Справа № П/9901/256/19
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

06 серпня 2019 року

Київ

справа №П/9901/256/19

адміністративне провадження №П/9901/256/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шарапи В.М.,

Желтобрюх І.Л.,

Стрелець Т.Г.,

секретар - Івченко М.В.,

за участю

представника відповідача - Ліходій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Вищої ради правосуддя

про зобов`язання вчинити певні дії

встановив:

11 травня 2019 року до Верховного Суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання формулювання причин звільнення, наведених у рішенні від 09 квітня 2019 року №1077/0/15-19, неправильними або такими, що не відповідають чинному законодавству; зміну формулювання причин звільнення, наведених у рішенні від 09 квітня 2019 року №1077/0/15-19, зі статті 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» на статтю 43 Закону України «Про статус суддів», яка діяла станом на день призначення ОСОБА_1 на посаду судді, а саме: з «у зв`язку з неспроможністю виконувати повноваження за станом здоров`я» на «подання суддею заяви про відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 30 січня 2019 року він звернувся до Вищої ради правосуддя із заявою, відповідно до якої просив звільнити його з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, неможливістю виконувати повноваження за станом здоров`я відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 126 Конституції України та ст. 43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року. Однак, за результатом розгляду поданої заяви відповідачем прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси у зв`язку з неспроможністю виконувати повноваження за станом здоров`я на підставі чинної статті 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Позивач, посилаючись на положення ст. 43 Закону України «Про статус суддів», вважає, що відповідач при прийнятті такого рішення допустив звуження його права на відставку за станом здоров`я, яке він набув на час призначення на посаду судді, тим самим позбавивши його соціальних гарантій, пов`язаних з відставкою (а.с. 1-3).

Відповідач позовні вимоги не визнав, надав до Суду відзив на позову заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити. Відповідач зазначив, що з набранням чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ з 01 січня 2011 року положення ст. 43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року втратили чинність. Зазначає, що на момент подачі позивачем заяви про звільнення з посади судді були чинними положення ст. 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ, якими і керувалась Вища рада правосуддя при прийнятті рішення відносно позивача. Вказує, що при прийнятті рішення від 09 квітня 2019 року №1077/0/15-19 Вища рада правосуддя діяла у відповідності до норм чинного законодавства, рішення прийнято повноважним складом та підписано всіма членами Вищої ради правосуддя, як і брали участь у його ухваленні, мотиви його ухвалення наведені в повному обсязі (а.с. 36-39).

Представником позивача до Суду надано відповідь на відзив відповідача, в якому вказано на безпідставність наведених у відзиві обґрунтувань. Зазначено, що позивач не заперечує та визнає наявність у Вищої ради правосуддя повноважень ухвалювати рішення про звільнення його з посади, а також підтверджує, що стан його здоров`я дійсно перешкоджає йому продовжувати здійснення правосуддя. Позивач зауважує, що при прийнятті Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ, із набранням чинності якого втратила свою дію ст. 43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ, було допущено звуження існуючого до 01.01.2011 року права судді на відставку, яке за змістом та обсягом на ряду із загальним порядком передбачало відставку також і за станом здоров`я судді (а.с. 116-117).

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про зобов`язання вчинити певні дії та відкрито провадження у справі №П/9901/256/19. Розгляд справи призначено на 18 липня 2019 року.

За клопотанням представника позивача 18 липня 2019 року розгляду справи було відкладено до 06 серпня 2019 року.

Позивач та представник відповідача, належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з`явились. 06 серпня 2019 року представником позивача до Суду надано заяву про здійснення розгляду справи без участі позивача та його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позов, просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення учасників справи, колегія суддів встановила наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» №1037/2008 від 13 листопада 2008 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у межах п`ятирічного строку (а.с. 19-22).

Указом Президента України «Про переведення суддів» №780/2011 від 25 липня 2011 року суддю Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області ОСОБА_1 переведено на роботу на посаду судді Суворовського районного суду міста Одеси (а.с. 24).

Постановою Верховної Ради України від 05 листопада 2013 року №675-VІІ ОСОБА_1 обрано на посаду судді Суворовського районного суду міста Одеси безстроково (а.с. 17-18).

Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією №041122 від 30 січня 2019 року ОСОБА_1 встановлено другу групу інвалідності (загальне захворювання) (а.с. 4).

30 січня 2019 року ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя подано заяву про звільнення його з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, неможливістю виконувати повноваження за станом здоров`я відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 126 Конституції України та ст. 43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року (а.с. 7).

09 квітня 2019 року Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1077/0/15-19, яким ОСОБА_1 звільнено з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси у зв`язку з неспроможністю виконувати повноваження за станом здоров`я. При прийнятті вказаного рішення Вища рада правосуддя керувалась, зокрема, п. 1 ч. 6 ст. 126 Конституції України та ст. 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (а.с. 8-9).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам Суд виходить з наступного.

Судом з`ясовано, що позивач не заперечує та визнає наявність у Вищої ради правосуддя повноважень ухвалювати рішення про звільнення його з посади, а також підтверджує, що стан його здоров`я дійсно перешкоджає йому продовжувати здійснення правосуддя, тоді як спірним питанням в цій адміністративній справі є правомірність застосування Вищою радою правосуддя при звільненні позивача з посади судді саме статті 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ.

