Справа № 200/3260/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 року справа №200/3260/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Гаврищук Т.Г., за участю секретаря судового засідання - Тішевського В.В., представника відповідача - Окорокової Є.Є., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року у справі № 200/3260/19-а (головуючий суддя І інстанції Кошкош О.О.), складеного в повному обсязі 12 червня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області, за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення невиплаченої винагороди, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

04 березня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про стягнення невиплаченої винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду в розмірі 51600 грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн. (а.с. 3-5).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року відмовлено у задоволені позовних вимог (а.с. 114-117).

Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року у справі № 200/3260/19-а та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначив, що він у період з 07 квітня 2014 року по 06 листопада 2015 року приймав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України.

Однак, всупереч вимог п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2014 року №158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» йому не здійснена виплата винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції. Вважає, що вищевказані протиправні дії відповідача спричинили йому моральну шкоду, яка також підлягає стягненню (а.с. 120-122).

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. В апеляційній скарзі просив розглянути справу у відсутність його та його представника.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, наполягала на тому, що рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

В суді першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 04 жовтня 2003 року по 06 листопада 2015 року проходив службу в Першотравневому РО УМВД України в Донецькій області, а у період з 07 листопада 2015 року по 10 серпня 2018 року - в Національній поліції України (а.с. 6-11).

У довідці Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Донецькій області від 06 листопада 2015 року № 11487/Нч зазначено, що ОСОБА_1 в період з 07 квітня 2014 року по 06 листопада 2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області (а.с. 12).

17 жовтня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації щодо отриманого грошового забезпечення з 01 грудня 2013 року по 10 серпня 2018 року (а.с. 13).

05 листопада 2018 року Управлінням фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Донецькій області надано лист №Ч-184/26/02-2018 додатком до якого є довідка про нараховане та виплачене грошове забезпечення із зазначенням обов`язкових відрахувань за період проходження служби в Першотравневому РВ ГУМВС України в Донецькій області з 01 грудня 2013 року по 06 листопада 2015 року та за період проходження служби в ГУНП України в Донецькій області з 07 листопада 2015 року по 10 серпня 2018 року (а.с. 14).

З довідок від 05 листопад 2018 року №55, № 56 вбачається, що грошове забезпечення складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, надбавку за стаж служби, премії, доплати (а.с. 15, 16).

Позивач вважає, що виплата винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду за період з 04 червня 2014 року по 06 листопада 2015 року у розмірі 51 600,00 грн. не здійснена, що є спірною обставиною у справі.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні докази на підтвердження виконання завдань, пов`язаних з участю в антитерористичній операції, за період з 04 червня 2014 року по 31 березня 2015 року, з 01 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року, відтак, відсутні підстави для виплати спірної винагороди за цей період.

Виплата винагороди за період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року здійснена відповідачем, відтак вимоги позивача в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, суд першої інстанції відмовив у задоволені позовних вимог про стягнення моральної шкоди з огляду на відмову у задоволені позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

На підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2014 року № 158 «Про перерозподіл деяких видатків державного бюджету, передбачених Міністерству фінансів на 2014 рік та виділення коштів з резервного фонду державного бюджету» (далі - Постанова № 158) військовослужбовцям у 2014 році виплачувалась винагорода за безпосередню участь в антитерористичних операціях.

Відповідно до пункту 2 Постанова № 158 за безпосередню участь в антитерористичних операціях, здійсненні заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою військовослужбовцям, у тому числі строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям) льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації Національної гвардії і Державної прикордонної служби, водіям автотранспортних засобів Національної гвардії і Державної прикордонної служби починаючи з 1 травня 2014 року виплачується винагорода в розмірі 100 відсотків місячного грошового забезпечення та заробітної плати, але не менш ніж 3000 гривень, у розрахунку на місяць.

Пунктом 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ", який діяв до 13 грудня 2016 року (далі - Наказ № 499), яким затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, встановлено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженою Наказом № 499, зокрема, визначено, що:

- при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата (підпункт 1.7);

- грошове забезпечення, виплачене особі рядового чи начальницького складу несвоєчасно або виплачене їй у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого особа мала на нього право (підпункт 1.12)

Статтею 43 Конституції України, зокрема, передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до пункту 2 наказу від 23 липня 2014 року № 719 «Про виплату винагороди військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, резервістам та працівникам (невійськовослужбовцям), льотного, льотно-підйомного, інженерно-технічного складу авіації та водіям автотранспортних засобів Національної гвардії України» винагорода виплачується за час, обрахований із дня фактичного початку участі в операціях і заходах, зазначених у пункті 1 цього наказу, до дня завершення такої участі, в поточному місяці за минулий на підставі наказів командирів (начальників) органів військового управління (військових частин, закладів, установ, організацій) (командирам (начальникам) - наказів вищих командирів (начальників), начальників органів внутрішніх справ.

З системного аналізу наведених вище правових положень Постанови № 158 та Наказу № 719, з урахуванням змістового навантаження розділових знаків у контексті пункту 2 Постанови № 158, суд дійшов висновку, що спірна винагорода обчислюється у розмірі 100% місячного грошового забезпечення, з розрахунку на місяць. Проте, такий розмір не повинен бути меншим ніж 3000 грн. При цьому, враховуючи положення Наказу № 719, обчислення цієї винагороди здійснюється з дня фактичного початку участі в операціях і заходах до дня завершення такої участі, тобто винагорода виплачується військовослужбовцям за відповідні місяці із дня фактичної участі в операціях до дня завершення такої участі.

Тобто, виплата такої винагороди за час перебування особи у відпустці не передбачена. Зазначеним Наказом № 719 передбачена виплата винагороди за минулий період без будь-яких обмежень.

