Справа № 540/1050/19
Суддя: Пекний А.С.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1050/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Пекного А.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Заступника керівника Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області до Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Заступник керівника Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області в інтересах держави (далі - позивач, прокурор) звернувся до суду із позовом до Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області (далі - відповідач, Гладківська сільська рада, Сільрада), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області щодо не визначення підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єкта благоустрою - спортивного майданчику (стадіону), його частин, який перебуває на балансі Гладківської сільської ради, і розташований в с. Таврійське, вул. Лісна, та зобов`язати Гладківську сільську раду Голопристанського району Херсонської області вчинити дії щодо визначення підприємств, установ, організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання цього об`єкта благоустрою населення (його частин).

- визнати протиправною бездіяльність Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області щодо не затвердження планів інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населеного пункту (їх частин), розташованого на території Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, в с. Таврійське по вул. Лісна та зобов`язати Гладківську сільську раду Голопристанського району Херсонської області вчинити дії щодо розроблення та затвердження планів технічної інвентаризації та паспортизації вказаного об`єкта благоустрою населеного пункту (його частин).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що під час вивчення стану законності з питань дотримання законодавства України щодо благоустрою населених пунктів виявлено ряд недоліків щодо проведення технічної інвентаризації та паспортизації спортивного майданчику, який є об`єктом благоустрою і розташований в с. Таврійське Гладківської сільської ради, які негативно впливають на організацію належного утримання та раціонального використання територій, будівель та інженерних споруд та можуть призвести, у разі їх не усунення, до настання тяжких наслідків для життя та здоров`я дітей.

Зокрема, прокурор з посиланням на положення Законів України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про охорону дитинства», Закону України «Про благоустрій населених пунктів», затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №550 від 29.10.2012р. Інструкції з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів вказує, що на території Гладківської сільської ради розташований спортивний майданчик в с. Таврійське, вул . Лісна, який з 2017р. обліковується за Гладківською сільською радою.

Організацію благоустрою у селі Таврійське повинна забезпечувати Гладківська сільська рада, до компетенції якої віднесено, зокрема, затвердження правил і заходів благоустрою населених пунктів.

При цьому, для підтримання у належному стані об`єктів благоустрою, в тому числі їх елементів, як обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків, їх власники, балансоутримувачі зобов`язані проводити згідно з планами, затвердженими органом місцевого самоврядування, інвентаризацію та паспортизацію закріплених за ними об`єктів благоустрою (їх частин).

Отже, однією з необхідних умов для належного виконання зазначеного обов`язку власниками, балансоутримувачами об`єктів благоустрою є наявність затверджених планів проведення таких заходів з благоустрою населеного пункту.

Із вищезазначених Законів та Інструкції випливає обов`язок саме органу місцевого самоврядування - Гладківської сільської ради на визначення підприємств, установ, організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою, затвердження планів інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою території.

Таким чином, спортивний майданчик (стадіон), що знаходиться на балансі Гладківської сільської ради є об`єктом благоустрою, який підлягає належному утриманню, паспортизації та інвентаризації.

Проте, Гладківською сільською радою, з часу введення дитячого спортивного майданчика в експлуатацію повністю ігноруються вищенаведені вимоги законодавства. Не визначено підприємств, установ, організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єкту благоустрою - дитячого спортивного майданчику (стадіону), плани інвентаризації та паспортизації не розроблено, як наслідок, такі функції ніким не здійснюються, паспорт на спортивний майданчик відсутній, обстеження, перевірка технічного стану його конструктивних елементів не проводиться, про що свідчить відсутність документації про їх огляд, ремонт, демонтаж, тощо.

З наведеного прокурору вбачається, що бездіяльність Гладківської сільської ради щодо не визначення підприємств, установ та організацій, відповідальних за утримання такого об`єкту благоустрою, не проведення технічної інвентаризації та паспортизації дитячого спортивного майданчику (стадіону) є протиправною.

Також він вказує, що органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є відповідач - об`єднана територіальна громада в особі Гладківської сільської ради, як орган місцевого самоврядування, який забезпечує реалізацію державної політики щодо охорони дитинства, благоустрою населених пунктів на відповідній території.

У даному випадку прокурором визначено та встановлено поважні причини, необхідні й достатні дані для представництва інтересів держави, оскільки Гладківська сільська рада Голопристанського району Херсонської області, відповідно до ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» покликана захищати права територіальної громади, а останні порушуються внаслідок бездіяльності вказаного органу місцевого самоврядування та ігноруванні вимог діючого законодавства.

Водночас орган, який має повноваження звернутися з позовом щодо бездіяльності таких органів у даних правовідносинах відсутній, у зв`язку з чим прокурор має законні підстави на звернення до суду із даним позовом та, відповідно, набуває статусу позивача.

У даному випадку інтерес держави полягає у забезпеченні гарантованих ст.3 Конституції України та Законом України «Про охорону дитинства» прав людей (дітей) на життя і здоров`я, безпеку, які визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, що становить суспільний інтерес.

Наведене і слугувало підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді Херсонського окружного адміністративного суду Хом`якової В.В. від 28.05.2019р. позовну заяву залишено без руху та установлено позивачу строк для усунення її недоліків. Ці недоліки позивачем усунуті 10.06.2019р.

10 червня 2019р. здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи у зв`язку з перебуванням судді Хом`якової В.В. у відпустці. Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи головуючим суддею у даній справі призначено Пекного А.С.

Ухвалою від 14.06.2019р. відкрито провадження у справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

10 липня 2019р. відповідачем подано відзив, за змістом якого він заперечує проти задоволення позовних вимог. Вказує, що викладені позивачем обставини і підстави позовних вимог не відповідають дійсності. Зокрема, посилається на те, що вказаний об`єкт нерухомості не являється об`єктом благоустрою, а відповідно до обліку (акту прийому передачі від 14.02.2017р.) на балансі Гладківської сільської ради обліковується стадіон (господарські будівлі та споруди), а не спортивний майданчик, який є об`єктом благоустрою. Відповідно до рішення виконкому Гладківської сільради за №17 від 22.06.2017р. стадіону присвоєно поштову адресу, а саме вул. Лісна, 65Б с. Таврійське Голопристанського району Херсонської області . Вказаний стадіон перебуває на балансі Гладківської сільської ради та на утриманні Гладківської сільської ради, як об`єкт інфраструктури сільської ради.

На думку відповідача, прокурором не було враховано, що станом на 28.03.2019р. Гладківською сільською радою виготовлено Технічний паспорт на стадіон (господарські будівлі та споруди) і при виготовлені технічного паспорту було проведено інвентаризацію об`єкту нерухомості відповідно до Зведеного акту. Згідно рішення виконавчого комітету Гладківської сільської ради за №17 від 22.06.2017р. стадіону присвоєно поштову адресу, і на підставі правовстановлюючих документів Гладківською сільською радою зареєстровано право власності на цей об`єкт нерухомості. Рішенням Гладківської сільської ради №331 від 05.06.2019р. надано дозвіл на проведення інвентаризації земель під будівлями та спорудами комунальної власності Гладківської сільської ради та складання технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель під стадіоном, матеріали щодо виготовлення технічної документації з інвентаризації земель під стадіоном передані ФОП ОСОБА_1 , де перебувають і в теперішній час на узгодженні з контролюючими органами.

Відповідач вважає, що за вказаних обставин не може бути визнана протиправною його бездіяльність щодо не затвердження планів інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населеного пункту (їх частин), розташованого на території Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області, в с . Таврійське по вул. Лісна, так як паспортизація та інвентаризація вказаного об`єкта нерухомості вже фактично проведена, що підтверджується доданими до позову документами.

10 липня 2019р. позивачем подано відповідь на відзив, в якому він вказує, що долучені відповідачем до відзиву докази жодним чином не спростовують вимоги позовної заяви, а лише свідчать про оформлення прав комунальної власності на спірний об`єкт, як на об`єкт нерухомості. Твердження відповідача, що вказаний у позовній заяві об`єкт нерухомості не є об`єктом благоустрою є необґрунтованим та на підтвердження вказаної обставини не подано жодного доказу. Відзив на позовну заяву не містить посилання на норму матеріального права, яка б спростовувала застосування до вказаних правовідносин положень Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Твердження Гладківської сільської ради про відсутність з її боку бездіяльності оскільки, інвентаризація і паспортизація об`єкту вже проведено не відповідає дійсності та не підтверджено жодним доказом. Предметом позову є вимоги про визнання бездіяльності органу місцевого самоврядування щодо затвердження планів саме технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою відповідно до Інструкції з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів № 550 від 29.10.2012р., а не оформлення технічного паспорту на об`єкт нерухомості, виготовлення технічної документації з інвентаризації земель чи проведення інвентаризації матеріальних цінностей. Наполягає на задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та у співставленні із викладеними сторонами у заявах по суті справи доводами, суд приходить до наступних висновків.

