Справа № 640/11898/19
Суддя: Маруліна Л.О.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 серпня 2019 року № 640/11898/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Маруліної Л.О., за участі секретаря судового засідання Яцеленко Ю.О., представника позивача Гавриляки О.М. (довіреність від 25.05.2019 року №13030-08/5), представника відповідача Рубель І.В. (довіреність від 20.12.2018 року №13549/20.3/22-18), вирішивши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Міністерства фінансів України

до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною та скасування постанови від 07.06.2019 року №58809432,-

ВСТАНОВИВ:

Міністерство фінансів України (далі також - позивач, боржник) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі також - відповідач), в якому просить визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 07.06.2019 року №58809432 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу у розмірі 5 100 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. (далі також - державний виконавець) від 05.04.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58809432 позивачем направлено лист від 05.04.2019 року №20.1/58809432/8 (вих. Міністерства фінансів України від 23.04.2019 року №47030-06/3-5/11302), в якому повідомлено, що боржник має намір звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення. Крім іншого, позивачем повідомлено державного виконавця, що на судові рішення, які підлягають примусовому виконанню у виконавчому провадженні №58809432, останнім подано касаційну скаргу, та, відповідно до ухвали Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 10.04.2019 року, відкрито касаційне провадження.

Водночас, державним виконавцем винесено постанову від 07.06.2019 року №58809432 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу у розмірі 5 100 грн. за невиконання судового рішення.

Позивач вважає цю постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню з тих підстав, що боржником повідомлено про намір подати до суду заяву про зміну або встановлення способу виконання рішення, а докази щодо невиконання боржником рішення суду без поважних причин у державного виконавця відсутні.

Крім того, на думку позивача, державним виконавцем не вчинено жодних дій щодо з`ясування причин невиконання судового рішення.

Враховуючи викладене, позивач вважає постанову державного виконавця від 07.06.2019 року №58809432 про накладення на Міністерство фінансів України штрафу у розмірі 5 100 грн. передчасною та протиправною.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.07.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням). Призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 01.08.2019 року. Витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №58809432. Зобов`язано відповідача подати до суду належним чином засвідчені копії виконавчого провадження ВП №58809432 та відзив відповідно до статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, який, з урахуванням вимог статей 269, 287 КАС України у строк до початку судового засідання у цій справі.

Через канцелярію суду 30.07.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву та копії матеріалів виконавчого провадження №58809432.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що на момент винесення оскаржуваної постанови, під час дослідження питання щодо невиконання рішення суду, державним виконавцем встановлено відсутність інформації у Єдиному реєстрі судових рішень про призначення до розгляду чи подання Міністерством фінансів України заяви про зміну або встановлення способу виконання судового рішення, як і не повідомлялися такі відомості боржником.

Крім іншого, скаржником не спростовано, що сторони виконавчого провадження не повідомляли державного виконавця про обставини, що є підставою для зупинення виконавчого провадження чи/або відкладення проведення виконавчих дій.

Зокрема, відповідачем звернуто увагу, що рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, набрало законної сили 06.11.2018 року, а тому, таке рішення підлягає обов`язковому виконанню та Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду не зупинено.

Враховуючи викладене та наявні у матеріалах виконавчого провадження докази, просить відмовити у задоволенні позову.

У судове засідання 01.08.2019 року прибули представники сторін.

Судом заслухано зміст позовних вимог та заперечення на них.

Судом зобов`язано представника позивача надати суду причини невиконання рішення суду Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року та відкладено судове засідання до 08.08.2019 року з метою виготовлення повного судового рішення у справі №640/11898/19.

У судове засідання 08.08.2019 року прибули представники сторін.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що представником позивача на протокольну ухвалу суду від 01.08.2019 року подано пояснення.

Із змісту наданих представником позивача пояснень встановлено, що у зв`язку з поданням касаційної скарги на судові рішення першої та апеляційної інстанції у справі №809/1136/18, клопотання/заяви про зупинення виконання рішень суду до касаційної скарги не долучалося.

Крім того, Івано-Франківським окружним адміністративним судом призначено на 15.08.2019 року судове засідання з метою розгляду заяви Міністерства фінансів України про роз`яснення судового рішення, про що повідомлено державного виконавця.

З огляду на викладене, представником позивача позов підтримано. Просить задовольнити в повному обсязі.

Представником відповідача проти позову заперечено. Просить у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до частини першої статті 271 Кодексу адміністративного судочинства України у відкритому судовому засіданні 08.08.2019 року проголошено повне судове рішення.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року у справі №809/1136/18 за позовом Комунального підприємства «Надвірнаводоканал» до Міністерства фінансів України, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 року, позов задоволено повністю.

