Справа № 560/389/19
Суддя: Драчук Т. О.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/389/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Матущак В.В.

Суддя-доповідач - Драчук Т. О.

07 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Драчук Т. О.

суддів: Ватаманюка Р.В. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Охримчук М.Б.,

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Калужської Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2019 року позивач ФОП ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 03.12.2018 №, від 03.12.2018 №, від 03.12.2018 №.

Також, позивач просив визнати протиправною та скасувати податкові вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2019 №Ф-2132-51, від 03.12.2018 №252211303.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 17.04.2019 адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Разом з тим, апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі надано оцінку матеріалам справи та доводам відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив щодо доводів апеляційної скарги в повному обсязі та просив її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи зазначені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши, суддю-доповідача, представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами по справі, ОСОБА_2 зареєстрований, як фізична особа-підприємець Віньковецькою районною державною адміністрацією 29.03.2000, номер запису про державну реєстрацію №116 та поставлений на облік в Шепетівській ОДПІ 29.03.2000 за № 490 як платник податків.

Позивач здійснює свою діяльність на загальній системі оподаткування у відповідності до вимог статті 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), та є платником податку на додану вартість. Види господарської діяльності: 45.19 - торгівля іншими автотранспортними засобами; 68.20 - надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 46.19 - діяльність посередників у торгівлі товарами широкого асортименту; 46.61 - оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням; 56.30 - обслуговування напоями; 52.29 - інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 45.20 - технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів; 49.41 - вантажний автомобільний транспорт.

Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб в розумінні статті 162 ПК України.

Посадовими особами ГУ ДФС у Хмельницькій області на підставі статті 75, статті 77 далі - ПК України, проведено планову виїзну документальну перевірку ФОП ОСОБА_2 , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи, правильності нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, про що складено Акт від 05.11.2018 №1611/22-01-13- 03/ (далі - Акт).

Згідно висновків Акта встановлено, що суб`єкт господарювання порушив:

- частину 1 пункту 3 розділу IV наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження форми податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи" від 02.10.2015 № 859, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за № 1298/27743, підпункту 177.2 пункту 177.4, пункту 177.10 статті 177 ПК України із змінами та доповненнями, підприємцем в періоді, що перевірявся занижено суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується за результатами річного декларування, в розмірі 279630,47 грн. в тому числі за 2016 на суму 42211,91 грн. та за 2017 на суму 237418,56 грн.

- пункту 161 підрозділу 10 "Інші перехідні положення", частини 1 пункту 3 розділу IV наказу Міністерства фінансів України "Про затвердження форми податкової декларації про майновий стан і доходи та Інструкції щодо заповнення податкової декларації про майновий стан і доходи" від 02.10.2015 № 859, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.2015 за № 1298/27743, пункту 177.2, пункту 177.4, пункту 177.10 статті 177 ПК України із змінами та доповненнями, підприємцем в періоді, що перевірявся занижено суму податкових зобов`язань з військового збору в розмірі 23302,54 грн. в тому числі 3517,66 грн. за 2016 та 19784,88 грн. за 2017.

- пункту 4 частини 1 статті 4, пункту 1 частини 2 статті 6 та пункту 2 частини 1 статті 7, частини 5 статті 8, абзацу 3 частини 8 статті 9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI, із змінами та доповненнями, підпункту 2 пункту 5 розділу IV Наказу Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 07.05.2015 за № 508/26953 "Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" із змінами та доповненнями, платником занижено суму єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу, у розмірі 22%, що підлягає сплаті на суму 147042,16 грн. в тому числі: за 2016 у розмірі 51592,30 грн. та за 2017 у розмірі 95449,86 грн.

- підпункту "г" пункту 198.5 статті 198, пункту 200.1 статті 200 ПК України №2755-VI від 02.12.2010 із змінами та доповненнями, за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 занижено суму ПДВ, що підлягає нарахуванню та сплаті в бюджет в сумі 672,00 грн. в жовтні 2017.

- пункту 286.2 статті 286 ПК України із змінами та доповненнями податкову декларацію з плати за землю (земельний податок) за 2017 подано з порушенням граничного строку подання звітності, а саме 24.04.2017 (граничний строк подання декларації - 20.02.2017).

- пункту 63.3 статті 63 ПК України із змінами і доповненнями, пункту 8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 №1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 №462), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.05.2014 за №503/25280, не подані повідомлення за формою №20-ОПП по об`єктах оподаткування і об`єктах, пов`язаних з оподаткуванням або через які провадиться діяльність.

- підпункту "а" пункту 176.1 статті 176, пункту 177.10 статті 177 ПК України, зі змінами та доповненнями, а саме: за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 не надано для перевірки Книгу обліку доходів і витрат.

Не погодившись із висновками зробленими, здійсненими в акті перевірки, в порядку статті 86 ПК України, ФОП ОСОБА_2 подав заперечення на акт № 1611/22-01-13-03/ НОМЕР_1 від 05.11.2018, за результатом розгляду якого, відповіддю від 29.11.2018 на заперечення на акт перевірки № 1611/22-01-13-03/ від 05.11.2018 висновки Акта було залишено без змін.

На підставі вказаного Акта перевірки ГУ ДФС у Хмельницькій області прийняло повідомлення-рішення:

1) № від 03.12.2018, на підставі якого збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податку на доходи з фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) у загальному розмірі 419445,71 грн. (за податковими зобов`язаннями 279630,47 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями 139815,24 грн.).

2) № від 03.12.2018, на підставі якого збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військового збору, застосовано штрафні (фінансові) санкції (нараховано пеню) у загальному розмірі 29128,18 грн. (за податковими зобов`язаннями 23302,54 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями 5825,64 грн.).

3) № від 03.12.2018, на підставі якого донараховано 147042,16 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, та застосовано на пункту 3 частини 11 статті 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" штрафні санкції у розмірі 19863,45 грн., що у загальному розмірі становить 166905,61 грн.

Разом з тим, ГУ ДФС України у Хмельницькій області прийняло податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2019 №Ф-2132-51 та податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 03.12.2018 №252211303.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх прав.

Крім того, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 за 2016 до складу витрат відніс вартість трактора марки "БЕЛАРУС-82.1" номер кузова/шасі НОМЕР_2 , зібраний із вузлів. Вартість придбання 233202,29 грн., ПДВ 46641 грн.

На підтвердження вказаного, позивач надав наступні документи: Митна декларація форма МД-2 №400050000/2016/004842 від 21.04.2016 Відправник - ПП "ВЕСТКАРГО" Республіка Білорусь, Мінська обл. Смолевичиський р-н. с. Орешник. Механічні майстерні ПП "Ванберг", к.5. CMR від 19,04.2016 Договір поставки № 04/02/2016 від 10.02.2016, предмет контракту: трактора МТЗ "Беларус-82.1", б/у, зібрані з вузлів (2шт.) умови оплати; 100% попередня оплата, сума контракту: 18000 дол. США, банківські реквізити резидента: р/р1816 Банк "Приватбанк" МФО 315405. Специфікація до договору. Рахунок /Faktura nr 06/2016 2016-02-10. Акт прийому-передачі №04/02/2016-А від 18.04.2016 до договору поставки № 04/02/2016 від 10.02.2016).

Згідно платіжного доручення № G0413D0QKE 13.04.2016 списано кошти в сумі 467820,00 грн. (в т.ч. 233202,29 грн., - трактор марки "БЕЛАРУС-82.1" номер кузова/шасі НОМЕР_2 ) на здійснення валютно-обмінної операції з метою здійснення купівлі тракторів - марки "БЕЛАРУС-82.12 номер кузова/шасі НОМЕР_2 та 201610. Трактор марки "БЕЛАРУС- 82.1" номер кузова/шасі НОМЕР_3 реалізовано із відповідним відображенням суми реалізації у складі отриманих доходів.