Як видно з матеріалів справи, Гладківська територіальна громада була утворена 18 грудня 2016 року (Постанова Центральної виборчої комісії від 7 жовтня 2016 року № 437 «Про перші вибори депутатів сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад і відповідних сільських, селищних, міських голів 18 грудня 2016 року) внаслідок об`єднання двох сільських рад: Гладківська сільська рада та Таврійська сільська рада.

Згідно із рішенням дев`ятої сесії сільської ради сьомого скликання №78 від 31.08.2016 «Про добровільне об`єднання територіальних громад» відповідно до вимог статей Закону України «Про місцеве самоврядування» Гладківську сільську раду Голопристанського району об`єднано з територіальною громадою сіл Таврійське, Великий Клин Таврійської сільської ради в об`єднану територіальну громаду Гладківської сільської ради з адміністративним центром у с. Гладківка.

Пунктом 4 вказаного рішення передбачено, що правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, визнано об`єднану територіальну громаду - Гладківську сільську раду.

Статтею 1.1.3 Розділу 1 Статуту Гладківської сільської об`єднаної територіальної громади Голопристанського району Херсонської області, затвердженого рішенням Гладківської сільської ради №94 від 19.10.2017р. визначено, що Гладківська сільська територіальна громада має єдиний представницький орган - Гладківську сільську раду.

На території Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області розташований спортивний стадіон в с. Таврійське, вул. Лісна, який обліковується за Гладківською сільською радою, що, зокрема, підтверджується витягом з Акту прийому-передачі матеріальних цінностей від 14.02.2017р., балансовою вартістю 22 200,00 гривень, довідки Гладківської сільської ради від 02.04.2019р. №2-16/150 та витягу з Інвентаризаційного опису інших необоротних матеріальних активів та записів від 01.11.2018р.

Стадіону як об`єкту нерухомого майна рішенням виконавчого комітету Гладківської сільської ради за №17 від 22.06.2017р. присвоєно поштову адресу, а саме вул. Лісна, 65Б с. Таврійське Голопристанського району Херсонської області .

Право власності Гладківської сільської об`єднаної територіальної громади на стадіон зареєстровано 21.05.2019р., а 28.03.2019р. на цей об`єкт нерухомості заведено інвентаризаційну справу №863/884 та складено технічний паспорт. Нерухоме майно складається з поля футбольного, бетонних трибун та огорожі з бетонних плит.

Стадіон перебуває на балансі Гладківської сільської ради, при цьому балансоутримувача - підприємства, організації, установи - цього майна не визначено, як і не розроблено і не затверджено планів інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою території.

Спірними у даній справі є такі питання: наявність підстав для звернення прокурора до суду, обов`язок відповідача вчинити певні дії, характер (правомірна чи навпаки) бездіяльності відповідача щодо виконання такого обов`язку, порушення конкретних інтересів держави бездіяльністю відповідача, яка має протиправний характер.

Щодо підстав звернення прокурора до суду слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 43 Кодексу адміністративного судочинства України (в чинній редакції), здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами).

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Таким чином, прокурор у визначених Законом випадках має право на представництво інтересів держави або конкретної особи (громадянина України, іноземця або особи без громадянства), якщо таке представництво належним чином обґрунтоване, проте не на представництво інтересів суспільства в цілому, на що в даному випадку вказує позивач обґрунтовуючи заявлений позов.

Прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі як законні представники або вступити у справу за своєю ініціативою з метою виконання покладених на них повноважень.