12.11.2018 року Івано-Франківським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист в частині зобов`язання Міністерства фінансів України прийняти рішення про перерахування субвенції КП «Надвірнаводоканал» в порядку та на умовах, передбачених Постановою Кабінету Міністрів України №332 від 18.05.2017 року та договорами: №2-Над від 06.07.2017 року в розмірі 93 962 грн. (дев`яносто три тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні 00 копійок; №3-Над від 03.08.2017 року в розмірі 100 446 грн. (сто тисяч чотириста сорок шість) гривень 18 копійок; №4-Над від 10.08.2017 року в розмірі 17 310 грн. (сімнадцять тисяч триста десять) гривень 60 копійок; №5-Над від 06.09.2017 року в розмірі 83 123 грн. (вісімдесят три тисячі сто двадцять три) гривні 00 копійок; №6-Над від 05.10.2017 року в розмірі 111 645 грн. (сто одинадцять тисяч шістсот сорок п`ять) гривень 57 копійок; №7-Над від 03.11.2017 року в розмірі 77 945 грн. (сімдесят сім тисяч дев`ятсот сорок п`ять) гривень 00 копійок; №8-Над від 05.12.2017 року в розмірі 103 945 грн. (сто три тисячі дев`ятсот сорок п`ять) гривень 43 копійки, всього 588 386 грн. (п`ятсот вісімдесят вісім тисяч триста вісімдесят шість) гривень 78 копійок і довести його до відома Державної казначейської служби України.

У виконавчому листі від 12.11.2018 року №809/1136/18 стягувачем визначено КП «Надвірнаводоканал», боржником, в свою чергу, Міністерство фінансів України.

На підставі заяви стягувача про примусове виконання виконавчого листа від 12.11.2018 року №809/1136/18 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. винесено постанову від 05.04.2019 року про відкриття виконавчого провадження №58809432, пунктом 2 резолютивної частини якої зобов`язано боржника виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та невідкладно повідомити державного виконавця з наданням відповідних документів.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 10.04.2019 року відкрито касаційне провадження у справі №809/1136/18.

25.04.2019 року відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України отримано лист Міністерства фінансів України (вх.№11738) про розгляд постанови про відкриття виконавчого провадження, яким повідомлено державного виконавця про неможливість виконання рішення суду через відсутність механізму його виконання. Також, Міністерством фінансів України повідомлено про намір направити до суду заяву про встановлення порядку виконання рішення суду в порядку статті 33 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рубель І.В. від 07.06.2019 року за невиконання без поважних причин рішення суду накладено на боржника штраф у сумі 5100, 00 грн.

Вважаючи постанову від 07.06.2019 року про накладення штрафу протиправною, позивач звернувся до суду за захистом свої прав.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (із змінами і доповненнями) (далі - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 5 Закону №1404 примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Пунктом 1 частиною першою статті 3 Закону №1404 встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з частиною першою, пунктами 16, 18 частини третьої статті 18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Частиною четвертою статті 19 Закону №1404 передбачено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.

Пунктом 6 частиною п`ятою статті 19 Закону №1404 встановлено, що боржник зобов`язаний надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Статтею 63 Закону встановлено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Відповідно до частин першої - третьої статті 63 Закону за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

Статтею 75 Закону встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Системний аналіз викладених правових норм свідчить про те, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. Поважними причинами невиконання боржником рішення можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення у встановлений виконавцем строк та повинні бути підтверджені належними доказами.

При цьому, застосування такого заходу реагування як винесення постанови про накладення штрафу є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.

Отже, слід дійти висновку, що постанову про накладення штрафу державним виконавцем може бути винесено лише після перевірки виконання такого рішення та у разі невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Згідно із статтею 33 Закону №1404 за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

За заявою стягувача виконавець може відстрочити або розстрочити виконання рішення (крім судового рішення), за наявності обставин, передбачених частиною першою цієї статті, про що виносить відповідну постанову.

За наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

Законом можуть встановлюватися особливості щодо надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до частин першої - третьої статті 379 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення розглядається у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Отже, законодавством передбачено можливість розстрочення, відстрочення або зміну способу і порядку виконання судового рішення у разі неможливості його виконання у встановлений судом/законодавством строк, з метою добросовісного та повного виконання виконавчого документу та рішення суду боржником.

Так, в обґрунтування позову позивачем зазначено, що протиправність оскаржуваної постанови полягає у тому, що державним виконавцем проігноровано намір позивача звернутися до суду, який видав виконавчий документ із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання судового рішення. Водночас, дослідивши матеріали справи та матеріали виконавчого провадження, судом встановлено, що такої заяви/клопотання до суду, яким видано виконавчий документ, не подавалося.

