Справа № 640/19667/18
Суддя: Епель Оксана Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції: Аверкова В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року Справа № 640/19667/18

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника відповідача Логовської Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року у справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві

про визнання протиправними

та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ :

Історія справи.

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 р. № -2655.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року адміністративний позов було задоволено в повному обсязі.

Ухвалюючи зазначене рішення, суд виходив з того, що правовою підставою для надання пільг зі сплати земельного податку є одночасна наявність двох умов: використання позивачем власного нежилого приміщення, яке розміщено на земельній ділянці, в його господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку другої групи, яким позивач відповідає.

При цьому, судом було враховано правові висновки Верховного Суду у справах цієї категорії.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що у свідоцтві позивача - платника єдиного податку не вказано видів економічної діяльності, що передбачають використання землі, також апелянт посилається на рішення Верховного Суду України, наполягає на тому, що позивачем не доведено отримання доходу саме від використання земельної ділянки і що він не має права на звільнення від сплати земельного податку.

З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалами шостого апеляційного адміністративного суду від 01.07.2019 р. відкрито апеляційне провадження у справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.

У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.

Обставини справи, установлені судом першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець (далі - ФОП ОСОБА_1 ), перебуває на податковому обліку в ГУ ДФС у м. Києві та є платником єдиного податку 2-ї групи. Місцем провадження господарської діяльності позивача є АДРЕСА_1

Видами діяльності позивача, зокрема є 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний), що підтверджується відомостями наявними в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Позивач є власником частини нежилого приміщення (І поверх) площею 101,3 кв. метрів, яке складає 2/100 частин від будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Провадження господарської діяльності позивачем за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується копією договору оренди нежитлового приміщення від 18.10.2016 р. № 18/10-1 та копією акта приймання-передачі нежитлового приміщення за Договором оренди нежитлового приміщення від 18.10.2016 р. № 18/10-1.

Належне позивачу нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , використовується ним як фізичною особою-підприємцем для здійснення господарської діяльності.

11.10.2018 р. відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № -2655, яким позивачу визначено суму податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб за податковий період 2018 рік в загальному розмірі 17519, 37 грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Нормативно-правове обґрунтування.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Частиною 1 статті 120 ЗК України передбачено, що в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У пп. 269.1.1, 269.1.2 п. 269 ст. 269 ПК України визначено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі.

Відповідно до п. 269.2 ст. 269 ПК України особливості справляння податку суб`єктами господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються главою 1 розділу XIV цього Кодексу.

Згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК України об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Пунктом 286.1 статті 286 ПК України встановлено, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

У п. 287.8 ст. 287 ПК України закріплено, що власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Відповідно до п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.

Згідно з пп. 4 п. 297.1 ст. 297 ПК України платники єдиного податку звільняються від обов`язку нарахування, сплати та подання податкової звітності з податку на майно (в частині земельного податку), крім земельного податку за земельні ділянки, що не використовуються платниками єдиного податку першої - третьої груп для провадження господарської діяльності та платниками єдиного податку четвертої групи для ведення сільськогосподарського товаро виробництва.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що правовою підставою для надання пільг зі сплати земельного податку є одночасна наявність двох умов: використання позивачем власної земельної ділянки у своїй господарській діяльності та наявність у нього статусу платника єдиного податку, зокрема 2-ї групи.

При цьому, слід враховувати, що з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), права та обов`язки щодо земельної ділянки на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, а тому при використанні відповідного об`єкта нерухомого майна в господарській діяльності за наявності вищевказаного статусу платника єдиного податку, особа набуває право на отримання вказаної пільги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. по справі № 804/79/15.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, зло позивач є платником єдиного податку 2-ї групи та використовує нежитлове приміщення, яке знаходиться на земельній ділянці, щодо якої відповідачем нараховано спірний податок, у його господарській діяльності. Тобто, позивач відповідає вищенаведеним умовам для звільнення від сплати земельного податку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності податкового повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 11.10.2018 р. № -2655, необхідності його скасування та задоволення позову.

Доводи апелянта про те, що у свідоцтві позивача - платника єдиного податку не вказано видів економічної діяльності, що передбачають використання землі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як було зазначено вище, в ЄДР містяться відомості про відповідні види економічної діяльності позивача.

Водночас, у п. 7 ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» прямо передбачено, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Посилання апелянта на те, що підставою для звільнення від сплати земельного податку є, зокрема, використання саме земельної ділянки в господарській діяльності ФОП, а не використання приміщення, і що позивачем не доведено отримання доходу саме від використання земельної ділянки, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки з набуттям права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), права та обов`язки щодо земельної ділянки на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.02.2018 р. по справі № 804/79/15.

Надаючи оцінку всім доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».

Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права.

Отже, проаналізувавши доводи апелянта, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким повно і правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, відповідно до вимог ст. 242 КАС України.

Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на це, апеляційна скарга Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року - без змін.

Розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, то відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 лютого 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Повний текст судового рішення виготовлено 07 серпня 2019 року.

Головуючий суддя

Судді: