Справа № 300/330/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6139/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Носа С.П., Попка Я.С.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу управління Держпраці в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі № 300/330/19 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до управління Держпраці в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу №ІФ 2194/47/АВ/П/ПТ1/ТД-ФС від 13.12.2018 року,-

суддя в 1-й інстанції Грицюк П.П.,

час ухвалення рішення 19 квітня 2019 року, 19:04 год,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення 24 квітня 2019 року,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом до управління Держпраці в Івано-Франківській області (далі - відповідач), в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу управлінням Держпраці в Івано-Франківській області №ІФ 2194/47/АВ/П/ПТ1/ТД-ФС від 13.12.2018 року

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до ст. 24, 253 КЗпП України інспекційним відвідуванням управління Держпраці в Івано-Франківській області було встановлено порушення трудового законодавства, а саме допуск ФОП ОСОБА_1 до виконання роботи працівника ОСОБА_2 без оформлення трудового договору, яке стало підставою для винесення оскарженої постанови про накладення штрафу на підставі ст.265 КЗпП. За фактом перевірки управлінням Держпраці складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 41 КУпАП. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.12.2018 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 8500 грн, який вона сплатила. Позивач вважає, що її вже притягнуто до відповідальності одного виду, тому просить визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу, щоб не допустити подвійної відповідальності.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі № 300/330/19 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що наведені позивачем у адміністративному позові доводи є безпідставними та такими, що спрямовані на звільнення від фінансової відповідальності за вчинення порушення законодавства про працю.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі № 300/330/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору ФОП ОСОБА_1 уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.12.2018 року, що набрала законної сили 03.01.2019 року та застосовано стягнення у вигляді штрафу у розмірі 8500 грн, який ФОП ОСОБА_1 27.12.2018 року сплатила відповідно до квитанції № 0.0..1 (а.с. 37). Накладення на неї штрафу за те саме правопорушення постановою Управління Держпраці в Івано-Франківській області №ІФ 2194/47/АВ/П/ПТ1/ТД-ФС від 13.12.2018 року є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що на підставі наказу Управління Держпраці в Івано-Франківській області за № 1797-Д від 20.11.2018 року про проведення інспекційних відвідувань, та п.п. 3 п. 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 р. № 295, розпорядження КМУ від 05.09.2018 року № 649-р, окремого доручення Голови Держпраці від 10.10.2018 року № 228/4.1-18, 22.11.2018 року проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за місцем здійснення підприємницької діяльності у кафе " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за адресою: АДРЕСА_1 .

За результатами інспекційного відвідування складено Акт № ІФ2194/47/АВ, яким встановлено порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ч. 3 ст. 24, 253 Кодексу законів про працю України та ст. 30 Закону України «Про оплату праці», а саме: під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 у кафе "Vinigret", виявлено, що працівник ОСОБА_2 виконувала роботу офіціанта без укладення трудового договору, відповідно і не підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до наявної у матеріалах справи копії акту перевірки № ІФ2194/47/АВ від 22.11.2018 року, вказаний акт підписано ФОП ОСОБА_1 без зауважень (а.с.67-70).

Також, 22.11.2018 року інспектором управління Держпраці в Івано-Франківській області складено припис про усунення виявлених порушень, яким зобов`язано ФОП Думницьку М. ОСОБА_3 . усунути встановлені інспекційним відвідуванням порушення законодавства про працю та про виконання цього припису, у визначені в ньому строки надати письмове повідомлення із долученням копій первинних документів за підписом уповноваженої особи об`єкта відвідування до 06.12.2018 року (а.с. 71-74).

Як встановлено судом, 22.11.2018 року на виконання припису фізична особа - підприємець ОСОБА_1 наказом за № 26 прийняла ОСОБА_2 на посаду офіціанта з окладом згідно штатного розпису та направила повідомлення про прийняття працівника на роботу (а.с. 79-80).

22.11.2018 року головним державним інспектором управління Держпраці складено протокол про адміністративне правопорушення № ІФ2194/47/АВ/П/ПТ1, в якому позивач надала пояснення, що зобов`язується оформити працівника на роботу (а.с. 71-72).