З аналізу положень Закону №1404 слідує, що саме на сторін виконавчого провадження покладено обов`язок щодо письмового повідомлення виконавця про обставини, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, або іншу інформацію, що сприяє виконанню судового рішення.

Суд звертає увагу позивача, що відповідно до Академічного тлумачного словника, намір - задум, бажання зробити що-небудь.

Водночас, нормами Закону №1404 та Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що з метою зупинення виконавчого провадження та сприянню добросовісного виконання судового рішення, стороною виконавчого провадження має бути вчинено дію шляхом подання відповідної заяви, зокрема, про встановлення або зміну способу виконання судового рішення, за результатами розгляду якої, виконавцем в подальшому здійснюються виконавчі дії щодо виконавчого провадження у відповідності до норм Закону №1404.

Разом з тим, судом, як і державним виконавцем, таких дій боржника не встановлено, що останнім не спростовано.

Інших відомостей щодо поважності причин невиконання рішення суду позивачем ні державному виконавцю, ні суду не повідомлено.

Щодо посилання позивача на відкрите касаційне провадження у справі №809/1136/18, суд зауважує, що відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, з огляду на те, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2019 року залишено без змін рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року у справі №809/1136/18, слід дійти висновку, що рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року набрало законної сили та підлягає обов`язковому виконанню Міністерством фінансів України.

Крім іншого, суд звертає увагу на те, що Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду виконання рішення суду Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 року не зупинено, заяви/клопотання про зупинення виконання рішення суду Міністерством фінансів України до Верховного Суду, як зазначено безпосередньо представником позивача, не подавалося.

Щодо посилання позивача на призначення Івано-Франківським окружним адміністративним судом судового засідання з метою розгляду заяви Міністерства фінансів України про роз`яснення судового рішення, суд зазначає наступне.

Так, листом від 30.07.2019 року № 13030-02-5/19487 позивачем повідомлено державного виконавця про подання до Івано-Франківського окружного адміністративного суду заяви про роз`яснення судового рішення 26.07.2019 року, в той час як постанову про накладення штрафу винесено 07.06.2019 року.

Отже, звернення позивача з заявою про роз`яснення судового рішення не може вважатися поважною причиною не виконання рішення суду на момент винесення оскаржуваної постанови.

Враховуючи, що позивачем рішення суду не виконано у строк, встановлений державним виконавцем під час його примусового виконання, та поважності причин такого невиконання боржником державного виконавця не повідомлено, слід дійти висновку, що державним виконавцем обґрунтовано винесено оскаржувану постанову від 07.06.2019 року про накладення штрафу.

Виходячи з положень частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції гарантовано право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У справі «Горнсбі проти Греції» Європейським судом з прав людини в пункті 40 рішення зазначено, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (пункт 68 рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції»).

Європейський суд з прав людини в пункті 26 рішення у справі «Глоба проти України» відзначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia, захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати (див., наприклад, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява №59498/00, пункт 34, ECHR 2002-III, та рішення від 06.03.2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява № 41510/98, пункт 27). Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці (див. рішення від 07.06.2005 року у справі «Фуклев проти України» (Fuklev v. Ukraine), заява № 71186/01, п. 84).

В пункті 27 рішення у справі "Глоба проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції.

Конституційний Суд України також неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 124 Конституції України визначено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Пунктом 6 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії.

Отже, оцінюючи дії державного виконавця, вчинених саме в межах виконавчого провадження №58809432, та дії позивача, які, зокрема, передували винесенню оскаржуваної постанови, враховуючи те, що судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем невиконання останнім рішення суду та не вжиття боржником альтернативних дій щодо його виконання, передбачених законодавством в разі ускладнення виконання рішення, суд дійшов висновку, що державним виконавцем правомірно винесено постанову від 07.06.2019 року про накладення штрафу у виконавчому провадженні №58809432.

Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності та враховуючи, що судом не виявлено порушень відповідачем вимог законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 6, 9, 11, 73 - 78, 90, 241- 246, 250, 271, 287, 296-297 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Міністерства фінансів України відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 287, 293, 295 - 297 КАС України.

Згідно з частиною шостою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення.

У відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України:

Позивач: Міністерство фінансів України (, адреса: 01008, м. Київ, вул. Грушевського, 12/2);

Відповідач: Відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві (, адреса: 01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).

Повне рішення складено 08 серпня 2019 року.

Суддя Л.О. Маруліна