Справа № 140/947/19
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6833/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довгої О.І.,

судді Бруновської Н.В.,

судді Шавеля Р.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року ( головуючий суддя Каленюк Ж.В. м. Луцьк) у справі № 140/947/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Нововолинського міського відділу Управління державної міграційної служби України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач) звернулася з позовом до Нововолинського міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (відповідач) про визнання протиправними дій щодо відмови у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ; зобов`язання здійснити обмін та видати їй паспорт громадянина України у формі книжечки, відповідно до вказаного Положення.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що після реєстрації 07 березня 2019 року шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_2 , а тому в її паспорті зроблено відмітку про його обмін в місячний строк.

22 березня 2019 року, у зв`язку із зміною прізвища, вона звернулася до відповідача із заявою про обмін та видачу паспорта громадянина України у формі книжечки. У заяві повідомила про відмову від оформлення паспорта у формі ID-картки та застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру (ЄДДР) у зв`язку із релігійними переконаннями. Однак відповідач письмово відмовив у видачі паспорта у формі книжечки, мотивуючи відмову запровадженням внутрішніх паспортів у формі ID-картки з посиланням на Закон України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її соціальний статус». Позивач вважає, що відмовляючи в оформленні паспорта у формі книжечки, відповідач порушує її права та інтереси, позаяк законодавством передбачена можливість видачі паспорта як у формі картки, так і у формі книжечки. З наведених підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправними дії Нововолинського міського відділу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області щодо відмови у видачі ОСОБА_3 паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ. Зобов`язано Нововолинський міський відділ Управління Державної міграційної служби України у Волинській області здійснити обмін паспорта та видати ОСОБА_3 паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу. В обґрунтування своєї позиції апелянт зазначив, що запровадження в Україні біометричних паспортів обумовлене Планом дій до введення безвізового режиму з Євросоюзом, схваленим у листопаді 2010 року. Частиною четвертою статті 21 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» передбачено, що паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. З прийняттям цього Закону паспорт громадянина України оформляється територіальними органами та підрозділами Державної міграційної служби України, що забезпечені відповідним обладнанням, всім визначеним законодавством категоріям громадян, починаючи з чотирнадцятирічного віку, тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Апелянт вказує, що ОСОБА_1 у заяві від 22 березня 2019 року повідомила, що хоче здійснити обмін паспорта та оформити бланк паспорта громадянина України у формі книжечки, без застосування засобів Єдиного державного реєстру. Проте жодних правових підстав для оформлення паспорта у формі книжечки немає, оскільки видачу таких паспортів припинено згідно з вимогами чинного законодавства, про що заявнику надано відповідь у письмовій формі відповідно до Закону України «Про звернення громадян» з посиланням на чинне законодавства щодо необхідності обміну паспорта зразка 1994 року на паспорт громадянина України у формі картки. Просить рішення суду першої інстанції скасувати, та прийняти нове, яким в задоволені позову відмовити.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу. Відзив фактично грунтується на підставах, викладених у позові. Позивач просить у задоволені апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечує.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено.

07 березня 2019 року між громадянами України ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, після державної реєстрації якого позивач змінила прізвище на « ОСОБА_2 », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 07 березня 2019 року Нововолинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області.

22 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Нововолинського міського відділу Управління ДМС України у Волинській області із заявою здійснити обмін паспорта громадянина України та оформити і видати новий його бланк виключно у вигляді паспортної книжечки зразка, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІІ, форма якого не заборонена діючим законодавством України, та без застосування засобів ЄДДР. При цьому вказала, що отримання паспорта у формі картки з безконтактним електронним носієм суперечить її релігійним переконанням.

Листом від 28 березня 2019 року №0711-388/0711.1-19 відповідач повідомив позивачку, що питання видачі та оформлення паспорта громадянина України регулюються Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її соціальний статус» та постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2016 року №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України». Згідно з чинним законодавством паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Законні підстави для оформлення та видачі паспорта громадянина України відповідно до постанови від 26 червня Верховної Ради України від 26 червня 1992 року №2503-ХІ відсутні. Зверталася увага, що ЄДДР ведеться з дотриманням вимог Закону України «Про захист персональних даних».

