Справа № 120/610/19-а
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/610/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Вільчинський О.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

07 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Полотнянка Ю.П. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Бубели Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2019 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з січня 2015 року по вересень 2018 року. Також просив зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату такої грошової компенсації.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відповідач вказав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, а рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач з 21 березня 1996 року працював начальником відповідних відділень Державної казначейської служби України в місті Донецьку, а з 22 грудня 2011 року займав посаду начальника управління ДКС України у Петровському районі міста Донецька Донецької області.

У зв`язку з погіршенням стану здоров`я в 2017 році позивачу встановлено II групу інвалідності довічно, що підтверджується довідкою МСЕК Серія 12ААА №602203 від 21 грудня 2017 року.

Наказом ДКС України від 24 вересня 2018 року № 455-о ОСОБА_2 звільнено з посади начальника управління казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області за власним бажанням відповідно до частини першої статті 86 Закону України "Про державну службу" без виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2015 - 2018 роки.

03 жовтня 2018 року позивач звернувся до ДКС України із заявою про нарахування та виплату йому грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2015-2018 роки.

У відповідь на вказане звернення позивачу направлено лист від 31 жовтня 2018 року №2013/320-17854. В листі зазначалось, що з метою розгляду питань, порушених у зверненні, необхідно надати на адресу Казначейства перелік відповідних документів, а саме: заяву (заяви) про надання відпустки (відпусток) без збереження заробітної плати за період з 2015 - 2018 роки; заяви про надання відпусток за період 2013 - 2018 роки; накази управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області про надання відпусток за період 2013 - 2018 роки; копію наказу Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області про звільнення з посади начальника управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області; наказ управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області про складення з себе повноважень начальника управління.

В подальшому позивач на адресу відповідача направив заяву від 26 листопада 2018 року із зазначенням обставин, які унеможливлюють надання ним перелічених вище документів.

Листом ДКС України від 26 грудня 2018 року № 20-13/21683 позивача повідомлено про те, що питання нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за 2015 - 2018 роки не може бути розглянуто та вирішено, оскільки ним не було надано необхідних документів, зазначених у листі ДКС України від 31 жовтня 2018 року № 20-13/320-17854.

Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність ДКС України щодо не проведення нарахування та виплати йому грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період з січня 2015 року по вересень 2018 року, звернувся до суду з відповідним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про державну службу" правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Таким чином, правовий статус державних службовців, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, Законом України "Про державну службу", а в частині, що не регламентується цими нормами, регламентуються Кодексом законів про працю України (далі - КЗПП України) та іншими законодавчими актами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗПП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" (зі змінами та доповненнями) діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зі змінами та доповненнями, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд, на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (100-95-п) (з наступними змінами і доповненнями).

Згідно з статтею 83 КЗпП виплата грошової компенсації за невикористану відпустку може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (стаття 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник, з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство). Право на відпустки забезпечується: - гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; - забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних: основна відпустка ; додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про відпустки", щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Згідно з абзацом 2 пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до пункту 7 Порядку, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду.

Відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Статтею 74 КЗпП України визначено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно з частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Колегією суддів встановлено, що позивач з 22 грудня 2011 року займав посаду начальника управління ДКСУ у Петровському районі міста Донецька Донецької області. З займаної посади звільнений за власним бажанням відповідно до частини першої статті 86 Закону України "Про державну службу наказом Державної казначейської служби України від 24 вересня 2018 року № 455-о.

Підпунктом 11 пункту 13 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 передбачено (далі - Положення № 215), що Голова Казначейства призначає на посаду за погодженням з Міністром фінансів і головами відповідних місцевих держадміністрацій та звільняє з посади за погодженням з Міністром фінансів керівників територіальних органів Казначейства, призначає на посаду та звільняє з посади за погодженням з Міністром фінансів заступників керівників територіальних органів Казначейства.

Наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 04 вересня 2015 року за № 1060/27505, затверджено типове Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення (далі - Положення № 1280).

