Справа № 420/799/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/799/19
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області (далі - Держгеокадастр), в якому просив:

- визнати протиправними дії у ненаданні адміністративної послуги за заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою від 29.12.2018 року, відповідно до п.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги»;

- визнати протиправною та скасувати відмову, викладену в листі від 29.01.2019 року №С-86/0-730/0/37-19р.;

- зобов`язати надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,9931га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області;

- зобов`язати подати до суду, у строк, встановлений судом, звіт про виконання судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що в грудні 2018 року він як учасник АТО звернувся до Держгеокадастру із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області.

Листом від 29.01.2019 року Держгеокадастр відмовив йому у задоволенні такої заяви, покликаючись на передачу вказаної земельної ділянки у комунальну власність Таїровській селищній раді Овідіопольського району Одеської області.

На думку позивача, вказана відповідь не заснована на нормах законодавства, є протиправною та порушує його право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року, ухваленого за правилами загального позовного провадження, позов ОСОБА_1 задоволено.

Суд визнав протиправними дії Головного управління Держгеокадастру в Одеській області щодо ненадання адміністративної послуги по заяві (про надання дозволу на розробку проекту землеустрою) ОСОБА_1 (учаснику АТО) від 29.12.2018 року відповідно до п.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги».

Визнав протиправною та скасував відмову, викладену в листі від 29.01.2019 року №С-86/0-730/0/37-19 р.

Зобов`язав надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною площею 0,9931 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області (згідно графічного додатку).

Зобов`язав подати до суду в місячний строк, з дня набрання рішенням законної сили, звіт про виконання судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено наявність правових підстав, передбачених Земельним кодексом України, для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, а також доказів надання адміністративної послуги, відповідно до пункту 5 статті 10 Закону України «Про адміністративні послуги».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, Держгеокадастр просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення по суті спору, не взяв до уваги, що зобов`язуючи Держгеокадастр прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, втрутився в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень, що є недопустимим.

Вважає, що в межах, встановленого ч.7 ст.188 Земельного кодексу України строку, надав мотивовану відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а відтак, підстави для задоволення позову, в частині визнання протиправними дій Держгеокадастру про ненадання адміністративної послуги, відсутні.

З огляду на викладені обставини, вважає, що накладення на нього судовим рішенням, обов`язку надати звіт про виконання судового рішення є таким, що не відповідає вимогам адміністративного судочинства.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначив, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим, просив залишити його без змін.

Оскільки матеріали справи не містять клопотань від учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції, відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи.

29 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Держгеокадастру із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшої передачі її у власність, у межах норми безкоштовної приватизації, орієнтовною площею 0,9931га для ведення особистого селянського господарства на території Таїровської селищної ради (за межами населеного пункту) Овідіопольського району Одеської області за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення (а.с.49).

Листом від 29.01.2019 року Держгеокадастр повідомив позивача, що на виконання доручень Уряду України, він здійснює заходи щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. До переліку вказаних земельних ділянок, входить, у тому числі, і земельна ділянка, яку позивач бажає отримати у власність. Викладене, на думку, територіального органу виконавчої влади, свідчить про наявність підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 48).

Позивач, вважаючи, що розгляд його заяви здійснений з порушенням норм земельного законодавства та з порушенням права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність звернувся до суду з відповідним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно статті 373 Цивільного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовані Земельним кодексом України від 25.01.2001р. № 2768-III (далі ЗК України).

Статтею 3 ЗК України встановлено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 22 ЗК України визначено, що до земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема, сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Пункт «а» частини 3 наведеної статті унормовує, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Пунктом «в» ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015р. №15 визначає, що таким органом є Держгеокадастр, в особі його територіальних органів, зокрема, в особі ГУ Держгеокадастру в Одеській області.

Згідно ч.6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 вказаного Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч. 7 ст. 118 ЗК України).

Зважаючи на приписи наведених норм ЗК України варто зазначити, що підставами для відмови у наданні дозволу на відведення земельної ділянки, може бути лише невідповідність її місця розташування вимогам законів, прийнятих ,відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

За аналізом фактичних обставин справи та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, слід вважати правильними висновки суду першої інстанції, що відповідачем не доведено наявність законодавчих підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства.

Колегія суддів вважає, що обраний судом першої інстанції спосіб захисту порушених прав позивача є ефективним та таким, що не буде припускати подальші протиправні дії чи бездіяльність відповідача та в подальшому виключає повторні звернення до суду з відповідного питання.

Варто зауважити, що під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.

Тобто, дискреційні повноваження полягають у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.

У той же час, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень.

Отже, у разі настання визначених законодавством умов, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний вчинити конкретні дії (прийняти конкретне рішення) і, якщо він їх не вчиняє (не приймає), його можливо зобов`язати до цього в судовому порядку, що, зокрема, передбачено ч.4 ст.245 КАС України.

За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів суду правомірність своїх дій в частині відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а отже суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Водночас, слід вважати обґрунтованими доводи апелянта про дотримання ним строків розгляду клопотання позивача щодо відведення земельної ділянки у власність у строки, встановлені ч.7 ст.188 ЗК України.

Втім, у зв`язку з порушенням суб`єктом владних повноважень п.5 ст.10 Закону України «Про адміністративні послуги», де встановлено, що рішення, за результатами розгляду такого звернення, мало направлятись запитувачу такої послуги рекомендованим листом з повідомленням про вручення, слід вважати, що послуга ненадана.

Також, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для зобов`язання відповідача надати звіт про виконання судового рішення, в порядку статті 382 КАС України.

Аргументами такої позиції суду є положення ст. 129-1 Конституції України, яка встановлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009р. №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

Наведене свідчить про те, що судом в адміністративних справах можуть бути вжиті заходи реагування судового контролю за виконанням судових рішень у формі встановлення строку для подачі звіту.

Враховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, на підставі ст. 316 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Доповідач суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 08.08.2019 року.