від 05.02.2019 року та 303.4-29-3167/19 від 05.02.2019 року видно, що розрахунок посадового окладу позивача - працюючого судді Львівського окружного адміністративного суду був визначений, виходячи із розміру 10 мінімальних заробітних плат, де розмір мінімальної заробітної плати становить за 2017 рік - 1600,00 грн., а за 2018 рік - 1762,00 грн.

Вважаючи, застосування вищезазначеного посадового окладу для здійснення нарахування та виплати суддівської винагороди протиправними, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам вказаної справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання гарантій незалежності суддів, їх правового захисту, матеріального та соціального забезпечення неодноразово були предметом розгляду Конституційного Суду України.

Так, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року №18-рп/2011 щодо офіційного тлумачення поняття "щомісячне довічне грошове утримання", що міститься у підпункті "е" підпункту 165.1.1 пункту 165.1 статті 165 Податкового кодексу України, Конституційний Суд України вказав, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частини п`ята, шоста статті 47 Закону 2453-VІ).

В пункті 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому, рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави (пункт 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року 20-рп/2011).

Зміна механізму нарахування соціальних виплат та допомоги повинна відбуватися відповідно до критеріїв пропорційності та справедливості і є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів власне сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012).

В силу приписів ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя.

Частиною 2 ст. 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII - суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь та роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Пунктом 1 ст.22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" .

Пунктом 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI.

Судом встановлено, що посадовий оклад ОСОБА_2 як судді Львівського окружного адміністративного суду з 01.01.2017 року становив 16000,00 грн., а з 01.01.2018 року по 03.12.2018 - 17620,00 грн.

Водночас, відомості про проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання на предмет підтвердження здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді чи відповідності займаній посаді судді відповідно до вимог Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №1402-VIII у матеріалах справи відсутні.

Згідно пояснень наданих представниками позивача, встановлено, що ОСОБА_2 рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 09.11.2018 року визнаний таким, що не відповідає займаній посаді. На даний час вказане рішення - є предметом оскарження.

Вирішуючи питання щодо правомірності виплати позивачу у 2017, 2018 роках суддівської винагороди виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом на відповідний рік, суд виходить з наступного.

Як вже було зазначено вище, питання оплати суддівської винагороди для суддів, які не пройшли кваліфікаційне оцінювання з 01.01.2017 року, регулюється Законом України №1402-VIII та Законом України №2453-VI.

Згідно з ч. 2 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.

Згідно з ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Частиною першої статті 8 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Відповідно Закону України "Про державний бюджет України на 2017 рік" від 21.12.2016 року №1801-VІІ у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3200,00 гривень; з 1 січня 2017 року прожитковий мінімум для працездатних осіб встановлений у розмірі 1600,00 грн.

Відповідно до Закону України "Про державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 року, розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3723,00 грн. прожитковий мінімум для працездатних осіб на 2018 рік встановлений у розмірі 1762,00 грн.

Пунктом 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень.

Пунктом 9 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII передбачено, що до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

При цьому, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1774-VIII не містить вказівки щодо не застосування п. 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону до Законів України №1402-VIII та №2453-VI.

Отже, аналіз зазначених норм, дає підстави для висновку, що розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі й суддів не застосовується.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що розмір посадового окладу судді місцевого суду до проходження кваліфікаційного оцінювання у 2017 році становить 16000,00 грн.

При цьому суд звертає увагу, що норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII, впливаючи на числове вираження розміру суддівської винагороди, безпосередньо не стосуються її визначення, оскільки ними врегульовано виключно порядок застосування мінімальної заробітної плати при обрахунку суддівської винагороди.

Відтак, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1774-VІІІ, який застосовувався при нарахуванні суддівської винагороди позивачу у спірний період, не змінює розмір суддівської винагороди, визначений статтею 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року. Ця норма лише фіксує застосування мінімальної заробітної плати в розмірі 1600,00 грн. для визначення посадових окладів (інших складових суддівської винагороди). Встановлений з 01.01.2017 року розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1600,00 грн. для розрахунку посадових окладів випливає із фінансових можливостей держави та стосується не тільки суддів, а всіх без виключення громадян України, оплата праці яких розраховується від мінімальної заробітної плати.

Нормами Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою. Оскільки Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII не внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI в частині розміру суддівської винагороди, а відтак її число залишилося сталим - 10 мінімальних заробітних плат.

Суд зауважує, що положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VIII не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено саме зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути безпосередньо враховано при визначенні її величини.

За змістом статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату в місячному розмірі: з 01 січня - 1378,00 грн., з 01 травня - 1450,00 грн., з 01 грудня - 1600,00 грн.