23.11.2018 року листом за № 16-07/15-10/8029 направлено справу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 3 с. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, до Івано-Франківського міського суду (а.с. 75).

Начальником управління Держпраці в Івано-Франківській області 28.11.2018 року прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу № ІФ2194/447/АВ/П/ПТ1/ТД (а.с. 83).

За результатами розгляду справи про накладення штрафу, відповідно до п. 2 Порядку № 509, на підставі акта інспекційного відвідування від 22.11.2018 року №2194/47/АВ та доданих до нього матеріалів, за порушення законодавства про працю, а саме: ч. 3 ст. 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року № 413, ст. 253 КЗпП України, відповідальність за які передбачена абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, начальником Управління Держпраці винесено постанову від 31.12.2018 року №ІФ 2194/47/АВ/П/ПТ1/ТД-ФС про накладення штрафу на фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 в розмірі 111690 грн (а.с. 86).

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацом 2 ч. 2 ст.265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також КУпАП. Відповідно до ч.3 ст.41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, ч. 2 ст. 265 КЗпП України і ч. 3 ст. 41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).

Штраф за ч.2 ст. 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч. 3 ст. 41 КУпАП є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що і стаття 265 КЗпП, і стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28.12.2014 року.

Вищезазначений Закон передбачав введення ст. 265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість, ст. 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто, ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому, одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин.

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч. 2 ст. 265 КЗпП України і частини 3 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Позивач вважає, що притягнення його до відповідальності за одне й те саме порушення двічі суперечить статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може двічі притягатися до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки в обох нормах йдеться про юридичну відповідальність та одне й те саме правопорушення, для застосування статті 61 Конституції України необхідно з`ясувати чи належить відповідальність, передбачена статтею 265 КЗпП України і статтею 41 КУпАП до одного виду.

Закон не визначає, до якого саме виду юридичної відповідальності належать заходи впливу за правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України.

Кваліфікуючи вид цієї відповідальності, суд бере до уваги:

(а) мету відповідальності - покарання роботодавців за порушення законодавства про працю та легалізація фонду оплати праці;

(б) характер шкоди - шкоду заподіяно суспільству, а не працівнику;

(в) вид стягнення - фінансова санкція у виді штрафу;

(г) суб`єкт, який притягує до відповідальності - державний орган;

(д) джерело сплати - штраф зараховується до державного бюджету.

Водночас положення абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України та частини третьої статті 41 КУпАП в частині визначення правопорушення абсолютно тотожні: "фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)", а обставини, що послугували підставою їх встановлення для позивача - ідентичні.

Враховуючи вищенаведені ознаки, а також пріоритетність тлумачення, яке у найбільшій мірі відповідає інтересам суб`єкта приватного права, суд дійшов висновку, що правопорушення, передбачені у частині другій статті 265 КЗпП України так само, як і правопорушення, передбачене у частині третій статті 41 КУпАП, належить за своєю природою (основними ознаками) до такого виду юридичної відповідальності як адміністративна відповідальність.

Застосовуючи ці підходи суд звертає увагу, що за допуск фізичних осіб до роботи без оформлення трудового договору підприємця ОСОБА_1 уже притягнуто до адміністративної відповідальності постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 22.12.2018 року, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 8500 грн, який вона сплатила.

З огляду на вищевикладене. колегія суддів приходить до висновку про те, що накладення на позивача штрафу за те саме правопорушення також постановою Управлінням Держпраці в Івано-Франківській області є притягненням до того самого виду відповідальності за те саме порушення вдруге, що є порушенням статті 61 Конституції України.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду 22 квітня 2019 року у справі №806/2143/18.

Посилання апелянта на Рішення Конституційного суду №7-рп/2001 від 30 травня 2001 року не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини, що мають значення для справи та вірно трактував норми чинного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу управління Держпраці в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2019 року у справі № 300/330/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді С. П. Нос
Я. С. Попко
Повне судове рішення складено 08.08.2019 року