Справа № 826/2212/17
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

cудді Кравчука В.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про визнання дій та рішення протиправними
справа №826/2212/17
Постановою Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду від 07 серпня 2019 року залишено без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2018 року.
І. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
2. 22.11.2016 на виконання зазначеної постанови слідчого Комісією прийнято рішення №1133 "Щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів", відповідно до якого, з 23.11.2016 зупинено внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів, емітованих, у тому числі, й ПАТ "Актив Груп Консалтинг".
3. 04.01.2017 ОСОБА_1 , який є депонентом ПАТ "Актив Груп Консалтинг", у відповідь на своє розпорядження № 1 від 09.12.2016 про списання з власного рахунку у цінних паперах акцій ПАТ "Актив Груп Консалтинг" у кількості 100 000 шт. на користь іншої фізичної особи, отримав лист Депозитарної установи ТОВ "ІК "Добрий капітал" про неможливість виконання розпорядження, з посиланням на рішення Національної Комісії з цінних паперів та фондового ринку № 1133 від 22.11.2016.
4. ОСОБА_1 вважає, що його права порушено і звернувся до суду з адміністративним позовом.
ІІ. АРГУМЕНТИ СТОРІН
5. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що рішенням Національної Комісії з цінних паперів та фондового ринку № 1133 від 22.11.2016 порушено його права як власника цінних паперів, оскільки внаслідок заборони внесення змін до системи депозитарного обліку його позбавлено можливості вільно розпоряджатися своїм майном у вигляді акцій.
7. Крім того, серед повноважень Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, визначених у статті 8 Закону України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні", відсутня така підстава для зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника, як постанова слідчого.
8. Позивач також вважає, що виключний перелік підстав для зупинення обігу цінних паперів закріплено у підпунктах 5, 30 статті 8 Закону України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні". Вказані підстави пов`язані з встановленням Комісією порушень чинного законодавства в сфері обігу цінних паперів. Водночас, відносно ПАТ "Актив Груп Консалтинг" відповідачем такі порушення не встановлювалися. Отже, відповідач не мав законних підстав для прийняття оскаржуваного рішення.
9. Відповідач проти позову заперечував. Вважає, що жодних рішень, які б зупиняли обіг цінних паперів, емітованих ПАТ "Актив Груп Консалтинг" Комісією не приймалося, а вимоги позивача пояснюються невірним розумінням змісту прийнятого рішення.
10. Обґрунтовуючи правомірність оскаржуваного рішення на підставі постанови слідчого, відповідач посилається на статті 40, 110 Кримінально-процесуального кодексу України, якими закріплено обов`язковість законних вимог та процесуальних рішень слідчого для органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових осіб, інших фізичних осіб.
11. Також відповідач посилався на усталену судову практику Вищого адміністративного суду України у справах з аналогічним предметом спору - оскарження рішень (дій) Комісії щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів емітентів, прийнятих на виконання постанов слідчих, якими визнано законність дій та рішень Комісії.
ІІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
(а) позиція суду першої інстанції
12. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2018 адміністративний позов було задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 1133 від 22.11.2016 "Щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів" в частині акцій ПАТ "Актив Груп Консалтинг". Стягнуто з Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1280 грн.
13. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що стаття 8 Закону України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні" № 448/96 (далі - Закон № 448/96) визначає повноваження Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та підстави прийняття рішення про зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника, які є вичерпними.
14. Серед зазначених у статті 8 Закону № 448/96 підстав відсутня така підстава для зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника як наявність постанов слідчих органів щодо заборони внесення змін до системи депозитарного обліку.
15. Оскаржуване рішення відповідача не містить посилань на пункт 30 статті 8 Закону № 448/96 як на правову підставу зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів.
16. За таких обставин, відповідач мав право на застосування пункту 30 статті 8 Закону № 448/96 лише у випадку попереднього встановлення конкретних порушень, які могли стати підставою для прийняття рішення щодо зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника.
17. Враховуючи наявність у Комісії права зупиняти внесення змін до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента з метою захисту інтересів держави та інвесторів у цінні папери лише за умов, визначених Законом № 448/96, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Комісії № 1133 від 22.11.2016 є таким, що прийняте не у спосіб, визначений законом, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.
(б) позиція суду апеляційної інстанції
18. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018 апеляційну скаргу відповідача було задоволено. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.02.2018 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.
19. Суд апеляційної інстанції з вищевказаними висновками суду першої інстанції не погодився, оскільки частиною 5 статті 40 КПК України визначено, що слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
21. При цьому, нормами чинного законодавства не передбачено обов`язок Комісії щодо проведення перевірки відомостей, які містяться у постановах слідчого, а також не передбачено проведення перевірок юридичних осіб з метою перевірки відомостей, які зазначаються у постановах слідчого. Таким чином, посилання позивача на вказані обставини є безпідставними.
22. Частина 7 статті 110 КПК України встановлює, що постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.
23. Крім того, Суд виходив з того, що пункт 30 статті 8 Закону № 448/96 не пов`язує право Комісії зупиняти внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів із процедурою накладання санкцій за правопорушення на ринку цінних паперів. Накладення санкцій за правопорушення на ринку цінних паперів, виходячи зі змісту пункту 14 частини першої статті 8 цього Закону, визначені як окремі повноваження Комісії. Зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів не є санкцією, а є застосованим відповідачем у межах наданих йому повноважень заходом запобігання і припинення порушень на ринку цінних паперів.
