Справа № 500/1089/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/7122/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Бруновська Н.В.,

суддя Кузьмич С.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

третя особа ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року (головуючий суддя Косюк О.П., проголошено, м. Тернопіль, 12:42:48) у справі № 500/1089/19 за адміністративним позовом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:

13 травня 2019 року Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області (далі - позивач, Тернопільське ОУПФУ Тернопільської області) звернулось в суд першої інстанції з позовом до до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області (далі - відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову від 25 квітня 2019 року ВП№58614955 про накладення штрафу на боржника в розмірі 5100,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що державним виконавцем накладено на позивача штраф у зв`язку з невиконанням пенсійним органом судового рішення. Позивач не погоджувався з таким рішенням виконавця, оскільки вважав, що судове рішення він виконав у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається на те, що на виконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року, з урахуванням ухвали суду від 04 лютого 2019 року у справі №819/225/18, пенсійний орган 03 квітня 2018 року, беручи до уваги правову оцінку, надану судом у рішенні, повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року №495/П-11. Позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про невиконання рішення суду, а відтак необґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Третя особа, в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечує.

Представники решти учасників справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити враховуючи наступне.

Як з`ясовано судом з матеріалів справи рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.06.2018 №876/3916/18, вирішено:

задовольнити частково позов ОСОБА_1 до Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії;

визнати відмову Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області у формі Листа №495/П-11 від 02 січня 2018 року про незарахування у страховий стаж ОСОБА_1 проходження ним військової служби у віддаленій місцевості (с.Юрюнг-Хая, Якутська АРСР) за період з 02 березня 1988 року по 04 вересня 1991 у кратному пільговому обчисленні протиправною;

зобов`язати Тернопільське ОУПФУ Тернопільської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року за вх. №1153/П-11 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Рішення суду від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18 набрало законної сили 03 грудня 2018 року.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2019 року у справі №819/225/18 ухвалено виправити допущену описку в пункті 3 резолютивної рішення, а саме: замість помилково зазначеного «Зобов`язати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року року за вх.№1153/П-11 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні» читати «Зобов`язати Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року за вх.№495/П-11 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні».

Тернопільським окружним адміністративним судом 11 березня 2019 року видано виконавчий лист на виконання рішення від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18.

На виконання виконавчого листа головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 14 березня 2019 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58614955, надано Тернопільському ОУПФУ в Тернопільській області строк для виконання рішення суду 10 робочих днів.

Листом Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області №4175/10 від 19 березня 2019 року повідомлено відповідача, що рішення суду від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18 виконано.

Проте, третьою особою на адресу відповідача 26.03.2019 надіслано заяву, в якій зазначено, що рішення суду від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18 не виконано та висловлено прохання перевірити його виконання.

Відповідачем 27 березня 2019 року на адресу позивача надіслано вимогу виконавця №1124/03.3-32 якою зобов`язано боржника виконати рішення суду.

Надалі, листами Тернопільського ОУПФУ Тернопільської області №5013/10 від 05 квітня 2019 року, №7186/10 від 11 травня 2019 року, поясненнями №7336/10 від 14 травня 2019 року повідомлено відповідача про те, що рішення суду від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18 виконано в повному обсязі.

25 квітня 2019 року головним державним виконавцем винесено постанову про накладення на Тернопільське ОУПФУ Тернопільської області штрафу в розмірі 5100 грн у виконавчому провадженні №586149 за невиконання рішення Тернопільського окружного адміністративного суду №819/225/18 від 03 квітня 2018 року.

Не погоджуючись із зазначеною постановою про накладення штрафу позивач звернувся із даним позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку що оскаржуване рішення державного виконавця про накладення на орган пенсійного фонду штрафу у розмірі 5100 грн від 25.04.2019 у виконавчому провадженні ВП 58614955 є законним, обґрунтованим та таким, що прийнято в межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією та законами України, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступні міркування.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку; контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі статтею 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентується Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Так, пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із пунктами 1, 3 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання.

Пунктом 1 частини 3, абзацу 1 частини 4 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону. Вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до частини шостої статті 26 Закону №1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.