Отже, підставою представництва у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Аналіз ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

(1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

(2) у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» державний контроль за дотриманням законодавства у сфері благоустрою території населених пунктів здійснюється місцевими державними адміністраціями.

Порядок здійснення державного контролю у сфері благоустрою населених пунктів визначається цим Законом та іншими законодавчими актами.

Проте нормативного акту, який затверджував би порядок проведення контролю у сфері благоустрою місцевими державними адміністраціями не затверджено. Законом України «Про місцеві державні адміністрації» не передбачено повноваження місцевої державної адміністрації щодо здійснення контролю за дотриманням законодавства з благоустрою у населених пунктах відповідними органами місцевого самоврядування.

Водночас статтею 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» передбачено, що самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

Згідно позовних вимог, прокурор оскаржує бездіяльність Гладківської сільської ради.

Отже, оскільки відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування, самоврядний контроль також виключається.

З урахуванням наведеного, прокурор наділений процесуальною дієздатністю на звернення до суду з відповідним позовом.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 вересня 2018 року у справі №804/2244/18.

Щодо правомірності оскарженої бездіяльності сільської ради суд зазначає, що питання, вирішення яких віднесено до виключної компетенції сільської, селищної, міської ради, передбачені статтею 26 Закону України від 21.05.1997р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР).

Відповідно до пунктів 30, 44 частини першої цієї статті виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо: встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Благоустроєм населених пунктів відповідно до визначення, закріпленого у абзаці другому частини першої статті 1 Закону України від 06.09.2005р. № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон № 2807-IV), є комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращення мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля.

Також частиною першою вказаного Закону надано визначення терміну «територія» - це сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту.

Під заходами з благоустрою населених пунктів відповідно до абзацу шостого частини першої статті 1 Закону № 2807-IV слід розуміти роботи щодо відновлення, належного утримання та раціонального використання територій, охорони та організації упорядкування об`єктів благоустрою з урахуванням особливостей їх використання.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2807-IV благоустрій населених пунктів передбачає: 1) розроблення і здійснення ефективних і комплексних заходів з утримання територій населених пунктів у належному стані, їх санітарного очищення, збереження об`єктів загального користування, а також природних ландшафтів, інших природних комплексів і об`єктів; 2) організацію належного утримання та раціонального використання територій, будівель, інженерних споруд та об`єктів рекреаційного, природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення; 3) створення умов для реалізації прав та виконання обов`язків суб`єктами у сфері благоустрою населених пунктів.

За змістом частини 1, 2 статті 13 Закону № 2807-IV об`єктами благоустрою населених пунктів є:

- території загального користування ( парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики; пам`ятки культурної та історичної спадщини; майдани, площі, бульвари, проспекти; вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки; пляжі; кладовища; інші території загального користування; )

- прибудинкові території;

- території будівель та споруд інженерного захисту територій;

- території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

До об`єктів благоустрою можуть належати також інші території в межах населеного пункту.

Статтею 21 Закону № 2807-IV визначені елементи благоустрою, до яких відносяться, в тому числі, обладнання (елементи) дитячих, спортивних та інших майданчиків; інші елементи благоустрою, визначені нормативно-правовими актами.

Крім того, слід врахувати, що згідно із статтею 1 Закону України «Про фізичну культуру і спорт» від 24.12.1993р. № 3808-XII спортивна споруда - це нерухоме майно, призначене для занять фізичною культурою і спортом.

За змістом Державних будівельних норм ДБН В.2.2-13-2003 «Будинки і споруди. Спортивні та фізкультурно-оздоровчі споруди» до спортивних споруд віднесено, зокрема, стадіони.

Отже, об`єктом благоустрою є певна територія, на якій можуть розташовуватись об`єкти нерухомого майна, а також інші об`єкти, до яких відносяться рекреаційні, оздоровчі, навчальні, спортивні об`єкти, якими є і стадіони. Наведеним спростовуються доводи відповідача про те, що спортивний стадіон не є об`єктом благоустрою.

Відповідно до частин першої, другої статті 10 Закону № 2807-IV до повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить, зокрема, затвердження місцевих програм та заходів з благоустрою населених пунктів, затвердження правил благоустрою територій населених пунктів, створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб), визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

До повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема: забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; організація забезпечення на території населеного пункту чистоти і порядку, дотримання тиші в громадських місцях; організація місць відпочинку для населення; затвердження схем санітарного очищення населених пунктів та впровадження систем роздільного збирання побутових відходів; здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо; визначення на об`єктах благоустрою місць розміщення громадських вбиралень; залучення на договірних засадах коштів і матеріально-технічних ресурсів юридичних та фізичних осіб для здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; визначення обсягів пайової участі власників тимчасових споруд торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення в утриманні об`єктів благоустрою; визначення в установленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та інші екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища; інформування населення про здійснення заходів з благоустрою населених пунктів; видача дозволу на порушення об`єктів благоустрою у випадках та порядку, передбачених цим Законом.

Згідно із приписами частин першої, другої статті 20 Закону № 2807-IV організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста). Фінансування місцевих програм з благоустрою населених пунктів проводиться за рахунок коштів відповідних місцевих бюджетів.

Отже, в частині розмежування компетенції між органами місцевого самоврядування вказана правова норма у даному випадку є відсилочною до Закону України «Про місцеве самоврядування».

Згідно пунктів 1, 7 частини першої статті 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо:

- управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню;

- організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Таким чином, організація благоустрою належить до безпосередньої компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад. Останнім же належать повноваження щодо встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність, створення в разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення спільно з іншими суб`єктами комунальної власності благоустрою населених пунктів, визначення повноважень цих органів (служб), визначення на конкурсних засадах підприємств, установ та організацій (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

Утім слід зазначити, що Законом № 280/97-ВР взагалі не передбачено повноважень сільських, селищних, міських рад визначати на конкурсних засадах підприємства, установи та організації (балансоутримувачів), відповідальних за утримання об`єктів благоустрою.

Статтю 10 Закону № 2807-IV викладено в новій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо благоустрою населених пунктів» від 17.05.2012р. №4710-VI. Саме новою редакцією статті 10 передбачено повноваження рад визначати на конкурсних засадах підприємства, установи та організації (балансоутримувачів), відповідальні за утримання об`єктів благоустрою. Цим же Законом від 17.05.2012р. №4710-VI були внесені деякі зміни і до Закону № 280/97-ВР, однак не в частині повноважень сільських, селищних, міських рад.

Статтями 14, 15 Закону № 2807-IV установлено, що об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів.

Підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації.

Пунктом 5 частини другої статті 18 Закону № 2807-IV передбачено, що підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язані проводити згідно з планами, затвердженими органами державної влади, органами місцевого самоврядування, інвентаризацію та паспортизацію закріплених за ними об`єктів благоустрою (їх частин), що здійснюються у порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

На виконання наведених положень статті 18 Закону № 2807-IV наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 29.10.2012р. № 550 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19.11.2012 р. за №1937/22249) затверджено Інструкцію з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.3 Інструкції під паспортизацією об`єктів благоустрою слід розуміти складання технічних паспортів об`єктів благоустрою за результатами їх інвентаризації; під технічною інвентаризацією об`єктів благоустрою - сукупність заходів з обстеження, спрямованих на підтвердження наявності об`єктів нерухомого майна, елементів благоустрою та оцінку їх технічного стану, а також наявності інженерних мереж на об`єкті благоустрою.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції технічна інвентаризація та паспортизація об`єктів благоустрою проводяться власником, балансоутримувачем або виконавцем на підставі договору із замовником або самостійно.

Пунктом 1.5 Інструкції передбачено, що технічна інвентаризація об`єктів благоустрою може бути плановою або позаплановою. Планова технічна інвентаризація повинна проводитись згідно з планами, затвердженими органами державної влади та органами місцевого самоврядування.

Нормативне тлумачення норм Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та Інструкції з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів в контексті змісту фактичних обставин справи дає підстави вважати, що затвердження заходів з благоустрою території села (в даному випадку села Таврійське) повинна забезпечувати Гладківська сільська рада.

Норми Закону України «Про благоустрій населених пунктів» зобов`язують, зокрема, підприємства, установи, організації у сфері благоустрою населених пунктів проводити їх планову інвентаризацію та паспортизацію.