Згідно з пунктом 14 Положення № 1280 управління Казначейства діють на підставі положень про них, що затверджуються Головою Казначейства.

На виконання Положення № 1280 видано наказ Казначейства від 21 листопада 2011 року №128, яким, зокрема затверджено Положення про управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області (далі - Положення № 128).

Відповідно до пункту 1 Положення № 128 Управління Казначейства є територіальним органом Казначейства, що підпорядкований Казначейству та Головному управлінню Державної казначейської служби України у Донецькій області (далі - Головне управління Казначейства).

Згідно з пунктом 5 Положення № 128 Управління Казначейства з метою організації своєї діяльності, зокрема забезпечує ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів (підпункт 2), а також організовує планово-фінансову роботу, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів (підпункт 4).

Відповідно до пункту 10 Положення № 128 начальник управління Казначейства здійснює керівництво управлінням Казначейства, несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, підписує накази управління Казначейства; здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Пунктом 14 Положення № 128 визначено, що Управління Казначейства є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власний бланк, рахунки в установах Казначейства та банках.

Отже, Казначейство не є роботодавцем (у розумінні Кодексу законів про працю України) керівників територіальних органів Казначейства, а виступає виключно суб`єктом призначення для останніх.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області обліковується як юридична особа, що не перебуває в стані припинення.

Згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Наказом Казначейства від 30 липня 2014 року № 215 встановлено тимчасовий простій у роботі органів Казначейства, зокрема й Управління Казначейства, в якому працював позивач.

Водночас, наказом Казначейства від 24 грудня 2014 року № 360 вказано про переміщення та перереєстрацію органів Казначейства на підконтрольній території Донецької області та визначено, що простій вважається закінченим з дати зміни місцезнаходження відповідних органів Казначейства.

На виконання вказаного наказу управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області переміщено до смт. Володарського Донецької області, про що 24 грудня 2014 року внесено запис у Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Отже, з 24 грудня 2014 року, у зв`язку із закінченням простою, позивач був зобов`язаний стати до роботи в очолюваному ним державному органі, однак жодних відомостей про це апелянт не надав.

Твердження апелянта про те, що у січні 2015 року його ознайомлено з наказом Казначейства про надання відпустки без збереження заробітної плати на час проведення АТО не підтверджене жодними доказами.

При цьому, позивач не надав ні копію відповідного наказу Казначейства, ні будь-яких доказів про ознайомлення з ним.

Відтак, оскільки відповідно до КЗпП України день звільнення за власним бажанням є останнім робочим днем позивача, то ОСОБА_2 , як керівник управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області (юридичної особи публічного права), за місцем зберігання трудової книжки повинен був самостійно (одноособово), на підставі виданого управлінням Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області наказу внести записи про звільнення до трудової книжки відповідно до пункту 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників та провести остаточний розрахунок. Жодних виключень із зазначеної норми законодавство України не встановлює.

Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апелянта на те, що відсутність журналів обліку позбавила його можливості видати наказ про своє звільнення, в якому б було вирішено питання виплати коштів, належних працівникові, який звільняється.

Водночас жодних доказів того, що позивач інформував Казначейство про пошкодження будівлі вказаного органу Казначейства, що призвело до знищення майна та особових справ, документів кадрового та бухгалтерського обліку надано не було.

Також ОСОБА_2 не інформував про це й Головне управління Казначейства, про що свідчить наявна у справі довідка від 08 квітня 2019 року №14-18/475.

Крім того, позивач не зазначив жодної об`єктивної причини щодо неможливості виготовлення та ведення журналів обліку наказів, а також видачі наказів управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області, починаючи з грудня 2014 року (дата перереєстрації Управління Казначейства).

Поряд із цим, законодавство не надає Казначейству повноважень з ведення обліку відпусток керівників і працівників його територіальних органів, адже вказані особи не перебувають у трудових відносинах з Казначейством, їх особові справи не зберігаються у Казначействі та вказані органи відповідно до Положення № 1280 є окремими особами юридичного права, що самостійно здійснюють кадрову роботу (через своїх керівників).

