Справа № 440/4614/18
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 р.Справа № 440/4614/18

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Бенедик А.П. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 року (головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, повний текст складено 06.05.19 року) по справі № 440/4614/18

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Управління Держпраці у Полтавській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

21.12. 2018, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позов до Управління Державної праці у Полтавській області (далі - відповідач), в якому просить скасувати постанову від 07.12.2018 № ПЛ2691/170/АВ/П/ПТ/ІП-ФС про накладення штрафу в сумі 670 140,00 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів апеляційної скарги, позивач посилається на неврахування судом першої інстанції фактичних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідачем прийнятий наказ № 2984 від 19.11.2018 «Про проведення фактичної перевірки позивача».

Працівниками відповідача проведено інспекційне відвідування позивача на підставі направлення № 2395 від 20.11.2018 на проведення державного контролю, про що складений акт від 28.11.2018 №ПЛ2674/158/28.

Порушення виявлені під час перевірки склало у порушенні вимог додержання законодавства про працю, а саме: в магазині « ОСОБА_2 » стояла за прилавком та здійснювала продаж товарів громадянка ОСОБА_3 без належно оформлених документів на працевлаштування. Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_3 вона працевлаштована у позивача з кінця 2018 року без укладання трудового договору, з графіком роботи з 08.00 до 20.00 без вихідних та перерви на обід, заробітної плати не отримувала, про розмір заробітної плати не домовлялись.

Крім цього, порушення склало: в магазині «Лимон» стояла за прилавком та здійснювала продаж товарів громадянка ОСОБА_4 без належно оформлених документів на працевлаштування. Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_4 вона працює у позивача з 20.11.2018, з графіком роботи з 08.00 до 20.00, перерва на обід з 13.00 до 13.30, вихідні дні: через день, заробітну плату не отримувала, заробітна плата визначена в сумі 3700,00 грн.

Окрім цього, порушення склало: в кафе стояла за прилавком та здійснювала продаж товарів ОСОБА_5 без належно оформлених документів на працевлаштування. Відповідно до письмового пояснення ОСОБА_5 , вона працює у позивача сторожем з 19.11.2018 та фактично проводить розрахунки з покупцями та прийом товару у постачальників, заробітну плату не отримувала, графік роботи з 9.00 до 20.00 без перерви на обід.

Крім цього, порушення склало: в магазині «Смак» стояла за прилавком та здійснювала продаж товарів ОСОБА_6 без належно оформлених документів на працевлаштування. Відповідно до письмового пояснення ОСОБА_6 працює у позивача з 01.11.2018, документи на оформлення трудових відносин не укладала, заробітну плату не отримувала, графік роботи з 7.00 до 22.00 потім дів доби вихідні.

Окрім цього, порушення склало: в магазині « ОСОБА_7 » стояла за прилавком та здійснювала продаж товарів ОСОБА_8 без належно оформлених документів на працевлаштування. Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_8 з 20.11.2018 працює у позивача, заробітна плата становить 3200,00 грн, графік роботи з 8.00 до 17.00, вихідні дні субота і неділя.

Крім цього, порушення склало: в магазині «Насолода» здійснювала продаж товарів ОСОБА_9 без належно оформлених документів на працевлаштування. Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_10 вона працює у позивача з 10.11.2018 на посаді продавця, заробітну плату не отримувала оплата визначена в розмірі мінімальної заробітної плати, графік роботи з 9.00 до 14.00 з понеділка по п`ятницю.

Під час інспекційного відвідування наданий наказ №8 від 26.11.2018 про оформлення даних громадян продавцями продовольчих та промислових товарів з 26.11.2018, та повідомлення про прийняття працівників на роботу отримане ДФС України 26.11.2018.

До 26.11.2018 громадяни ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 працювали у позивача без належно оформлених трудових відносин, що суперечить ч.3 ст.24 КЗпП Укрїани, якою визначено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом, розпорядженням власника або уповноваженим ним органом, повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики, адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу, в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

30.11.2018 позивачем направлені заперечення щодо проведення інспекційного відвідування та складання за його результатами акту №ПЛ2674/158/АВ від 28.11.2018 року.

Відповідачем прийнято рішення № ПЛ2674/158/АВ/ТД від 28.11.2018 про розгляд справи про накладення штрафу.

За результатами інспекційного відвідування прийнято постанову від 07.11.2018 №ПЛ2691/170/АВ/П/ПТ/ІП-ФС про накладення на позивача штрафу у розмірі 670 140,00 грн.

Суд першої інстанції, під час відмови у задоволенні позову, дійшов до висновку що надані до матеріалів справи письмові документи не спростовують посилання відповідача про допущення позивачем до роботи працівників без оформлення відповідних трудових договорів, як це передбачено діючим трудовим законодавством.