Всього списано коштів та віднесено до складу витрат пов`язаних з придбанням ТМЦ, що реалізовані або використанні у виробництві продукції гр.5 податкової декларації за 2016 в сумі 467820,00грн. в тому числі 233202,29грн. - вартість трактора марки "БЕЛАРУС-82.1" номер кузова/шасі НОМЕР_2 .

Також, ФОП ОСОБА_2 до складу витрат відніс вартість комода "Агата" 2 шт. в сумі 1570,00 грн. в т.ч. ПДВ 261,67 грн., придбаного у ТОВ "Ясен Поділля" (37154535).

На підтвердження вказаної операції позивач надав: Специфікацію № 000396928 від 15.03.2016, Рахунок без номера від 15.03.2016, Оплату ФОП ОСОБА_2 здійснено 18.03.2016, платіжне доручення № 863 на суму 1570,00 грн.

Разом з тим, позивач за 2017 рік до складу витрат відніс:

1) вартість Екскаватора-навантажувача ЭП-Ф-П, заводський номер 239, такий що був у використані, 2010 року випуску, на базі Беларус-92П, заводський номер НОМЕР_4 . Вартість придбання 330000,00 грн.

На підтвердження вказаного, позивач надав: митну декларацію форми МД-2 №400030000/2017/007691 від 23.05.2017 Відправник - ПП Печуро ОСОБА_3 . АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 ., CMR від 23.05.2017, Контракт №15/05 від 15.05.2017, предметом якого є: екскаватор-навантажувач ЭП-Ф-П, умови оплати: протягом 15-ти к.д. з моменту виписки СМR та інвойсу продавцем, сума контракту: 12500 дол. США, банківські реквізити резидента: р/р НОМЕР_5 Банк "Приватбанк" МФО 315405. інвойс №1 від 15.05.2017 до контракту від 15.05.2017 №15/05.

Згідно платіжного доручення № H0602D8IUF 02.06.2017 списано кошти в сумі 330000,00грн. на здійснення валютно-обмінної операції з метою здійснення купівлі екскаватор-навантажувача ЭП-Ф-П.

2) вартість транспортного засобу в сумі 171889,02 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 07.11.2017 №221, яким перераховані кошти в сумі 206266,83 грн. ПАТ "Концерн Галнафтогаз" (31729918) згідно договору купівлі-продажу від 03.11.2017 № 315 предметом якого є транспортний засіб METALCHEM №CN-22C ВС9420ХХ (паливо-цистерна); рахунок № 11/17 від 03.11.2017 на суму 171889,02 грн. ПДВ 34377,81 грн.; податкова накладна №10516 від 07.11.2017.

3) вартість транспортного засобу в сумі 171889,02 грн. на підтвердження придбання якого позивач надав платіжне доручення від 08.11.2017 №222 перераховано кошти в сумі 206266,83 грн. ПАТ "Концерн Галнафтогаз" (31729918) згідно договору купівлі-продажу від 03.11.2017 №316 предметом якого є транспортний засіб METALCHEM №CN-22C ВС9529ХХ (паливо-цистерна); рахунок № 12/17 від 03.11.2017 на суму 171889,02 грн. ПДВ 34377,81 грн.; податкова накладна № 10515 від 08.11.2017.

4) вартість виготовлення меблів в сумі 41600,00 грн. На підтвердження вказаної операції позивач надав рахунок №1 від 20.06.2017 на оплату ФОП ОСОБА_4 , платіжне доручення від 23.06.2017 №162 на суму 41600,00грн.

5) вартість конструкції ролет+пульт в сумі 17905,00 грн. Згідно банківської виписки за серпень 2017 здійснено оплату ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_6 ) за конструкцію ролет+пульт згідно рахунка №1 від 18.08.2017, що підтверджується платіжним дорученням від 28.08.2017 №229 на суму 17905,00 грн.