24. Враховуючи право Комісії зупиняти внесення змін до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента з метою захисту інтересів держави та інвесторів у цінні папери, та визначений законом обов`язок виконати постанови слідчого органу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення Комісії прийняте на підставі та у межах повноважень, передбачених Законом України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні".
ІV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ
(а) доводи касаційної скарги
25. У касаційній скарзі позивач покликається на те, що зупинення обігу цінних паперів за рішенням Комісії є безпідставним та порушує його права на вільне розпорядження майном у вигляді акцій.
26. Звертає увагу на те, що у відповідності до частини 7 статті 40 КПК України, обов`язковими до виконання є лише законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
Згідно з частиною 1 статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Крім того, відповідно до частини 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності чи обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.
Тобто, слідчий без рішення суду не може втручатися у відносини власності. Відтак, постанова слідчого не підлягає виконанню в силу її незаконності (умовою виконання постанов слідчих та прокурорів є їх законність).
27. Повноваження Комісії, визначені пунктом 30 частини 1 статті 8 Закону № 448/96, жодним чином не стосуються оскаржуваного рішення, оскільки відповідачем при його винесенні вказана норма не застосовувалася, посилань на неї оскаржуване рішення не містить. Позивач вважає, що відповідач безпідставно не застосував пункт 30 статті 8 Закону № 448/96, оскільки, по-перше, не посилався на нього у оскаржуваному рішенні, а по-друге, не встановив жодних порушень в діяльності емітента цінних паперів, акціонером якого є позивач.
28. Крім того, відповідно до абзацу 3 пункту 2 розділу Положення про провадження депозитарної діяльності, затвердженого рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку № 735 від 23.04.2013 (з наступними змінами), безумовна операція щодо обмеження здійснення операцій у системі депозитарного обліку з цінними паперами окремого випуску окремого емітента - встановлення обмеження на здійснення облікових операцій з усіма цінними паперами окремого випуску, яке здійснюється на визначений строк або до настання певної події.
Отже, застосовуючи таке обмеження, як зупинення здійснення операцій у системі депозитарного обліку з цінними паперами, відповідач мав обов`язок визначити строк або подію (зокрема, усунення порушень), до настання якої таке обмеження діє, чого ним зроблено не було.
(б) доводи заперечень
29. Комісія у відзиві на касаційну скаргу зазначила, що постанова слідчого є обов`язковою до виконання. Комісія не уповноважена та не зобов`язана перевіряти відомості, викладені у постанові слідчого, а також не уповноважена та не зобов`язана проводити перевірки юридичних осіб з метою перевірки відомостей, зазначених у постанові слідчого.
30. Відомостей про скасування постанови слідчого в порядку, визначеному законом, до Комісії не надходило. Отже, вказане рішення слідчого є законним. Комісія вважає, що правомірність прийняття слідчим Головного управління Національної поліції України не може бути предметом розгляду в порядку адміністративного судочинства.
31. Комісія звертає увагу, що рішення про зупинення обігу цінних паперів, емітованих ПАТ "Актив Груп Консалтинг", про що зазначає позивач, нею не приймалось. Натомість, повноваження Комісії щодо прийняття рішення про зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента передбачені пунктом 30 частини 1 статті 8 Закону № 448/96.
32. У відповідності до цієї норми Закону, з метою захисту інтересів держави та інвесторів у цінні папери Комісія має право зупиняти внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника на строк до усунення порушень, що стали підставою для прийняття такого рішення.
33. Також Комісія посилається на усталену судову практику адміністративних судів у справах даної категорії.
(в) доводи відзиву на заперечення
34. Позивач надав відповідь на відзив на касаційну скаргу, у якій підтримав свою попередню позицію та зазначив, що обов`язковими до виконання є саме законні постанови слідчого, прийняті в межах його компетенції. Норми КПК (частина 5 статі 40, частина 7 статті 110) наголошують саме на цьому. Таким чином, діючим законодавством не передбачено безальтернативності виконання постанов слідчих.
35. Щодо посилань відповідача у відзиві на касаційну скаргу на пункт 30 частини 1 статті 8 Закону № 448/96, скаржник наполягає, що у разі зупинення на підставі рішення Комісії внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника зазначена норма Закону передбачає обов`язкове встановлення строку дії такого обмеження, зокрема, на строк до усунення порушення.
36. Позивач також звертає увагу, що позбавлений можливості оскаржити постанову слідчого в судовому порядку до слідчого судді, оскільки її не передбачено у вичерпному переліку тих постанов, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування (ч. 1 ст. 303 КПК України). Натомість, скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
37. Позивач зазначає, що більшість подібних справ до суду ніколи не доходить. Тому відсутній механізм захисту його прав шляхом оскарження постанови слідчого в порядку КПК України. Позивач посилається на судову практику в інших подібних справах, де за його скаргами на аналогічні постанови слідчих було відмовлено у відкритті провадження.