З урахуванням норм статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-VI розмір суддівської винагороди, починаючи з 01 січня 2017 року, у порівнянні його з розміром, що діяв протягом 2016 року, не змінився.

Тому, посилання позивача на звуження його соціальних гарантій та незалежного матеріального забезпечення є безпідставними.

З огляду на викладене право позивача на передбачений Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", не порушене.

Аналогічна правова позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 23.05.2018 року у справі №820/3218/17, від 30.05.2018 року у справі №820/1857/17, від 24.10.2018 року у справі №820/2462/17, від 30.01.2019 року у справі 805/2089/17.

При цьому відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд приходить до висновку про правомірність нарахування позивачу суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про державний бюджет України на 2017 рік", у зв`язку із чим позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання здійснити перерахунок, нарахування та виплату суддівської винагороди за 2017 рік є необґрунтованими.

Необґрунтованими є, відповідно, і вимоги позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання здійснити перерахунок, нарахування та виплату суддівської винагороди за 2018 рік, оскільки і в цей період встановлений з 01.01.2018 року розмір мінімальної заробітної плати на рівні 1762,00 грн, також був визначений з розрахунку прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року (січні-листопаді 2018 року - 17620,00 грн.).

Доводи позивача стосовно того, що суддівська винагорода мала нараховуватись з розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму, суд вважає необґрунтованим, з огляду на наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2008 в справі №1-7/2018(4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат". Визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року 1402-VIII зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду; частини восьмої статті 56, частин першої, другої статті 89 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з обов`язковим проходженням підготовки у Національній школі суддів України для підтримання кваліфікації; частини третьої статті 82, частин шостої, сьомої статті 147 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про переведення судді на посаду судді до іншого суду того самого або нижчого рівня у випадках реорганізації, ліквідації або припинення роботи суду, в якому такий суддя обіймає посаду судді.

Частиною 2 ст.152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

Відповідно до ч.1 ст.91 Закону України від 13 липня 2017 року 2136-VIII «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність".

Отже, за змістом статті 152 Конституції України рішення Конституційного Суду України не має ретроактивної дії та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення, та не може вплинути на правовідносини, які виникли до прийняття такого рішення.

Крім того, згідно зі ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року №11-р/2008 в справі №1-7/2018(4062/15), - втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Однак, суд звертає увагу на те, що дане рішення Конституційного Суду України не стосувалось питання неконституційності норм п. 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 року 1774-VІІІ (далі Закон 1774-VІІІ), якими передбачено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року 11-рп/2018 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки вони виникли до прийняття такого рішення.

Аналогічні висновки викладено в ухвалі Верховного Суду від 16.05.2019 року у справі №820/2640/17.

Відтак, враховуючи зміну розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який у 2017 році становив 1600,00 грн., а у 2018 - 1762,00 грн., до штатного розпису місцевих суддів були внесені зміни та з 01.01.2018 здійснено перерахунок суддівської винагороди.

Таким чином, виплати позивачу посадового окладу у 2017 році у розмірі 16000 грн. та у 2018 році у розмірі - 17620 грн., відповідають вимогам закону.

Також, при винесенні рішення , суд враховує наступне.

Згідно із вимогами ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки кожного місцевого суду визначаються у Державному бюджеті України в окремому додатку.

За приписами ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 1402-VIII суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

За приписами ч. 1 ст. 51 Бюджетного кодексу України здійснення фактичних видатків на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, проводиться лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Суд вважає за необхідне наголосити, що відповідач по справі може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці для відповідного місцевого суду та не наділений правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок розміру суддівської винагороди за спірний період позивачеві.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 10.03.2011 року у справі "Сук проти України" (заява №10972/05) зазначено, що держава може ввести, призупинити або припинити виплату доплат, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

При цьому, суд також зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року.

За змістом положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права в зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав. Порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням.

Враховуючи те, що видатки на оплату праці суддів, що не пройшли кваліфікаційне оцінювання, виходячи з посадового окладу 32000 грн. в 2017 році та 37230 грн. в 2018 році, не були передбачені, то, відповідно, і правові підстави для здійснення такого перерахунку та виплати суддівської винагороди позивачу з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року та з 01 січня 2018 року по 03 грудня 2018 року включно, з урахуванням вже виплачених коштів, - відсутні.

При цьому, суд вважає за необхідне також вказати, що таким врегулюванням законодавець не порушив гарантії суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача

Враховуючи встановлену судом правомірність здійснених виплат позивачу суддівської винагороди, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, а тому у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями 139, 195, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_2 до Львівського окружного адміністративного суду, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Управління Державної казначейської служби у Залізничному районі міста Львова, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.