Крім цього, суд першої інстанції зробив висновок про те, що порушення вимог ч.3 ст. 24 КЗпП України, а саме: недопущення працівників ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 до роботи без укладання трудового договору про що відповідачем правомірно згідно з ч.2 ст.265 КЗпП України застосований штраф у розмірі 670 140,00 грн не можно ототожнювати зі штрафом, передбаченим ч.3 ст.41 КУпАП, оскільки штраф за ч.2 ст.265 КЗпП України є фінансовою санкцією.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015 року «Про затвердження Положення про Державну службу України» державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно до пп. 6 п. 4 згаданої вище постанови Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, а саме: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

У відповідності до ст. 7 згаданої вище постанови держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

На утворені територіальні органи Держпраці може покладати виконання завдань за міжрегіональним принципом.

На підставі ч.1 ст. 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» цей Порядок визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України Про зайнятість населення (далі - штрафи).

Пунктом 2 вищезгаданої постанови зазначено про те, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Пунктом 3 названої вище постанови зазначено про те, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року №509 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» зазначено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Пунктом 2 постанови №295 від 26.04.2017 року «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю » ( чинного на час здійснення дії)державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Пунктами 19, 20 постанови №295 від 26.04.2017 року «Про затвердження Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю » (чинного на час здійснення дії) зазначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Частини 3 статті 24 КЗпП України каже, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні контракту.

Матеріали справи свідчать про те, що підставою для накладення на позивача штрафу стало фактичне допущення до роботи таких працівників, а саме: ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 до 26.11.2018 без оформлення трудового договору оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Так, в своїй апеляційній скарзі позивач каже про належне оформлення з ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 трудових договорів в період часу з 18.11.2018, 19.11.2018, та направлення ним 17.11.2018 повідомлення про прийняття працівника на роботу у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу».

Крім цього, в своїй апеляційній скарзі позивач наполягає про неотримання податковим органом його повідомлення відбулось з технічних підстав.

З огляду на те, що в суді першій інстанції позивач наполягав на те, що з ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 були укладені саме цивільні угоди на період їх стажування до 26.11.2018, та відсутність посилань у письмових поясненнях всіх працівників про укладання з ними трудових договорів за період часу з 18.11.2018, 19.11.2018, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

З приводу неповідомлення про прийняття працівників на роботу органи Державної фіскальної служби у період часу з 18.11.2018, 19.11.2018, то колегія суддів, вважає їх необґрунтованими, та акцентує увагу на таке.

Позивач в своїй апеляційній скарзі каже, що повторне направлення повідомлення про прийняття працівників на роботу відбулось вже 26.11.2018 засобами електронного зв`язку, у зв`язку з перебуванням позивача за кордоном.

Проте, до суду першої інстанції, до суду апеляційної інстанції не надані відповідні докази в підтвердження даних доводів.

На підставі ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року № 413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» відповідно до частини третьої статті 24 Кодексу законів про працю України Кабінет Міністрів України постановляє:

Установити, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів:

засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису;

на паперових носіях разом з копією в електронній формі;

на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Щодо доводів апеляційної скарги про помилковість повторного притягнення позивача до юридичної відповідальності за одне й теж правопорушення, то колегія суддів зазначає на таке.

За обставинами справи постановою Глобинського районного суду Полтавської області від 18.01.2019 у справі № 527/2483/18 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП та стягненні штрафу у розмірі 8500,00 грн на користь держави, за результатами розгляду матеріалів, які надійшли з Управління Держпраці у Полтавській області про результати інспекційного відвідування 28.11.2019.

В своїй апеляційній скарзі позивач каже про притягнення його повторно до юридичної відповідності за правилами ч. 3 ст. 265 КЗпП України.

Частинами 2, 3, 4, 7 ст. 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі:

фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення;

недопущення до проведення перевірки з питань додержання законодавства про працю, створення перешкод у її проведенні - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

вчинення дій, передбачених абзацом шостим цієї частини, при проведенні перевірки з питань виявлення порушень, зазначених в абзаці другому цієї частини, - у стократному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення;

порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Сплата штрафу не звільняє від усунення порушень законодавства про працю.

За змістом частини третьої статті 265 Кодексу законів про працю України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями.

Також слід узяти до уваги позицію Конституційного Суду України, висловлену в Рішенні № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року (у справі про відповідальність юридичних осіб; далі - Рішення).

Судом у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України, частин першої, третьої статті 2, частини першої статті 38 КУпАП вирішено, що визначення діянь, які є, зокрема адміністративними правопорушеннями, не можуть бути предметом регулювання підзаконними нормативно-правовими актами. Суб`єктами адміністративної відповідальності є фізичні особи. Закони, що не включені в установленому порядку до КУпАП, можуть встановлювати адміністративну відповідальність фізичних осіб. Вказану у статті 38 КУпАП строки не застосовуються у випадках притягнення юридичних осіб до відповідальності за порушення валютного чи податкового законодавства, оскільки вона визначає строки накладення адміністративних стягнень лише на громадян та посадових осіб.