38. Щодо посилання відповідача на судову практику адміністративних судів, позивач зазначив, що саме така хибна практика призвела до того, що за процедурою прийняття Комісією рішень на підставі постанови слідчого заблоковано обіг цінних паперів 321 емітента, власниками яких є особи, що не мають жодного стосунку до кримінальних проваджень.
V. РОЗГЛЯД СПРАВИ У ВЕРХОВНОМУ СУДІ
39. Колегія суддів під час розгляду справи виявила, що Верховний Суд вже розглядав справу з подібними правовідносинами.
41. У зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку, що органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
42. Постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.
43. Враховуючи, що постанова слідчого про заборону внесення змін до депозитарного обліку прийнята у зв`язку з проведенням досудового розслідування у кримінальному провадженні з метою зупинення руху цінних паперів на депозитарному рахунку окремих осіб, направлена Комісії, у встановленому порядку не оскаржувалась, підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення Комісії "Щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів" № 816 від 14.11.2017- відсутні.
44. Такий підхід загалом відповідає попередній усталеній практиці Вищого адміністративного суду України.
46. Ухвалою Верховного Суду від 26.09.2018 справу передано на розгляд Судової палати для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду,
47. Ухвалою від 30.01.2019 Судова палата дійшла висновку, що справа містить виключну правову проблему, що знаходиться на перетині адміністративної і кримінальної юрисдикції.
48. У справі постало декілька аспектів правової проблеми, які, на думку Судової палати, потребують вирішення.
- щодо правових підстав Рішення і порушення у зв`язку з цим гарантій права на мирне володіння майном;
- щодо законності постанови слідчого. Зокрема чи відповідає закону рішення Комісії, ухвалене на виконання постанови слідчого щодо обмеження права власності, прийнятої без відповідних рішень слідчого судді чи суду;
- щодо співвідношення обов`язковості постанови слідчого та повноважень Комісії. Зокрема, чи не є така постанова втручанням у дискреційні повноваження Комісії, передбачені пунктом 30 частини першої статті 8 Закону № 448/96;
- щодо ефективного захисту прав позивача. Зокрема, що може вважатися таким: звернення до адміністративного суду з позовом про скасування рішення Комісії, звернення до загального суду зі скаргою на постанову слідчого чи одночасне звернення з позовом і скаргою.
49. Не оцінюючи правомірності оскаржуваного рішення та постанови слідчого, на підставі якої воно прийняте, Судова палата для розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду вважала, що зазначені питання потребують всебічного аналізу з позиції суддів різної спеціалізації, насамперед кримінальної та адміністративної, мають важливе значення для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
50. Зазначена ухвала постановлена з трьома окремими думками суддів Берназюка Я.О., Гриціва М.І. та Мороз Л.Л., відповідно до яких у цій справі відсутні як правові, так і фактичні підстави для передачі зазначеної справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а касаційна скарга ОСОБА_1 може бути розглянута по суті Судовою палатою з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду.
51. Ухвалою від 11.04.2019 Велика Палата Верховного Суду вирішила повернути для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що жодне із поставлених Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду перед Великою Палатою Верховного Суду проблемних питань не містить виключної правової проблеми. Зокрема, справа може бути вирішена Касаційним адміністративним судом, оскільки у ній відсутні найменші кількісні критеріїв наявності виключної правової проблеми, а саме, велика кількість подібних справ (зокрема, між тими ж сторонами або з однакового предмету спору), які перебувають на розгляді в судах України; відсутні якісні критерії наявності виключної правової проблеми: наявна стала судова практики у застосуванні однієї і тієї ж норми права (ч. 5 ст. 40, ч. 7 ст. 110, ст. 303-308 КПК України, ст. 2, 3, 7 та 8 Закону № 448/96-ВР); відсутні правові висновки суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному.
52. Окрім того, у цій ухвалі, яка не є остаточним судовим рішенням суду касаційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду зробила певні висновки і по суті порушеної правової проблеми:
«… постанова слідчого є обов`язковою для виконання, але може бути оскаржена до слідчого судді, якщо особа вважає її незаконною. За результатами розгляду скарги на постанову слідчого постановляється ухвала слідчого судді, зокрема, про скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги.
Крім того, питання щодо перевірки на предмет законності постанови слідчого, наслідком чого є скасування рішення слідчого або про відмову у задоволенні скарги, не може бути вирішено в рамках адміністративної справи, оскільки віднесено до кримінального судочинства.
Разом з цим, у матеріалах справи відсутні докази щодо визнання незаконною та скасування постанови слідчого у порядку кримінального судочинства, а тому така постанова слідчого підлягає обов`язковому виконанню Комісією».
53. Повертаючи справу до Касаційного адміністративного суду, Велика Палата Верховного Суду висловила думку, що для повного і всебічного розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 24.05.2018, суд касаційної інстанції в межах своєї компетенції повинен визначити:
- чи діяла Комісія законно в описаній правовій ситуації;
- чи вправі суд адміністративної юрисдикції оцінювати законність постанови слідчого, яку той прийняв під час досудового розслідування в конкретному кримінальному провадженні;
- чи вправі адміністративний суд визнавати протиправним рішення і присуджувати до виконання суб`єкту владних повноважень примус (обов`язок) критично ставитися до постанови посадової особи правоохоронного органу, обов`язкової до виконання, на предмет її законності і у зв`язку із цим за наслідками такої оцінки не виконувати її;
- чи може оскарження рішення НКЦПФР, в основі якого лежить виконання обов`язкових вимог постанови слідчого про вчинення певних дій, реально захистити майнові права позивача;
- чи обмежений позивач у захисті від стверджуваного ним порушення свого права на майно чи майнові права з огляду на зміст та суть чинників, які їх порушують;
- чи існує заборона, обмеження чи будь-які інші фактори, що не дають вдатися до дієвого й належного способу захисту порушено права.
