Справа № 520/6010/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 р.Справа № 520/6010/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., м. Харків по справі № 520/6010/19

за позовом ОСОБА_1

до Приватного виконавця Близнюкова Юрія Володимировича

про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до приватного виконавця Близнюкова Юрія Вікторовича (далі по тексту - приватний виконавець Близнюков Ю.В., відповідач), в якому просив суд :

- визнати противоправними дії приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича;

- визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича по виконавчому провадженню ВП № 56509516 від 28.05.2019 року про стягнення з боржника основної винагороди;

- стягнути з приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Юрія Володимировича завдану моральну (немайнову) шкоду, спричинену противоправними діями, а саме прийняттям постанови по виконавчому провадженню ВП № 56509516 від 28.05.2019 про стягнення з боржника основної винагороди в розмірі 10 000,00 грн. (десяти тисяч грн. 00 коп.) на користь ОСОБА_1 (ІПН. НОМЕР_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 по справі № 520/6010/19 відмовлено у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Близнюкова Юрія Вікторовича про визнання дій протиправними, визнання протиправною та скасування постанови, стягнення моральної шкоди.

Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 скасувати, а справу № 520/6010/19 направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з посиланням на ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» стверджує, що постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди можуть бути оскаржені учасниками виконавчого провадження до адміністративного суду, встановленого законом.

У надісланому до суду письмовому відзиві, відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, справу розглянути у його відсутність.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що виконавче провадження № 56509516, в межах якого винесено оскаржувану постанову від 28.05.2019, відкрито за виконавчим листом № 643/15511/15-ц від 23.02.2017, виданим Московським районним судом м. Харкова на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова у цивільній справі № 643/15511/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Дельта Банк" суми заборгованості за кредитним договором 381864,50 грн.

Не погодившись із постановою приватного виконавця від 28.05.2019 про стягнення з боржника ОСОБА_1 суми основної винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом про її скасування, визнання протиправними дій приватного виконавця Близнюкова Ю.В., стягнення моральної шкоди.

Приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки пов`язаний з виконанням судових рішень в цивільному провадженні.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви N 29458/04 та N 29465/04, §24) ЄСПЛ закріпив поняття "суд, встановлений законом", яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Згідно з ч.1 ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон № 1404-VIII), який є пеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Враховуючи, що з позовом про оскарження постанови приватного виконавця Близнюкова Ю.В. від 28.05.2019 по ВП № 56509516 позивач звернувся у червні 2019 року, на спірні відносини поширюється саме Закон № 1404-VIII.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.42 Закону № 1404-VIII кошти виконавчого провадження складаються з виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця.

Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (ч.3 ст.45 Закону № 1404-VIII).

За приписами п.5 ч.1 ст.3 Закону № 1404-VIII відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону N 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Отже, вказаною імперативною нормою права закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 06.06.2018 по справах № 921/16/14-г/15 і № 127/9870/16-ц, від 20.09.2018 по справі № 821/872/17, від 17.10.2018 по справі № 826/5195/17, від 31.10.2018 по справі № 158/534/16-а, від 14.11.2018 по справі № 820/4243/17, від 28.11.2018 по справі № 2-01575/11, від 13.03.2019 по справі № 545/2246/15-ц, від 12.06.2019 по справі № 370/1547/17, а також постанові Верховного Суду від 24.01.2018 по справі № 0670/4378/12, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.

З огляду на викладене, оскільки безпосередньо Законом України «Про виконавче провадження» визначено спеціальний порядок судового оскарження постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, згідно з яким відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, є помилковим висновок суду першої інстанції про те, що даний спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Позовні вимоги про визнання протиправними дій приватного виконавця Близнюкова Ю.В. та про стягнення з відповідача моральної шкоди позивач пов`язує виключно з незаконністю постанови приватного виконавця по виконавчому провадженню ВП № 56509516 від 28.05.2019 про стягнення з боржника основної винагороди. Отже, вказані позовні вимоги є похідними від вимог про скасування зазначеної вище постанови, у зв`язку з чим повинні розглядатися в одному провадженні в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.320 КАС України неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, є підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, ухвала Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 по справі № 520/6010/19 підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 272, 287, 308, 310, 312, 315, 320, 321, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 року по справі № 520/6010/19 скасувати.

Справу № 520/6010/19 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) С.П. Жигилій І.С. Чалий