Як вбачається зі змісту пункту 5 частини другої статті 18 цього Закону однією з умов для належного виконання цього обов`язку є наявність затвердженого плану проведення таких заходів з благоустрою населеного пункту.

Аналіз наведених норм права у сфері забезпечення благоустрою населених пунктів дає підстави для висновку, що затвердження планів інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою села як заходу з благоустрою території населеного пункту є повноваженням саме відповідача.

Судом встановлено, що Гладківська сільська рада не затвердила планів інвентаризації та паспортизації таких об`єктів благоустрою населення (їх частин) як стадіон, який перебуває на балансі Гладківської сільської ради і розташований в с. Таврійське, вул. Лісна, 65Б, а також не визначила балансоутримувача цього об`єкту благоустрою.

Відтак, слід дійти висновку, що відсутність затверджених планових заходів щодо інвентаризації вказаного об`єкту благоустрою, формальне невизначення його балансоутримувача свідчить про бездіяльність Гладківської сільської ради.

Тому слід встановити, чи є така бездіяльність протиправною в аспекті заявлених прокурором позовних вимог та їх обґрунтування.

У зв`язку з цим суд вказує, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в невчиненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними й реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість/протиправність бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

По-перше, ні Закон України «Про благоустрій населених пунктів», ані Інструкція з проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів не містять визначення конкретних строків та періодичності проведення інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою, як не містять і чітко визначеного обов`язку сільської, селищної, міської ради складати або затверджувати саме плани проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єктів благоустрою населених пунктів. Вжиття таких заходів є виключним повноваженням відповідача як органу місцевого самоврядування, який самостійно визначає їх доцільність.

По-друге, статтею 15 Закону № 2807-IV передбачено, що органи місцевого самоврядування можуть утворювати підприємства для утримання об`єктів благоустрою державної та комунальної власності. У разі відсутності таких підприємств органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень визначають на конкурсних засадах відповідно до закону балансоутримувачів таких об`єктів.

Ця правова норма повинна тлумачитись і застосовуватись у взаємозв`язку із нормою статті 24 Закону № 2807-IV, якою установлено, що органи місцевого самоврядування можуть передавати об`єкти благоустрою на баланс підприємствам, установам, організаціям відповідно до частини першої статті 15 цього Закону. Балансоутримувач об`єкта благоустрою з метою належного його утримання та здійснення своєчасного ремонту може залучати для цього на умовах договору інші підприємства, установи, організації. Підприємства, установи, організації, які розміщуються на території об`єкта благоустрою, можуть утримувати закріплену за ними територію або брати пайову участь в утриманні цього об`єкта відповідно до частини четвертої статті 15 цього Закону. Підприємства, установи, організації зобов`язані утримувати закріплені за ними на умовах договору з балансоутримувачем території в належному стані відповідно до законодавства та умов договору. Межі та режим використання закріпленої за підприємствами, установами, організаціями території визначають відповідні органи державної влади та органи місцевого самоврядування залежно від підпорядкування об`єкта благоустрою.

Вжиття словосполучення «можуть» дозволяє дійти логічного висновку про те, що визначення в якості балансоутримувача об`єкту благоустрою певних підприємств, установ, організацій є правом, а не обов`язком ради як органу місцевого самоврядування.

Також слід зазначити, що Закон № 2807-IV не містить визначення терміну «балансоутримувач».

Не надає такого визначення і інше діюче на час розгляду справи законодавство.

Найбільш близьке визначення наводять «Правила утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджені наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 р. №76 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за № 927/11207).

Відповідно до цих Правил, балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Тобто балансоутримувачем може бути і власник, а не лише юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно.

Матеріалами справи підтверджено, що функції власника спортивного стадіону належать Гладківській сільській раді і саме у неї на балансі він і перебуває.

Згідно із статтями 16, 29 Закону № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Балансоутримувач має такі специфічні властивості, як ведення бухгалтерської, статистичної та іншої звітності, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Позивачем не наведено жодного доводу та не надано з цього приводу доказів в обґрунтування неможливості здійснення відповідачем або виконавчим комітетом Гладківської сільської ради функцій балансоутримувача стадіону як об`єкту благоустрою.