54. Під час нового розгляду більшість суддів Судової палати погодилися з доводами постанови суду апеляційної інстанції та вирішила не міняти усталеної судової практики, яка не на користь позивачів у подібних справах.
VІ. МОТИВИ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
55. Мотиви, покладені в основу постанови Судової палати, попри їх формальну законність, не видаються переконливими.
56. Як суддя-доповідач у цій справі, беручи до уваги важливість правової проблеми, над якою судді Верховного Суду (у різних складах) працювали понад один рік, вважаю своїм обов`язком висловити окрему думку.
57. Держава Україна не раз відповідала в Європейському суді з прав людини (далі - ЄСПЛ) за порушення права на мирне володіння майном. Верховний Суд, як суд останньої інстанції, повинен турбуватися, щоб порушення, на які звертав увагу ЄСПЛ, не повторювалися. Позивач теж неодноразово звертався до практики ЄСПЛ. Тому аргументи сторін доречно розглянути саме з цих позицій.
58. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
(а) чи було втручання у право на мирне володіння майном
59. За практикою ЄСПЛ акція компанії, яка має економічну цінність, разом з іншими її похідними правами, які надають можливість акціонеру впливати на компанію, може вважатися «майном» (Совтрансавто Холдинг проти України, п. 91). Отже, акції належать до категорії «майна» і підпадають під сферу дії статті 1 Першого Протоколу.
60. Позивач намагається захистити право власності на акції, зокрема право розпорядження ними. Попри певну різницю між юридичним змістом «обмеження обігу акцій» та «зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів», на чому наголошував відповідач, правові наслідки цих рішень для позивача є однаковими - він не може розпорядитися цінними паперами.
61. Залишається відкритим питання щодо (не)законності використання цих акцій для надання протиправних фінансових послуг реальному сектору економіки для ухилення від оподаткування. Саме цей злочин розслідує слідчий. Але у контексті правової проблеми, що постала у справі, це не так вже й важливо. «Заслужено» чи ні слідчий обмежує обіг акцій, - про це можна стверджувати лише після набрання обвинувальним вироком суду законної сили. Важливо, щоб обмеження прав відбувалися відповідно до закону. Гарантії прав власників «сумнівних» (з точки зору слідчого) цінних паперів не можуть зневажатися лише через те, що слідчий має підозри. За іншого підходу підозри було б достатньо, щоб зруйнувати увесь механізм захисту права власності.
62. Оскільки оскаржуване рішення істотно обмежило право розпорядження акціями, має місце втручання у право позивача на мирне володіння майном у вигляді встановлення контролю за майном.
(б) чи було втручання законним
63. Втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним і переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є достатньо пропорційними меті, яку намагаються реалізувати.
64. Отже, ключове правове питання у справі полягає у тому, чи було рішення Комісії законним, тобто чи мало воно підставу у національному законодавстві.
65. Відповідно до частини 1 статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У частині 4 цієї статті передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
66. Стаття 321 Цивільного кодексу України містить положення, згідно з яким особа не лише не може бути протиправно позбавлена права власності, а й не може бути обмежена у його здійсненні. Позбавлення чи обмеження права власності можливо лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
67. Ініціатива щодо обмеження права позивача на розпорядження акціями виходила від слідчого. Саме слідчий виніс постанову про заборону внесення змін до системи депозитарного обліку, якою зобов`язав Комісію на найближчому засіданні прийняти відповідне рішення стосовно ряду товариств за переліком, в тому числі ПАТ "Актив Груп Консалтинг". На виконання цієї постанови слідчого Комісією прийнято рішення щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів.
68. Втручання у право власності позивача відбулося внаслідок взаємопов`язаних дій слідчого та Комісії, в яких слідчий виступав ініціатором, а Комісія - виконавцем. Обидва ці органи представляють державу. Тому для особи, права якої обмежено, на її думку протиправно, байдуже, хто саме з цих органів винен. Вимога «законності» повинна супроводжувати дії та рішення обох цих органів.
(б-1) щодо законності постанови слідчого
69. Відповідно до статті 16 Кримінального процесуального кодексу України (надалі - КПК України) позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.
70. Ці положення вимагають під час провадження у кримінальній справі, з одного боку, вживати заходів щодо забезпечення повернення власнику його власності, яка вибула з його володіння внаслідок злочину, а з іншого боку, не допускати незаконного втручання у здійснення права власності під час проведення слідчих чи інших процесуальних дій.