Частиною першою статті 63 Закону №1404-VIII визначено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність (частина 2 статті 63 Закону №1404-VIII).

Статтею 75 Закону №1404-VIII встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З аналізу зазначених норм слідує, що на момент прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановлений факт невиконання боржником рішення суду у встановлений законодавством строк, з приводу якого здійснюються заходи на його виконання. При цьому обов`язковою умовою накладення державним виконавцем штрафу є невиконання судового рішення боржником без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього.

Як з`ясовано судом зі змісту резолютивної частини рішення від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18 суд зобов`язав Тернопільське ОУПФУ Тернопільської області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 18 грудня 2017 року за вх. №1153/П-11 з урахуванням правової оцінки, наданої судом. У цьому рішенні суду встановлено, що час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Суд зазначав, що період проходження військової служби з 02 березня 1988 року по 04 вересня 1991 року зараховано у календарному розмірі, і не зазначено як страховий стаж, що здобутий на Крайній Півночі, що суперечить вимогам чинного законодавства України в частині зарахування трудового стажу на пільгових умовах.

Отже, такий висновок суду про те, що період проходження ОСОБА_1 військової служби з 02 березня 1988 року по 04 вересня 1991 року слід вважати як страховий стаж, здобутий на Крайній Півночі, зарахувавши до трудового стажу на пільгових умовах, мав бути врахований Тернопільським ОУПФ під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 12 грудня 2017 року №490/П-11.

Натомість, позивач 18 лютого 2019 року зробив запит №2636/05 Військовому комісару Тернопільського обласного військового комісаріату щодо надання уточнюючої довідки чи трудового договору про період проходження ОСОБА_1 військовою служби з 02 березня 1988 року по 04 вересня 1991 року у 169 РТБ на посаді начальника медичного пункту у віддаленій місцевості (с. Юрюнг-Хая, Якутської АССР), а також щодо підтвердження чи спростування запису в довідці № 10/2/8300 від 01 грудня 2017 року виданої Тернопільським обласним військовим комісаром щодо зарахування до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах - один місяць служби за два місяці.

На згаданий запит позивач отримав відповідь від 18 лютого 2019 року №10/2/1275, в якій підтверджено те, що ОСОБА_1 проходив військову службу з 16 серпня 1979 року по 08 грудня 1994 року, в тому числі з 02 березня 1988 року по 04 вересня 1991 року виконував обов`язки начальника медичного пункту окремої радіолокаційної роти у відділеній місцевості (с. Юрюнг-Хая, Якутської АССР) 169 радіотехнічної бригади, а також те, що період проходження служби у віддаленій місцевості зараховано у вислугу років на пільгових умовах (один місяць служби за два місяці). Відповідно до керівних документів, статутів Збройних Сил СРСР Збройних Сил України, укладення трудових договорів не передбачено, а також, зазначається, що в довідці від 01 грудня 2017 року №10/2/8300 абзац другий вказано помилково.

Позивач 26 лютого 2019 року повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 12 грудня 2017 року №490/П-11, та надав відповідь №3131/05, в якій зазначив, що при визначенні пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зарахування до страхового стажу в пільговому обчисленні періоду військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі нормами чинного законодавства не передбачено.

Отже, по суті позивач, ігноруючи висновки Тернопільського окружного адміністративного суду, викладені у рішенні від 03 квітня 2018 року у справі №819/225/18, прийняв рішення, яке ґрунтується на обставинах, які вже досліджувались судом, та яким було надано правову оцінку, що полягає у визнанні їх неправомірними та необгрунтованим.

У зв`язку з цим, покликання позивача на те що ним виконано рішення суду є безпідставним, оскільки звернення ОСОБА_1 розглянуто пенсійним органом без урахування правової оцінки, наданої судом у рішенні яке набрало законної сили, а відтак державним виконавцем 25 квітня 2019 року правомірно накладено на позивача штрафу у зв`язку з невиконанням пенсійним органом рішення суду.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та прийняв оскаржене рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та суперечать матеріалам справи.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2019 року у справі № 500/1089/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
С. М. Кузьмич