По-третє, прокурор пов`язує протиправність бездіяльності сільської ради з тим, що відсутність затверджених планів проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єкту благоустрою - стадіону, становить порушення гарантованих державною прав людей (дітей) на життя і здоров`я, безпеку, оскільки позбавляє можливості підприємств, установ та організацій у сфері благоустрою здійснювати заходи щодо належного утримання об`єктів благоустрою, що в свою чергу, може призвести до тяжких наслідків або шкоди дітям. Такий свій висновок прокурор мотивує посиланням на Закон України «Про охорону дитинства».

Беззаперечно, що забезпечення життя та здоров`я дітей як складова охорони дитинства в Україні є стратегічним загальнонаціональним пріоритетом, що має важливе значення для забезпечення національної безпеки України, ефективності внутрішньої політики держави і, відповідно, становить безумовний державний інтерес.

Однак у зв`язку з цим слід звернути увагу прокурора на наступне.

Метою охорони дитинства згідно із Законом України «Про охорону дитинства» визначено забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист, всебічний розвиток та виховання в сімейному оточенні; охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

За змістом статті 5 цього Закону, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують:

проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, підтримки сімей з дітьми, вирішення інших питань у цій сфері;

розвиток мережі навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, соціального захисту, а також позашкільних навчальних закладів, діяльність яких спрямована на організацію дозвілля, відпочинку і оздоровлення дітей, зміцнення їх матеріально-технічної бази;

вирішення питань щодо забезпечення прав дітей, встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей;

організацію безкоштовного харчування дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, дітей з особливими освітніми потребами, які навчаються у спеціальних і інклюзивних класах, та учнів 1 - 4 класів загальноосвітніх навчальних закладів із сімей, які отримують допомогу відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям";

можуть забезпечувати пільговий проїзд учнів, вихованців, студентів до місця навчання і додому у порядку та розмірах, визначених органами місцевого самоврядування, та передбачати на це відповідні видатки з місцевих бюджетів;

вирішення питань про надання пільг та державної допомоги дітям та сім`ям з дітьми відповідно до законодавства;

контроль за дотриманням в ігрових залах, комп`ютерних клубах, відеотеках, дискотеках, інших розважальних закладах та громадських місцях правопорядку та етичних норм стосовно дітей;

вжиття інших заходів щодо охорони дитинства, віднесених до їх компетенції законодавством України.

Стаття 6 Закону України «Про охорону дитинства» визначає гарантії прав дитини на життя, охорону здоров`я та заходи їх реалізації. Так, держава гарантує дитині право на охорону здоров`я, безоплатну кваліфіковану медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, сприяє створенню безпечних умов для життя і здорового розвитку дитини, раціонального харчування, формуванню навичок здорового способу життя.

З цією метою держава вживає заходів щодо: зниження рівня смертності немовлят і дитячої смертності; забезпечення надання необхідної медичної допомоги всім дітям; боротьби з хворобами і недоїданням, у тому числі шляхом надання дітям доступу до достатньої кількості якісних харчових продуктів та чистої питної води; створення безпечних і здорових умов праці; надання матерям належних послуг з охорони здоров`я у допологовий і післяпологовий періоди; забезпечення всіх прошарків суспільства, зокрема батьків і дітей, інформацією щодо охорони здоров`я і здорового харчування дітей, переваг грудного вигодовування, гігієни, санітарних умов проживання дітей та запобігання нещасним випадкам; розвитку просвітницької роботи, послуг у галузі планування сім`ї та охорони репродуктивного здоров`я; пільгового забезпечення дітей ліками та харчуванням у порядку, встановленому законодавством.

З наведеного вбачається, що затвердження планів проведення технічної інвентаризації та паспортизації об`єкту благоустрою не віднесено Законом України «Про охорону дитинства» до переліку заходів щодо забезпечення прав дитини на життя і охорону здоров`я.

Крім того, суд зазначає, що в даному випадку шкоду (загрозу) життю чи здоров`ю дітей може становити неналежне виконання обов`язків щодо утримання і ремонту об`єкту благоустрою, а не відсутність затверджених планів його технічної інвентаризації та паспортизації чи визначення балансоутримувача.