6) вартість профілю НС-І8 цинк в сумі 3358,75 грн. ПДВ 671,75 грн., який придбаний у ТОВ ВКФ Дах-Сервіс (35361099).На підтвердження надана видаткова накладна №760 від 05.10.2017, Оплату ФОП ОСОБА_2 здійснив 03.10.2017, згідно платіжного доручення №272 на загальну суму 4030,50 грн.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що подані документи позивачем, повністю підтверджують витрати, пов`язані з господарською діяльністю, які ФОП ОСОБА_2 правомірно відніс до податкових декларацій про майновий стан і доходи.

ФОП ОСОБА_2 мав право включати трактор, екскаватор-навантажувач та паливо-цистерни до вартості витрат, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, відображених у додатку до податкової декларації про майновий стан і доходи у 2016 та 2017 році, а висновок фіскального органу про завищення таких витрат на суму вартості трактора, а саме 233202,29 грн., на суму вартості екскаватора-навантажувача, а саме 330000 гри. та на суму вартості паливо-цистерн (2шт.) на суму 171889,02 грн. + 171889,02 грн. є неправомірним.

Інспектор помилково відніс вищезазначені транспортні засоби до основних засобів, детально не дослідивши усі аспекти діяльності фізичної особи-підприємця в ситуації, яка припускала неоднозначне трактування законодавства.

В частині віднесення ФОП ОСОБА_2 до складу витрат вартості комода "Агата", вартості виготовлення меблів, вартості конструкції ролет + пульт, вартості профіля НС-18, суд першої інстанції вказує, що ці витрати безпосередньо пов`язані з веденням господарської діяльності, оскільки витрати призначені для ремонту та експлуатації майна, що використовується в господарській діяльності ФОП, а саме для ремонту та експлуатації вищезазначених нежитлових приміщень, що перебувають у власності ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції також вказав, що рішення податкового інспектора щодо неправомірного включення ФОП ОСОБА_2 до витрат вартості запасних частин, автошин, оливи, які згідно актів списання було списано на ремонт основних засобів, а саме вантажних автомобілів в розмірі 582350, 51 грн. є необґрунтованим та неоднозначним.

Висновок контролюючого органу про віднесення сідельних тягачів до вантажних автомобілів не ґрунтується на чинному законодавстві.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вказав, що податкові повідомлення-рішення від 03.12.2018 №, №, № прийняті відповідачем не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо, а отже є не правомірними і підлягають скасуванню.

На підставі зазначеного суд прийшов до висновку, що висновки контролюючого органу про факт заниження бази оподаткування податком (збором) і бази нарахування єдиного внеску матеріалами справи не підтверджуються. А тому за встановлених обставин, висновки контролюючого органу про необхідність нарахування позивачу суми єдиного внеску суд також вважає необґрунтованими, що свідчить про неправомірність таких прийнятих спірних рішень відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачено ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.1 ст.5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Податковий кодекс України є спеціальним законом з питань оподаткування та установлює порядок погашення зобов`язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, визначені заходи, які вживаються контролюючим органом з метою погашення платниками податків податкового боргу.

Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб відповідно до приписів статті 162 Податкового кодексу України.

Згідно з п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Відповідно до ст.177 ПК України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 177.2 ст.177 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Законом України від 21.12.2016 № 1797-VІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» з 01.01.2017 внесено зміни у статтю 177 Податкового кодексу України.

Так, підпунктами 177.4.5, 177.4.6 п.177.4 ст.177 ПК України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, наведеними нормами визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Аналіз положень цих правових норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами - суб`єктами господарювання, які перебувають на загальній системі оподаткування є використання придбаних транспортних засобів, інших основних фондів та товарів в оподатковуваних операціях, у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. Підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. Однак, не підлягають амортизації та не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Згідно з п.161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до п.п.161.1.1 п.161 Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Крім того, п.п.161.1.5 п.161 ПК України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Податкового кодексу України.

Разом з тим, п.4 ч.1 ст.4 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI визначає, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Платники єдиного внеску відповідно до ст.6 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених, зокрема, у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Окрім того, ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлює вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

Такі первинні документи повинні мати обов`язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 № 742/11/13-11 проведено аналіз відповідних законодавчих норм та наголошено на тому, що для підтвердження податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, тобто достовірні первинні документи. Також у вказаному листі визначено приблизний перелік обставин, які можуть указувати на відсутність відповідної господарської операції, а саме рух активів у процесі здійснення господарської операції.