Стосовно тверджень апелянта про неможливість вирішення ним як керівником Управління Казначейства питання виплати коштів, належних працівникові, який звільняється, колегія суддів зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що Казначейство не здійснювало фінансування управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області за період з січня 2015 року.

При цьому позивач зазначає, що інформував в свій час керівництво Казначейства про дану проблему, однак вона так і не була вирішена.

Згідно з пунктом 5 Положення № 128 Управління Казначейства з метою організації своєї діяльності, зокрема забезпечує ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів (підпункт 2), а також організовує планово-фінансову роботу, здійснює, контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів (підпункт 4).

Відповідно до пункту 10 Положення № 128 начальник управління Казначейства здійснює керівництво управлінням Казначейства. несе персональну відповідальність за організацію та результати його діяльності, підписує накази управління Казначейства; здійснює інші повноваження відповідно до законодавства.

Докази звернення позивача до Казначейства з приводу інформування про неможливість функціонування управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до довідки від 08 квітня 2019 року № 14-18/475 Головне управління державної Казначейської служби України у Донецькій області повідомило, що начальник управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області ОСОБА_2 протягом 2015 - 2018 років не звертався до вищестоящого органу Казначейства з приводу інформування про пошкодження будівлі та знищення майна і особових справ, документів кадрового та бухгалтерського обліку тощо.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що Положенням про Державну казначейську службу України № 215 та Положенням № 1280, визначено трирівневу організаційну структуру казначейської системи:

1. Казначейство (центральний орган виконавчої влади);

2. Головні управління Казначейства (регіональний рівень);

3. Управління (відділення) Казначейства (місцевий рівень).

Пунктом 47 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України (дані - БК України) визначено, що розпорядником бюджетних коштів є бюджетна установа в особі її керівника, уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов`язань, довгострокових зобов`язань за енергосервісом та здійснення витрат бюджету.

Відповідно до пункту 30 частини 1 статті 2 БК України кошторисом є основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Частиною 1 статті 48 БК України визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов`язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Згідно з частиною 1 статті 51 БК України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Частиною 1 статті 47 БК України передбачено, що відповідно до затвердженого розпису бюджету розпорядники бюджетних коштів одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Порядок складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ (далі - Порядок № 228) затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 228 установа незалежно від того, чи веде вона бухгалтерський облік самостійно, чи обслуговується централізованою бухгалтерією, для. забезпечення своєї діяльності складає індивідуальні кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису за кожною виконуваною нею бюджетною програмою (функцією).

Згідно з пунктом 4 Порядку № 228 зведені кошториси, зведені плани асигнувань загального фонду бюджету, зведені плани надання кредитів із загального фонду бюджету та зведені плани спеціального фонду - це зведення показників індивідуальних кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, що складаються головним розпорядником для подання Мінфіну. Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, місцевим фінансовим органам.

Зведені кошториси не затверджуються.

Пунктом 5 Порядку № 228 визначено, що установам можуть виділятися бюджетні кошти тільки за наявності затверджених кошторисів, планів асигнувань загального фонду бюджету, планів надання кредитів із загального фонду бюджету, планів спеціального фонду.

Установи мають право брати бюджетні зобов`язання витрачати бюджетні кошти на цілі та в межах, установлених затвердженими кошторисами, планами асигнувань загального фонду бюджету, планами надання кредитів із загального фонду бюджету. планами спеціального фонду.

Згідно з частиною 1 статті 22 БК України за обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників бюджетних коштів та розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня.

Абзацом 3 пункту 7 Порядку № 228 встановлено, що розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня (далі - розпорядник нижчого рівня) є розпорядник, який у своїй діяльності підпорядкований відповідному головному розпоряднику та (або) діяльність якого координується через нього.

Розпорядники нижчого рівня, до сфери управління яких належать інші розпорядники нижчого рівня, в процесі складання, розгляду, затвердження та виконання кошторисів застосовують положення цього Порядку, визначені для головних розпорядників.