У відповідності до п. 1 ч. 6 ст. 126 Конституції України (в чинній редакції) підставою для звільнення судді є неспроможність виконувати повноваження за станом здоров`я.

За приписами ст. 113 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VІІІ (далі - Закон №1402-VІІІ, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суддя звільняється з посади у разі неспроможності здійснювати повноваження за станом здоров`я за наявності медичного висновку, що надається медичною комісією, утвореною спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань охорони здоров`я, за зверненням Вищої ради правосуддя. Визнавши, що стан здоров`я судді не дає змоги протягом тривалого часу або постійно здійснювати йому свої повноваження, Вища рада правосуддя ухвалює рішення про звільнення судді з посади.

Як вже зазначалось судом, в поданій 30 січня 2019 року до Вищої ради правосуддя заяві ОСОБА_1 просив звільнити його з посади судді Суворовського районного суду м. Одеси у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності, неможливістю виконувати повноваження за станом здоров`я відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 126 Конституції України та ст. 43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року.

У відповідності до ч. 1 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» №2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року (далі - Закон №2862-ХІІ, в редакції, чинній на момент призначення позивача на посаду судді) кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків.

Проте, згідно пп. 1 п. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) визнано таким, що втратив чинність Закон України "Про статус суддів" (2862-12) (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., N 8, ст. 56; 1994 р., N 22, ст. 142, N 26, ст. 203; 1995 р., N 34, ст. 268; 1999 р., N 50, ст. 434; 2000 р., N 10, ст. 79, N 13, ст. 102, N 38, ст. 322; 2001 р., N 33, ст. 180; 2004 р., N 25, ст. 354; 2006 р., N 1, ст. 18), крім статей 43 та 44, які втрачають чинність з 01 січня 2011 року.

Таким чином, стаття 43 Закону №2862-ХІІ, яку позивач вважає такою, що підлягала застосуванню при розгляді Вищою радою правосуддя питання про його звільнення з посади судді на підставі поданої заяви від 30 січня 2019 року, втратила чинність 01 січня 2011 року.

В свою чергу, Закон №2453-VI втратив чинність з дня набрання чинності Законом №1402-VIII, крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 розділу XII Закону №1402-VIII.

Статтею 58 Конституції України закріплено принцип дії нормативно-правового акта у часі, у відповідності до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України про офіційне тлумачення статей 58, 78, 79, 81 Конституції України та статей 243-21, 243-22,243-25 Цивільного процесуального кодексу України (у справі щодо несумісності депутатського мандата) від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997 зазначено, що закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. <…> (Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) від 3 жовтня 1997 року № 4-зп/1997).

Таким чином, Вищою радою правосуддя правомірно ухвалено рішення про звільнення позивача з посади судді з підстав, передбачених статтею 113 Закону №1402-VIII, оскільки саме вказаний Закон був чинним на час подання позивачем відповідної заяви про звільнення та на час прийняття рішення з цього питання відповідачем, тоді як стаття 43 Закону №2862-ХІІ втратила чинність з 01 січня 2011 року.

Крім того, Суд враховує, що з доводів, викладених ОСОБА_1 в позовній заяві та поясненнях на відзив, вбачається, що позивач фактично не погоджується зі змінами, що відбулись в законодавстві з часу його призначення на посаду судді до моменту звільнення. Так, позивач вважає, що при прийнятті Закону №2453-VІ, із набранням чинності якого втратила свою дію ст. 43 Закону №2862-ХІІ, було допущено звуження існуючого до 01 січня 2011 року права судді на відставку, яке за змістом та обсягом на ряду із загальним порядком передбачало відставку також і за станом здоров`я судді.

Натомість, колегія суддів щодо цих доводів вважає за необхідне зазначити, що органом, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України згідно зі статтею 1 Закону України "Про Конституційний Суд України" від 13 липня 2017 року №2136-VIII є Конституційний Суд України. Саме цей орган судової влади наділений повноваженнями вирішувати питання про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим (п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про Конституційний Суд України"). Тобто, адміністративний суд не має повноважень встановлювати відповідність або невідповідність законів положенням Конституції України.

Також в обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на приписи абзацу 4 пункту 34 розділу XII Закону №1402-VIII (в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції), відповідно до якого судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Натомість, колегія суддів критично оцінює такі посилання, оскільки вони не стосуються спірних правовідносин. Спірним питанням в цій адміністративній справі є правомірність застосування відповідачем статті 113 Закону №1402-VIII в частині визначення підстави звільнення позивача з посади судді, тоді як питання розрахунку стажу роботи останнього при розгляді цієї адміністративної справи не вирішується.

Таким чином, оцінивши в сукупності наявні в матеріалах справи докази, зваживши всі аргументи та доводи сторін, Суд вважає, що Вища рада правосуддя при ухваленні рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади судді правомірно застосувала статтю 113 Закону №1402-VIII при визначенні причин і підстав звільнення останнього, тобто діяла в межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів ст. 139 КАС України судові витрати не підлягають стягненню.

Керуючись ст.ст. 139, 244-250, 255, 266, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) до Вищої ради правосуддя (ідентифікаційний код 00013698; 04050, м. Київ, вул. Студентська, б. 12-а) про зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі виготовлено 08 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

В.М. Шарапа

І.Л. Желтобрюх

Т.Г. Стрелець