Зокрема, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Також, суд приходить до аналогічного висновку з судом першої інстанції, що вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо, необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-от: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; - можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; - наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

Тобто, з урахуванням матеріалів справи та обставин встановлених судом, інспектор помилково відніс вищезазначені транспортні засоби до основних засобів, детально не дослідивши усі аспекти діяльності фізичної особи-підприємця в ситуації, яка припускала неоднозначне трактування законодавства. А документи надані позивачем, повністю підтверджують витрати, пов`язані з господарською діяльністю, які позивач правомірно відніс до податкових декларацій про майновий стан і доходи.

В частині неоднозначності щодо сідлового тягача, колегія суддів зазначає, що для правильності вирішення спірних правовідносин необхідно з`ясувати, чи відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп до вантажних автомобілів у розумінні Податкового кодексу України.

Причому вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення.

Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІ, визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до ст.1 Закону № 2344-ІІІ автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

Автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій.

Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Однак, у статті 1 Закону № 2344-ІІІ відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 № 584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З огляду на зазначене вище, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Підпунктом 4.1.4 п.4.1 ст.4 ПК України визначено, що презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (ч. 2 ст. 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого ч. 1 ст. 71 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами частини 4 ст.9 КАС України.

Вказане свідчить про протиправність висновків контролюючого органу щодо віднесення напівпричепів та сідлових тягачів до основних засобів подвійного призначення та необґрунтованість їх ототожнення з легковими або вантажними автомобілями, які віднесені податковим законодавством до засобів подвійного призначення.

З урахуванням вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо правомірності включення позивачем до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, вартості придбаних запасних частин, інших засобів для сідлових тягачів та напівпричепів, вантажних автомобілів та визнання протиправним, та скасування податкових повідомлень-рішень. А отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що податкові повідомлення-рішення від 03.12.2018 №, №, № прийняті відповідачем не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо, а отже є не правомірними і підлягають скасуванню.

В частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), яка виникла внаслідок несвоєчасної сплати сум ЄСВ колегія суддів приходить до аналогічного висновку з судом першої інстанції та зазначає, що обчислення єдиного внеску є похідним від встановленого порушення контролюючим органом у акті перевірки та збільшення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за порушення положень статті 167, статті 168, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно з п.1 ч.2 ст.6 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Як передбачено ч.3 ст.7 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Відповідно до ч.5 ст.8 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У відповідності до ч.2 ст.9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Згідно з ч.3 ст.9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Відповідно до ч.8 ст.9 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст.25 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відповідно до п.11 ч.3 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи зазначене, судами не встановлено з боку позивача заниження податку з доходів фізичних осіб від провадження підприємницької діяльності, що у свою чергу призвело до безпідставного донарахування військового збору та єдиного внеску, а тому наведені вище доводи стосуються і встановленого заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу та заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу від підприємницької діяльності.

Оскільки є безпідставним донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому відсутні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій згідно п.3 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Отже, з урахуванням зазначеного, суд першої інстанції правомірно зазначив, що податкові повідомлення-рішення 03.12.2018 №, №, № та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 19.02.2019 №Ф-2132-51 та від 03.12.2018 №252211303 прийняті відповідачем не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, не розсудливо, а отже є не правомірними і підлягають скасуванню.

Крім того, згідно з ч.2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Отже, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто, норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

А тому, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду доказів, які спростовували б доводи позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення, а тому заявлені позивачем вимоги є такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, ЄСПЛ у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

У відповідності з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах законодавства та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку, та прийняв законне і обґрунтоване рішення, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття. Порядок касаційного оскарження передбачений ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 09 серпня 2019 року.

Головуючий Драчук Т. О.

Судді Ватаманюк Р.В. Полотнянко Ю.П.