Крім того, у пункті 3 мотивувальної частини Рішення вказано, що „у численних законодавчих актах, які встановлюють відповідальність підприємств, установ та організацій за порушення законодавства у публічних сферах, у тому числі валютного та податкового, не дається прямої вказівки на її вид чи характер правопорушень, а йдеться про „фінансові санкції, „штрафи, „заходи впливу, „заходи впливу та санкції тощо. Більше того, при встановленні у цих законодавчих актах відповідальності громадян і посадових осіб за правопорушення у зазначених сферах прямо вказується на її адміністративний характер та порядок притягнення до відповідальності саме таких осіб згідно з нормами КУпАП. Тому твердження суб`єкта права на конституційне звернення, що Декрет Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю прямо встановлює адміністративну відповідальність юридичних осіб за порушення валютного законодавства є непереконливим (абзац п`ятий).

Також у пункті 4 мотивувальної частини Рішення дано аналіз генезису інституту адміністративної відповідальності. „Певний період у правовій науці та законодавстві суб`єктами адміністративного проступку визнавалися як фізичні, так і юридичні особи. Проте в умовах панування державної форми власності накладення штрафів на юридичних осіб втрачали будь-який сенс, тому правова доктрина схилялась до недоцільності визнання підприємств, установ та організацій суб`єктами адміністративної відповідальності, що знайшло нормативне закріплення в Указі Президії Верховної Ради Союзу РСР від 21 червня 1961 року „Про подальше обмеження застосування штрафів, що накладаються в адміністративному порядку та аналогічному Указі Президії Верховної Ради Української РСР від 15 грудня 1961 року. Цими нормативно-правовими актами скасовано накладення адміністративних штрафів на підприємства, установи та організації. Саме цю концепцію було реалізовано у прийнятому 7 грудня 1984 року Кодексі Української РСР про адміністративні правопорушення, за яким суб`єктом адміністративної відповідальності є лише фізична особа (статті 9, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 27, 30, 31, 32 Загальної частини та Особлива частина Кодексу). Ця позиція законодавця залишилась незмінною, свідченням чого є численні доповнення, які вносились до КУпАП протягом усього часу його дії, в тому числі і Законом України Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення від 5 квітня 2001 року, метою прийняття якого було приведення Кодексу у відповідність з Конституцією і законами України. Законами про внесення змін до Загальної та Особливої частин Кодексу, якими, зокрема, встановлювались нові склади адміністративних правопорушень та адміністративні стягнення за них, суб`єктом відповідальності за ці правопорушення визнавались лише фізичні особи.

Тому припис частини третьої статті 2 КУпАП, згідно з яким „положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законодавством, ще не включеним до Кодексу, стосується лише законів, що встановлюють адміністративну відповідальність фізичних осіб (пункт 4 мотивувальної частини).

Тобто, вказаним Рішенням фактично встановлюється, що відповідальність юридичних осіб, визначена іншими, ніж КУпАП, законами України, не є адміністративною; це самостійний вид відповідальності, хоча предметом їх регулювання є відносини не цивільно-правового, а публічно-правового характеру, і передбачена ними відповідальність також є публічно-правовою.

Водночас зазначені висновки Конституційного Суду України слід брати до уваги із урахуванням змін з 2001 року чинного законодавства, зокрема й КУпАП. Так, на момент прийняття зазначеного рішення нормами КУпАП не передбачалась відповідальність юридичних осіб: відповідно до статті 27 КУпАП, чинного на той момент, штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення. Натомість згідно з положеннями цієї ж статті чинного КУпАП штрафом є грошове стягнення, що накладається на громадян, посадових та юридичних осіб за адміністративні правопорушення (зміни внесені Законом України від 14 липня 2015 року № 596-VIII у зв`язку із регулюванням відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, адміністративну відповідальність несе не правопорушник, а відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб).

І хоча наведене може розцінюватись як крок до зміни підходів до розуміння законодавцем правової природи адміністративної відповідальності, наявність у частині третій статті 265 Кодексу законів про працю України прямої вказівки на те, що штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями, ототожнення таких штрафів із адміністративною відповідальністю є неправильним.

До того ж, за змістом частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України суб`єктами відповідальності за цією статтею є виключно юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю. Натомість суб`єктами адміністративної відповідальності за нормами КУпАП можуть бути осудні фізичні особи, що досягли 16 років, службові і посадові особи; батьки (за протиправні дії неповнолітніх, якщо вони вчинили адміністративний проступок у віці від чотирнадцяти до шістнадцяти років); і в окремих випадках юридичні особи.

Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 522/12566/18.

Частина 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З приводу посилань апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 21.12.2108 у справі №814/2156/16; від 22.04.2019 у справі № 806/2143/18, то колегія суддів зазначає на таке.

Наведені судові рішення не містять правових висновків стосовно різного характеру правової природи суб`єктів правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 265 КЗпП України та ч. 3 ст. 41 КУпАП, та не враховують зміни, які внесені до ч. 3 ст. 265 КЗпП України.

З огляду на це, колегія суддів вважає неможливим застосовувати до даного спору дані правові висновки.

За вищевказаних обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно до п.1 ч.1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 року по справі № 440/4614/18 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.О. Донець
Судді А.П. Бенедик М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 09.08.2019 року