Так, Казначейство є головним розпорядником бюджетних коштів, а Головне управління Казначейства - розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Водночас. Управління Казначейства є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня по відношенню до Головного управління Казначейства.

Відповідно до пунктів 12-14 Порядку № 228 головні розпорядники розглядають показники проектів кошторисів розпорядників нижчого рівня щодо законності га правильності розрахунків, доцільності запланованих видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, правильності їх розподілу відповідно до економічної класифікації видатків бюджету або класифікації кредитування бюджету, повноти надходження доходів або повернення кредитів, додержання діючих ставок (посадових окладів), норм, цін. лімітів, а також інших показників відповідно до законодавства та складають проекти зведених кошторисів.

На основі проектів зведених кошторисів головні розпорядники формують бюджетні запити, які подаються Мінфіну, Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, місцевим фінансовим органам для включення до проектів відповідних бюджетів у встановленому ними порядку.

Проекти кошторисів складаються усіма установами на наступний бюджетний рік якщо ці установи функціонували до початку року, на який плануються видатки бюджету та/або надання кредитів з бюджету. У разі коли установи утворені не з початку року, кошториси складаються і затверджуються для кожної установи з часу її утворення до кінця бюджетного року в загальному порядку.

Пунктом 32 Порядку № 228 передбачено, що кошториси, титани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів (крім планів використання бюджетних коштів одержувачів), помісячні плани використання бюджетних коштів і штатні розписи затверджуються керівником відповідної вищестоящої установи, за винятком кошторисів, зазначених у пункті 33 цього Порядку (якщо законодавством не встановлено інший порядок затвердження).

Згідно з пунктом 37 Порядку № 228 кошториси, плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, зведення показників спеціального фонду кошторису, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів, а також розрахунки, які обґрунтовують показники видатків бюджету та надання кредитів з бюджету, що включаються до проекту кошторису, підписуються керівником установи (централізованої бухгалтерії) та керівником її фінансового підрозділу або бухгалтерської служби.

Враховуючи викладене, у 2015-2018 роках саме на ОСОБА_2 , який обіймав посаду керівника органу Казначейства, законодавством було покладено обов`язок по вчиненню дій щодо визначення необхідного (конкретного) розміру видатків на утримання Управління Казначейства, з урахуванням усіх потреб кадрового та фінансово-господарського характеру, зокрема шляхом витвереження кошторисні і планів асигнувань загального фонду бюджету, а також своєчасного направлення їх проектів на розгляд та затвердження головному розпоряднику бюджетних коштів.

Лише після цього у головного розпорядника бюджетних коштів виникають правові підстави для складання проектів зведених кошторисів, формування бюджетних запитів, які подаються для включення до проектів відповідних бюджетів.

Згідно з довідкою Головного управління Казначейства від 08 квітня 2019 року № 14-18/479 ОСОБА_2 у 2015-2018 роках до головного розпорядника бюджетних коштів не надавалися кошториси та плани асигнувань для управління Казначейства.

Також Казначейством у 2015-2018 роках доведено до відома встановлені бюджетні асигнування територіальних органів Казначейства у Донецькій області, для уточнення кошторисів та планів асигнувань відповідно до вищенаведених вимог бюджетного законодавства, що підтверджується наявними у справі копіями лімітних довідок і витягів з річного розпису асигнувань.

Таким чином, Казначейством у 2015-2018 роках відповідно до вимог законодавства України вчинено дії щодо передбачення видатків на утримання територіальних органів, зокрема у Донецькій області.

Враховуючи викладене, твердження апелянта про неможливість вирішення ним як керівником Управління Казначейства питання виплати коштів, належних працівникові, який звільняється, у зв`язку з відсутністю фінансування управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька Донецької області за період з січня 2015 року є необґрунтованими.

З огляду на наведене вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315, статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 09 серпня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Полотнянко Ю.П. Ватаманюк Р.В.