71. Обмеження права власності у кримінальному провадженні допускається щодо підозрюваного за допомогою такого виду заходів забезпечення провадження, як тимчасове вилучення його майна та арешт майна підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну (майнову) відповідальність за шкоду, завдану діями названих учасників провадження, а також неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння (цивільних відповідачів). При цьому, якщо тимчасове вилучення майна підозрюваного здійснюється без рішення слідчого судді чи суду, то арешт його майна та майна обвинуваченого можливий лише на підставі ухвали слідчого судді чи суду.
72. Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
73. Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою (1) забезпечення збереження речових доказів, (2) спеціальної конфіскації, (3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, (4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
74. Відповідно до ч. 9 ст. 170 КПК України у невідкладних випадках і виключно з метою збереження речових доказів або забезпечення можливої конфіскації чи спеціальної конфіскації майна у кримінальному провадженні щодо тяжкого чи особливо тяжкого злочину за рішенням Директора Національного антикорупційного бюро України (або його заступника), погодженим прокурором, може бути накладено попередній арешт на майно або кошти на рахунках фізичних або юридичних осіб у фінансових установах. Такі заходи застосовуються строком до 48 годин. Невідкладно після прийняття такого рішення, але не пізніше ніж протягом 24 годин, прокурор звертається до слідчого судді із клопотанням про арешт майна.
Якщо у визначений цією частиною строк прокурор не звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт майна або якщо в задоволенні такого клопотання було відмовлено, попередній арешт на майно або кошти вважається скасованим, а вилучене майно або кошти негайно повертаються особі.
75. Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
76. Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
77. У разі застосування арешту майна для забезпечення кримінального провадження (забезпечення цивільного позову про відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди або можливої конфіскації майна) слідчий суддя чи суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності підозрюваного, обвинуваченого чи цивільного відповідача або інших наслідків, які суттєво можуть позначитися на інтересах інших осіб, зокрема, співвласників майна (ч. 4 ст. 173 КПК України).
78. Отже, КПК України закріплює процесуальні гарантії щодо забезпечення права власності під час проведення слідчих чи інших процесуальних дій у кримінальному проваджені відносно майна підозрюваного, обвинуваченого чи цивільного відповідача, або щодо інших наслідків, які суттєво можуть позначитися на інтересах інших осіб, зокрема співвласників майна.
79. Відповідно, обмеження зазначених прав у кримінальному провадженні, в тому числі, щодо права розпоряджатись акціями, повинно застосовуватися з урахуванням особливостей, визначених статтею 16 КПК України, зокрема, лише на підставі вмотивованого судового рішення.
80. Як вбачається з мотивувальної частини постанови слідчого (с. 8 постанови), цінні папери були предметом протиправної діяльності, можуть бути засобами розкриття злочину та в подальшому визнані речовими доказами по кримінальному провадженню. Тобто її винесено з метою забезпечення збереження доказів, а також можливої конфіскації майна та цивільного позову.
Отже, слідчий переслідував цілі, які тотожні цілям і завданням арешту майна (ч.1 ст. 170 КПК України). Законним способом досягнення цієї цілі є постанова слідчого судді про арешт майна.
81. Постанова слідчого не називається «постановою про арешт майна». Можливо тому, що за законом слідчий не має повноважень на винесення таких постанов. Лише слідчий суддя може арештувати майно.
Натомість слідчий виявив «творчий підхід». Замість того, щоб за погодженням з прокурором звернутися з клопотанням про арешт до суду (як передбачено у ст. 171 КПК України), виніс постанову, яку не передбачено КПК - постанову про заборону внесення змін до системи депозитарного обліку, якою зобов`язав Комісію вчинити дії, на які він сам не уповноважений. У такий спосіб слідчий поклав на Комісію обов`язок вчинити дії, які за законом можуть бути вчинені лише за ухвалою слідчого судді.
82. Інша назва постанови не змінює її суть з огляду на зміст та правові наслідки - вона є постановою про арешт акцій товариства.
83. Отже, постанова слідчого про заборону внесення змін до системи депозитарного обліку не відповідає закону - ст. 170-173 КПК України. Більше того, вона очевидно суперечить загальним засадам кримінального процесуального законодавства щодо захисту права власності (ст. 16 КПК України).
84. Статтями 40, 110 КПК України, на які посилається слідчий у своїй постанові, закріплено обов`язковість законних вимог та процесуальних рішень слідчого для органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових осіб, інших фізичних осіб.
(б-2) щодо законності рішення відповідача
85. Рішення відповідача "Щодо зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів" № 1133 від 22.11.2016, відповідно до якого з 23.11.2016 зупинено внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів, емітованих, зокрема, ПАТ "Актив Груп Консалтинг", обмежило право позивача вільно розпоряджатися власним майном у вигляді акцій, оскільки внаслідок зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку цінних паперів він не має можливості розпорядитися ними.
86. Оскаржуване рішення прийнято відповідачем виключно на підставі постанови слідчого в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні. Інших підстав зазначене рішення не містить.
87. Натомість, у статті 8 Закону України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні" від 30.10.1996 № 448/96 визначено повноваження Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та підстави прийняття рішення про зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника, які є вичерпними.
88. Серед зазначених у статті 8 Закону № 448/96 підстав відсутня така підстава для зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника, як постанова слідчих органів щодо заборони внесення змін до системи депозитарного обліку.