Слід наголосити, що згідно із статтею 17 Закону № 2807-IV громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають, зокрема, право: користуватись об`єктами благоустрою населених пунктів; вимагати негайного виконання робіт з благоустрою населених пунктів у разі, якщо невиконання таких робіт може завдати шкоду життю, здоров`ю або майну громадян; звертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою.

Згідно із статтями 172, 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 318 цього Кодексу, усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

За змістом статей 319, 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Як вже зазначалось і чітко видно зі змісту частин 2, 3 статті 15 Закону № 2807-IV, статей 29, 30 Закону № 280/97-ВР, цими правовими нормами установлено, що підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації.

Орган державної влади або орган місцевого самоврядування за поданням підприємства чи балансоутримувача щорічно затверджує заходи з утримання та ремонту об`єкта благоустрою державної або комунальної власності на наступний рік та передбачає кошти на виконання цих заходів. Орган державної влади та орган місцевого самоврядування, підприємство та балансоутримувач несуть відповідальність за виконання затверджених заходів у повному обсязі.

При цьому до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження щодо:

- управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад;

- управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню;

- організація благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян.

Враховуючи наведене, за відсутності визначеного як балансоутримувача об`єкту благоустрою підприємства, установи, організації, обов`язки з утримання та ремонту об`єкта благоустрою має виконувати виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Виконання ним таких обов`язків не знаходиться у залежності від фактів затвердження планів технічної інвентаризації та паспортизації об`єкту благоустрою, а також проведення самої технічної інвентаризації та паспортизації об`єкту благоустрою.

З цього суд також робить висновок, що у даному випадку саме бездіяльність виконавчого органу сільської ради з приводу незабезпечення організації благоустрою населеного пункту та утримання і ремонту об`єкта благоустрою може становити загрозу правам дитини на життя і охорону здоров`я, а відтак і зачіпати (порушувати) інтереси держави. Однак відповідні дії чи бездіяльність прокурором не оскаржуються, та і взагалі, їх правомірність ним не досліджувалась.

Таким чином, оскаржувана прокурором бездіяльність Гладківської сільської ради за наведених позивачем доводів та установлених обставин не має ознак протиправності.

Слід також зазначити, що у розділі XI «Місцеве самоврядування» Конституції України, зокрема, визначено засади організації і діяльності місцевого самоврядування як конституційно-правового інституту. Відповідно до положень частини першої статті 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

У статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» конкретизовано конституційне визначення місцевого самоврядування як гарантованого державою права та реальної здатності територіальної громади самостійно, тобто через різноманітні форми безпосередньої демократії, або під відповідальність органів і посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Статтями 20, 21 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» установлено, що державний контроль за діяльністю органів і посадових осіб місцевого самоврядування може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, і не повинен призводити до втручання органів державної влади чи їх посадових осіб у здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм власних повноважень. Обмеження прав територіальних громад на місцеве самоврядування згідно з Конституцією та законами України може бути застосоване лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Отже, за звичайних обставин вирішення органом місцевого самоврядування питань місцевого значення є його виключним правом і повноваженням, втручання у здійснення якого з боку органів державної влади не допускається інакше як на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як Законом України «Про благоустрій населених пунктів» (статті 5 - 7, 9, 20, 34, 36, 42), так і Законом України «Про охорону дитинства» (статті 1, 3, 4, 5) передбачено формування державної політики у відповідних сферах, її реалізацію визначеними цими законодавчими актами суб`єктами - органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, в тому числі і шляхом вжиття певних заходів.

Прокурором не доведено (з наданням будь-яких доказів), що ті дії, невчинення яких він вважає протиправними та які він просить зобов`язати виконати відповідача, передбачені відповідними програмами і заходами на реалізацію саме державної політики у сферах благоустрою та охорони дитинства. Відтак прокурором не обґрунтовано, що вчинення таких дій відповідачем як органом місцевого самоврядування становить державний інтерес.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 ст. 77 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що прокурором не доведено порушення інтересів держави, на захист яких він подав цей позов, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до статті 139 КАС України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 241-246, 250, 255, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову Заступника керівника Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області до Гладківської сільської ради Голопристанського району Херсонської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Пекний А.С.

кат. 109020000