Як вбачається з матеріалів справи, безпосередня участь позивача з 07 квітня 2014 року по 06 листопада 2015 року в проведенні антитерористичної операції території Донецької області підтверджена наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України від 21 жовтня 2015 року № 294 (а.с. 12).

Довідкою від 06 листопада 2015 року №11487/Нч (прийнятою на підставі вищевказаного наказу) Головне управління Національної поліції в Донецькій області підтвердило, що позивач дійсно в період з 07 квітня 2014 року по 06 листопада 2015 року брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення Антитерористичної операції на території Донецької області (а.с. 12).

При розгляді даної справи суд враховує висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних відносинах, викладені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 812/889/17 (номер рішення в ЄДРСР 75424718) та від 23 жовтня 2018 року у справі № 812/927/16 (номер рішення в ЄДРСР 77361137), від 14 лютого 2019 року у справі № 812/861/17 , від 06 березня 2019 року у справі № 812/1424/16 згідно з якими доказами безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції вказані як накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, так і довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, видані на підставі відповідних наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України.

З урахуванням такої правової позиції Верховного Суду, суд вважає, що накази Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, якими підтверджено періоди включення позивача до складу сил і засобів, які залучаються та беруть безпосередню участь в антитерористичній операції на території Донецькій області, забезпеченні її проведення, та, відповідно, довідка про безпосередню участь особи в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, складена відповідачем на підставі таких наказів Антитерористичного Центру при Службі безпеки України, є належними та достатніми доказами безпосередньої участі позивача в антитерористичній операції, що дають право на отримання винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції.

Однак, керівництвом ГУМВС України в Донецькій області та начальником Першотравневого РО УМВД України у Донецькій області не видавались накази про залучення ОСОБА_1 до виконання заходів із забезпечення правопорядку на державному кордоні, відбиття збройного нападу на об`єкти, що охороняються військовослужбовцями, звільнення цих об`єктів у разі захоплення або спроби насильного заволодіння зброєю, бойовою та іншою технікою тощо.

Доказів, які б спростовували відсутність вищевказаних наказів матеріали справи не містять.

Відтак, відсутність відповідних наказів про залучення позивача до безпосередньої участі у виконанні заходів АТО у період з 04 червня 2014 року по 31 березня 2015 року, з 01 листопада 2015 року по 06 листопада 2015 року унеможливлює нарахування позивачу винагороди за безпосередню участь в антитерористичній операції за цей період.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає правомірною відмову у задоволені вищевказаних вимог позивача та погоджує висновки суду першої інстанції щодо відсутності доказів на підтвердження доводів позивача щодо виконання ним завдань, пов`язаних з участю в антитерористичній операції, у вищевказаний період.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що виконання службових обов`язків в містах, які відносяться до зони проведення антитерористичній операції, в даному випадку у м. Мангуш Донецької області, де позивач проходив службу, не свідчить про виконання позивачем конкретних завдань, пов`язаних з його безпосередньою участю в проведенні антитерористичній операції.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що за період з 01 квітня 2015 року по 31 жовтня 2015 року позивачу виплачена спірна винагорода, що підтверджується наказами про виплату винагороди особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх прав ГУМВС в області за участь в антитерористичній операції, а саме:

06 липня 2015 року наказ №1495 про виплату винагороди за квітень 2015 року, в т.ч. старшому дільничному інспектору міліції Першотравневого РВ ГУ МВС України в Донецькій області ОСОБА_1 за безпосередню участь в антитерористичній операції тривалістю 10 днів у розмірі 1436,00 грн. (а.с. 43-44);

06 липня 2015 року наказ №1496 про виплату винагороди за травень 2015 року за безпосередню участь в антитерористичній операції тривалістю 4 дні у розмірі 633,00 грн. (а.с. 45-46);

18 серпня 2015 року наказ №1786 про виплату винагороди за червень 2015 року за безпосередню участь в антитерористичній операції тривалістю 9 днів у розмірі 1210,00 грн. (а.с. 47-48);

16 вересня 2015 року наказ №2013 про виплату винагороди за липень 2015 року за безпосередню участь в антитерористичній операції тривалістю 9 днів у розмірі 1414,00 грн. (а.с. 49-50);

16 вересня 2015 року наказ №2014 про виплату винагороди за серпень 2015 року за безпосередню участь в антитерористичній операції тривалістю 30 днів у розмірі 4411,00 грн. (а.с. 51-52);

06 листопада 2015 року наказ №2456 про виплату винагороди за вересень 2015 року за безпосередню участь в антитерористичній операції тривалістю 30 днів у розмірі 1064,00 грн. (а.с. 53-54);

06 листопада 2015 року наказ №2457 про виплату винагороди за жовтень 2015 року за безпосередню участь в антитерористичній операції тривалістю 4 дні у розмірі 717,00 грн. (а.с. 55-56).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що незгода позивача з вищевказаними наказами або сумами виплаченими на підставі цих наказів не є спірним питанням даної справи, оскільки позивачем не оскаржувались на час їх видання та сплати зазначених сум.

Відтак, враховуючим вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення невиплаченої винагороди поліцейським за безпосередню участь у заходах із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях чи в антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду в розмірі 51600 грн.

Посилання апелянта на наказ № 316 від 11.02.2015 року та посвідчення на відрядження,щодо його відрядження до м. Мар`їнка в період 12.02.2015 р. по 21.02.2015 року Донецької області, судом апеляційної інстанції не приймається, оскільки вони відсутні в матеріалах справи та судом першої інстанції не досліджувались. Не були додані зазначені документи і до матеріалів позову.

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є похідними від вищевказаних, відтак, також не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції не допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 червня 2019 року у справі № 200/3260/19-а - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 12 серпня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 13 серпня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Т.Г. Гаврищук