89. Оскаржуване рішення відповідача не містить посилань на жодну правову підставу, передбачену Законом, крім посилання на постанову слідчого. Водночас, слідчий у постанові посилається на п. 30) ч. 1 ст. 8 Закону № 448/96, в якому передбачено, що Комісія має право для захисту інтересів держави та інвесторів у цінні папери зупиняти на підставі рішення Комісії внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента або певного власника на строк до усунення порушень, що стали підставою для прийняття такого рішення.
90. Коли йдеться про обмеження права власності, підстави не можуть тлумачитися розширено. Отже, для реалізації цього повноваження Комісії повинні існувати умови:
(а) легітимна мета - захист інтересів держави та інвесторів у цінні папери;
(б) підстава - порушення законодавства;
(в) строк - до усунення порушень, що стали підставою для зупинення;
(г) форма реалізації повноваження- рішення Комісії.
91. Мета, яку переслідував слідчий, полягала у забезпеченні збереження доказів, конфіскації та цивільного позову. Ця мета у дуже широкому сенсі, хоч і не безспірно, може тлумачитися як така, що пов`язана із захистом інтересів держави. Припустимо, перша умова присутня.
92. Але другої умови немає. У справі, що розглядається, Комісія не виявляла порушень у сфері обігу цінних паперів. Слідчий навряд чи є органом, який уповноважений виявляти порушення у цій сфері. Комісія не проводила перевірки, не встановлювала фактичних обставин, що свідчать про ознаки правопорушення, не складала акту, не вносила припису про усунення порушень тощо.
93. Незаконність рішення полягає також і в тому, що відповідач застосував обмеження без зазначення строку,. Це прямо суперечить п. 30) ч. 1 ст. 8 Закону № 448/96. Тобто і третьої умови не було.
94. Умови, передбачені п. 30) ч. 1 ст. 8 Закону № 448/96, відсутні. Відтак, не було і законної підстави для рішення Комісії про зупинення внесення змін до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів.
95. Отже, оскаржуване рішення закону не відповідає, оскільки воно прийняте без встановлення факту порушення законодавства з боку ПАТ "Актив Груп Консалтинг" та без зазначення строку дії застосованих заходів. До того ж, в оскаржуваному рішенні Комісія не посилалась на пункт 30 частини першої статті 8 Закону №448/96 як на підставу прийняття цього рішення. Підставою рішення стала виключно постанова слідчого.
96. Таким чином, втручання з боку Комісії мало місце не з підстав, визначених законом.
97. Оцінюючи постанову слідчого та рішення Комісії, доводиться визнати, що кожен з цих органів перевищив свої повноваження, визначені законом, а отже діяв незаконно. Цього достатньо, щоб констатувати порушення статті 1 Першого протоколу.
(в) щодо права адміністративного суду оцінювати законність постанови слідчого
98. Правовий аналіз аргументів сторін та мотивів постанови був би не повним без спроби відповісти на інші питання, на які звернула увагу Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 11.04.2019.
99. Оскільки втручання у право власності відбулося внаслідок ухвалення двох пов`язаних актів - постанови слідчого та рішення Комісії, то Суд повинен був аналізувати їх законність. Цього вимагає традиційний алгоритм застосування статті 1 Першого протоколу. Він не може бути розподілений поміж двома різними судами.
100. Слід ще раз звернути увагу, що в цій адміністративній справі позивач оскаржував Рішення Комісії. Постанова слідчого не була об`єктом оскарження в цій справі. Вона досліджувалася судом виключно як підстава оскаржуваного Рішення Комісії.
101. Суд повинен вирішувати спір і ефективно захищати порушені права. Суд не може уникнути аналізу обставин, що стосуються справи, і які підтверджуються належними доказами. Безумовно, постанова слідчого є належним доказом у справі, а обставини, які нею підтверджуються, - істотними. Тому суд мав обов`язок оцінити ці докази для ухвалення рішення.
102. Однак є різниця між оцінкою постанови слідчого як доказу і її скасуванням. Оцінювати її як доказ, що доводить підстави позову, може будь-який суд, а скасовувати - лише суд, що розглядає кримінальне провадження, в якому винесено цю постанову.
103. Адміністративний суд не має права скасовувати постанову слідчого. І суд цього не робив. Однак у цій справі адміністративний суд має право оцінювати законність постанови слідчого як акту, на підставі якого Комісія ухвалює своє Рішення, яке є об`єктом публічно-правового спору. Оцінюючи законність постанови слідчого з метою вирішення публічно-правового спору, адміністративний суд діє у межах своєї юрисдикції.
104. Протилежний підхід, до якого пристала більшість, призводить до того, що будь-яка постанова слідчого, навіть очевидно незаконна і свавільна, до її скасування загальним судом є обов`язковою до виконання. Навіть судами. Що вже й казати про інших суб`єктів владних повноважень.
105. У цій конкретній справі це призвело до ігнорування судового порядку арешту майна у кримінальному провадженні і безпідставного обмеження права власності. Важко уявити до яких наслідків може призвести «творчий підхід» слідчого в іншій справі. Немає сфери, якої не може торкнутися його веління. Слідчий може примусити будь-кого до будь-чого. Принаймні до скасування такої постанови.
106. Особливої гостроти такий підхід набуває у світлі неможливості судового оскарження такої постанови під час досудового провадження. Про це згодом.