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з обгрунтованості поданого позову, з посиланням на позицію Великої Палати Верховного Суду, яка лягла в основу оскаржуваного рішення.

Аналіз доводів рішення суду першої інстанції та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, свідчить про правильну кваліфікацію судом фактичних обставин справи, з огляду на таке.

Перш за все, судом правильно до спірних правовідносин було застосовано правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи, оскільки дана справа є типовою та відповідає ознакам зразкової справи.

Так, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені у рішенні від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, належить застосовувати в адміністративних справах щодо звернення осіб до суду з позовом до територіальних органів ДМС України з вимогами видати паспорт громадянина України у формі книжечки, у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних, відповідно до Положення № 2503.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду у даній категорії справ полягає, зокрема, в тому, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює не якість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Велика Палата звертає увагу, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Звертаючись до ст. 8 Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних, що ратифікована Законом України від 06 липня 2010 року № 2438-VI, Верховний Суд зазначив: «Будь-якій особі надається можливість: a) з`ясувати існування файлу персональних даних для автоматизованої обробки, його головні цілі, а також особу та постійне місце проживання чи головне місце роботи контролера файлу; б) отримувати через обґрунтовані періоди та без надмірної затримки або витрат підтвердження або спростування факту зберігання персональних даних, що її стосуються, у файлі даних для автоматизованої обробки, а також отримувати такі дані в доступній для розуміння формі; c) вимагати у відповідних випадках виправлення або знищення таких даних, якщо вони оброблялися всупереч положенням внутрішнього законодавства, що запроваджують основоположні принципи, визначені у ст. 5 і 6 цієї Конвенції; …».

Досліджуючи практику ЄСПЛ, Велика Палата наголосила на тому, що першою умовою виправданості втручання у права, гарантоване ст. 8 Конвенції, є те, що воно має бути передбачене законом, причому тлумачення терміну «закон» є автономним, та до якості «закону» ставляться певні вимоги (див. рішення ЄСПЛ у справі «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, заява № 18139/91, п. 37) Під терміном «закон» … слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві. Закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності» та «передбачуваності».

За проведеним аналізом норм Закону №5492-VI та норм Положення №2503 (діючого на момент виникнення правовідносин), Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми наведеного Закону не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорту у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по-батькові та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог ст. 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом») не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення ст. 8 Конвенції.

Крім того, перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження «нагальній суспільній потребі», тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «Svyato-Mykhaylivska Parafiya v. Ukraine» від 14 червня 2007 року). Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований (див. рішення ЄСПЛ у справі «Groppera Radio AG and Others v. Switzerland» від 28 березня 1990 року).

Відтак, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Крім того, відповідно до ст. 14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Х`ю Джордан проти Великої Британії» сформулював таку позицію: «Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу».

Позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Щодо зобов`язання судом першої інстанції суб`єкта владних повноважень оформити та видати бланк паспорту громадянина України у вигляді паспортної книжечки старого зразка, колегія суддів вважає, що це також відповідає правовій позиції зразкової справи №806/3265/17, оскільки Великою Палатою вищого касаційного суду зобов`язано, з метою належного захисту порушених прав Відділ УДМС оформити та видати особі паспорт громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення № 2503.

Таким чином, доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, не узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у зразковій справі №806/3265/17, нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та судової практики Європейського суду з прав людини, а тому не приймаються судом апеляційної інстанції.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, відповідно до ст. 316 КАС України, для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до п.8 ч.6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є типові справи.

Частиною 5 статті 291 КАС України унормовано, що рішення суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду типової справи може бути оскаржено в касаційному порядку виключно з таких підстав: 1) суд першої та (або) апеляційної інстанції при вирішенні типової справи не визнав її типовою справою та (або) не врахував правові висновки, викладені у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи; 2) справа, в якій судом першої та (або) апеляційної інстанції ухвалено рішення з урахуванням правових висновків, викладених у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, не відповідає ознакам типової справи.

Отже, колегія суддів вважає, що справа підлягає касаційному оскарженню виключно за обставинами переліченими вище.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 243, 246, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі № 140/947/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, встановлених частиною 5 статті 291 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 13 серпня 2019 року.