(г) щодо права Комісії оцінювати законність постанови слідчого
107. Комісія вважає, що не могла ставити під сумнів законність постанови слідчого. Відповідно, будь-яку постанову слідчого Комісія повинна виконувати беззастережно. Більшість суддів з цим погодилися. Але є й інше бачення.
108. Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.
109. Відповідно до ч. 7 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.
110. Отже, постанова слідчого є обов`язковою за двох умов: (1) її прийнято у межах компетенції слідчого; (2) вона є законною. Ці дві вимоги є різними проявами законності.
111. Кримінальне процесуальне законодавство виходить з презумпції добросовісності слідчого та, відповідно, законності його постанов. Однак ця презумпція є спростовною. Судова практика свідчить, що слідчі приймають і незаконні постанови.
112. Якщо суд скасував постанову слідчого, сумніву у її незаконності немає. Однак хто і як може поставити під сумнів законність постанови слідчого, яка не оскаржується в силу закону - питання відкрите.
113. Відповідь на це питання дає Конституція України. Стаття 60 передбачає, що ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. Це загальна норма, яка у рівній мірі поширюється як на людей, так і на суб`єктів владних повноважень. Тому будь-хто, кому адресовані до виконання веління, щодо законності яких є обґрунтований сумнів, не зобов`язаний їх виконувати.
114. Відповідно до ч. 1 ст. 365 Кримінального кодексу України злочином є перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, інтересам юридичних осіб.
115. Звісно, Комісія не має права здійснювати правову кваліфікацію діянь слідчого, оформлених у постанову, як злочину. Однак для застосування положень ст. 60 Конституції України «явно злочинними» можуть вважатися накази, які виходять за межі повноважень особи, яка видала наказ.
116. В контексті обставин справи, КПК України явно не передбачає компетенції (повноважень) слідчого давати Комісії приписи про прийняття рішень про зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента. Такого у КПК немає. Отже, постанова, яка зобов`язує Комісію ухвалити таке рішення, явно виходить за межі компетенції слідчого.
117. Встановивши, що постанову слідчого прийнято поза межами компетенції згідно із законом (з перевищенням повноважень), тобто її незаконність, Комісія повинна була відмовитись її виконувати та повідомити про це слідчого. Якщо б Комісія діяла саме так, то слідчий змушений був би звертатися до суду із клопотанням про арешт цінних паперів. Тобто чинити так, як передбачено КПК України.
118. Відсутність у Комісії принципової позиції щодо означених питань призвела до того, що слідчий де-факто перебрав на себе повноваження Комісії, передбачені п. 30 ч. 1 ст. 8 Закону № 448/96. Замість того, щоб рішення ухвалила Комісія, це зробив слідчий одноособово.
119. Принцип законності є основоположним принципом державного управління. З цього впливає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний пересвідчитися у законності постанови посадової особи правоохоронного органу і може брати її до виконання, якщо її винесено у межах компетенції цього органу.
(д) щодо способу захисту
120. Окрема дискусія тривала щодо способу захисту прав позивача. Більшість суддів погодилася з тим, що замість оскарження рішення Комісії, позивач повинен був оскаржити постанову слідчого до суду.
121. Позивач, натомість, посилався на те, що КПК України не передбачає можливості оскарження таких постанов під час досудового розслідування. До того ж таке оскарження неможливе і після направлення справи до суду, оскільки КПК України не містить такого учасника провадження як власник майна. Отже, відсутні можливості для оскарження постанови за правилами КПК України.
122. Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
123. Порядок оскарження постанов слідчого під час досудового розслідування перебачено ст. 303 КПК України. У частині 1 визначено вичерпний перелік рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора, які можуть бути оскарженні на досудовому провадженні. Серед них немає постанов про зупинення внесення змін до системи реєстру власників іменних цінних паперів або до системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента.
124. У частині 2 ст. 303 КПК України передбачено, що скарги на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора не розглядаються під час досудового розслідування і можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження у суді згідно з правилами статей 314-316 цього Кодексу.
125. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, прокурора, що не підлягає оскарженню.
126. Отже, КПК України не дозволяє оскаржити на стадії досудового розслідування постанову слідчого про зупинення внесення змін системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента.
127. Позивач не оскаржував постанову слідчого у цій конкретній справі до суду. Позивач надав докази, які підтверджують, що це неможливо теоретично і практично - ухвали Апеляційного суду м. Києва від 03.04.2017 у справі № 11сс/796/1802/2017, від 13.09.2018 справі № 11сс/796/4628/2018, від 30.08.2016 у справі №11сс/796/2492/2016.
128. Судова практика в інших справах свідчить про відмову у відкритті провадження за скаргами на такі постанови слідчих. Апеляційні суди залишали постанови суддів слідчих без змін. Можливість подальшого оскарження таких постанов вичерпано. Немає підстав вважати, що за скаргою заявника на постанову слідчого у цій справі результат був би іншим.
129. Відтак, національне кримінальне процесуальне законодавство не передбачає механізму оскарження постанов слідчого про зупинення внесення змін системи депозитарного обліку щодо цінних паперів певного емітента.
130. Відповідаючи на питання Великої Палати Верховного Суду, констатуємо, що позивач обмежений у захисті від стверджуваного ним порушення свого права на майно. Існує обмеження, що не дає вдатися до дієвого й належного способу захисту порушеного права.
131. Ймовірно, якщо б така справа дійшла до Великої Палати Верховного Суду, цю практику вдалось би змінити.
132. У справі № 243/6674/17-к, яка розглядалася Великої Палатою Верховного Суду як така, що містить виключну правову проблему, стояло питання про можливість оскарження ухвали слідчого судді про надання дозволу на провадження перевірки, яка прямо не передбачена КПК України. У постанові від 23.05.2018 Суд звернув увагу, що оскільки ухвалу слідчого судді про надання дозволу на проведення позапланової перевірки не передбачено КПК, то немає ні дозволу, ні заборони щодо апеляційного оскарження такої ухвали (п. 21).
Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що перевірка такої ухвали судом першої інстанції під час підготовчого провадження не є ефективним засобом захисту від можливого порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки, по-перше, не в усіх випадках кримінальні справи, у яких було здійснено позапланові перевірки, будуть передані до суду з обвинувальним актом. По-друге, підготовче засідання в суді першої інстанції, навіть якщо обвинувальний акт передано до суду, може відбутися запізно для того, щоб бути здатним виправити порушення. По-третє, під час підготовчого судового засідання суддя не має повноважень вчиняти дії та приймати рішення, які можуть призвести до виправлення порушення Конвенції, спричиненого втручанням з боку держави (п. 22).
Зважаючи на важливість для суб`єктів, щодо діяльності яких слідчі судді надають дозволи на проведення позапланових перевірок, прав, установлених статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та враховуючи відсутність надійних процесуальних механізмів захисту прав під час підготовчого провадження, Велика Палата вважає практичним та ефективним право на апеляційний перегляд таких ухвал у стадії досудового розслідування (п. 26).
Оскільки слідчий суддя прийняв рішення про надання дозволу на проведення комплексної позапланової перевірки, яке не передбачене КПК, то суду апеляційної інстанції під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою на це рішення слід було керуватися приписами частини шостої статті 9 КПК щодо застосування загальних засад кримінального провадження, визначених частиною першою статті 7 КПК. Однією з таких засад є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (пункт 17 частини першої статті 7 КПК). Зміст цієї засади розкрито у статті 24 КПК, згідно з частиною першою якої кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК (п. 27).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що апеляційні суди зобов`язані відкривати апеляційне провадження за скаргами на ухвали слідчих суддів про надання дозволу на проведення позапланових перевірок (п. 28).
133. Підхід Великої Палати Верховного Суду, у разі його застосування до правової проблеми, що постала у справі, міг би призвести до визнання за позивачем права на оскарження постанови слідчого в судовому порядку під час досудового розслідування. У Великої Палати Верховного Суду була б така нагода, якщо б вона прийняла цю справу до розгляду. Однак, на відміну від справи № 243/6674/17-к, Палата не визнала цю проблему фундаментальною. Отож, доводиться лише сподіватися, що буде інша нагода повернутися до цього питання.
134. Висновок про застосування статті 303 КПК України, зокрема про можливість її розширеного тлумачення у сукупності зі ст. 7, 9 КПК України, і визнання за позивачем права на оскарження «неназваних» у КПК України постанов слідчого під час досудового провадження, може зробити лише повноважний суд. Це питання за межами адміністративної юрисдикції. Тому адміністративний суд не може визнати за позивачем таке право.
135. Більшість суддів погодилася з тим, що позивачеві слід було оскаржити постанову слідчого до суду, домогтися її скасування, а потім - скасування рішення Комісії.
136. Зважаючи на поточну судову практику, такий шлях видається безперспективним. Рішення адміністративного суду не може створити обов`язку для іншого суду розглянути скаргу на постанову слідчого в порядку КПК. Тим більше, за чинним КПК таку постанову не може бути оскаржено.
137. Натомість, адміністративний суд, дійшовши висновку про її незаконність, міг захистити позивача від негативних наслідків незаконної постанови слідчого - скасувати рішення Комісії. Це у повній мірі відповідає як повноваженням адміністративного суду, так і його завданням.
138. Постанова слідчого, якщо б її Комісія не виконала, не створила б перешкоди для реалізації прав позивача. Саме рішення Комісії, а не постанова слідчого порушує права позивача. Відтак, об`єктом спору повинно бути саме рішення Комісії. Лише скасування цього рішення відновлює становище, яке існувало до порушення, і реально захищає позивача. Натомість скасування постанови слідчого, саме по собі, не усуває порушення прав позивача автоматично.
139. З урахуванням наведеного, вважаю, що:
- постанова слідчого від 03.11.2016 суперечить ст. 16, 170-174 КПК України і є незаконною;
- рішення Комісії від 22.11.2016 суперечить статті 8 Закону України "Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні" № 448/96 і є незаконним;
- було порушено статтю 1 Першого Протоколу;
- оскарження постанови слідчого від 03.11.2016 в порядку КПК України є неефективним способом захисту і не вирішує проблеми позивача.
140. Гадаю, касаційну скаргу слід було задовольнити і залишити в силі постанову суду першої інстанції.
Суддя В.М. Кравчук