Справа № 580/898/19
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 580/898/19 Суддя (судді) першої інстанції: В.В. Гаращенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Ганечко О. М., Губської Л. В.,

за участю секретаря Кірієнко Н.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, за апеляційною скаргою Управління соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просив визнати протиправними дії управління соціального захисту населення щодо не призначення і не виплати коштів на догляд та нарахувати і виплатити кошти на догляд за період із 01.04.2018 по 31.03.2019; зобов`язати відповідача здійснити нарахування коштів на догляд в сумі 21397 грн. з 01.04.2018 по 31.03.2019 та виплатити моральну шкоду в розмірі 12000 грн.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 задоволено позов частково. Визнано протиправним та скасовано рішення управління соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області від 16.10.2018 про призначення допомоги. Ухвалено зобов`язати управління соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області призначити із жовтня 2018 року щомісячну грошову допомогу ОСОБА_1 , як особі, що проживає разом із інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду на догляд за ним, у розмірі 1777,00 грн. терміном на шість місяців.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки позивач перебуває у шлюбі із ОСОБА_2 , то дохід останнього включено до розрахунку середньомісячного сукупного доходу сім`ї для призначення допомоги на догляд, відтак, у зв`язку із збільшенням із 01.10.2017 розміру пенсії права на призначення щомісячної грошової допомоги позивач не має.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, відсутні клопотання від учасників справи про розгляд справи за їх участю, колегія суддів у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без участі сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 відповідно до посвідчення №НОМЕР_1 від 15.06.1993 є пенсіонером та отримує пенсію за віком.

04.04.2018 позивач звернулась до відповідача із заявою та комплектом документів про призначення щомісячної допомоги на догляд.

Рішенням відповідача від 10.04.2018 позивачу відмовлено в призначенні допомоги на догляд.

08.10.2018 позивач повторно звернулась до відповідача із заявою та комплектом документів про призначення щомісячної допомоги на догляд.

Рішенням від 16.10.2018 відповідач відмовив позивачу в призначенні допомоги на догляд.

24.10.2018 управління соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації Черкаської області листом №4473/03-16 вказало позивачу на відсутність можливості призначення грошової допомоги, оскільки середньомісячний сукупний дохід сім`ї за попередні шість місяців перевищує три прожиткових мінімумів на кожного члена сім`ї.

Не погоджуючись з таким рішенням позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем допущено помилку в розрахунку допомоги на догляд позивачу, і як наслідок суд зазначає про протиправність рішення про відмову позивачу у призначенні допомоги на догляд від 16.10.2018.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Згідно абз. 4 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» держава гарантує грошову допомогу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу, яка за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - на догляд за нею. Розмір зазначеної допомоги розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім`ї та середньомісячним сукупним доходом сім`ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.08.2000 року №1192 затверджено Порядок надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розгляду, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним (далі - Порядок).

За умовами п. 1, 2 Порядку щомісячна грошова допомога особі, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним надається відповідно до статті 5 Закону України «Про психіатричну допомогу» у грошовій формі, а її призначення і виплата провадиться структурними підрозділами з питань соціального захисту населення.

Приписами п. 4 Порядку встановлено, що допомога на догляд надається дієздатній особі, яка зареєстрована або постійно проживає на одній житловій площі з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, і здійснює догляд за ним.

Як встановлено, ОСОБА_2 є особою із інвалідністю ІІ групи внаслідок психічного розладу та потребує постійного стороннього догляду. ОСОБА_1 проживає за адресою АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_2 та має право на вказану виплату.

Пунктом 5 Порядку передбачено, що розрахунок середньомісячного сукупного доходу сім`ї для призначення допомоги на догляд провадиться відповідно до Методики обчислення сукупного доходу сім`ї для всіх видів соціальної допомоги, затвердженої спільним наказом Мінсоцполітики, Мінфіну, Мінекономіки, Держкоммолодьспорттуризму, Держкомстату.

До складу сім`ї особи, яка звертається за призначенням допомоги на догляд, включаються чоловік, дружина; рідні, усиновлені та підопічні діти цих осіб, а також діти до досягнення ними 23 років, які навчаються у вищих навчальних закладах I - IV рівнів акредитації та професійно-технічних навчальних закладах з денною формою навчання і не мають власних сімей, незалежно від місця проживання або реєстрації; неодружені повнолітні діти, які визнані інвалідами з дитинства I чи II групи або інвалідами I групи і проживають разом з батьками; непрацездатні батьки чоловіка та дружини, які проживають разом з ними і перебувають на їх утриманні у зв`язку з відсутністю власних доходів; жінка та чоловік, які проживають однією сім`єю, не перебувають у шлюбі, але мають спільних дітей.

При цьому до складу сім`ї не включаються особи, визнані інвалідами I чи II групи внаслідок психічного розладу, які за висновком лікарської комісії медичного закладу потребують постійного стороннього догляду і не належать до зазначених членів сім`ї, та особи, які перебувають на повному державному утриманні.

Пунктом 6 Порядку встановлено, що при визначенні середньомісячного сукупного доходу сім`ї органи, що призначають допомогу на догляд, мають право користуватися всіма офіційними джерелами, які містять інформацію про доходи громадян, у тому числі інформацією органів державних податкових адміністрацій. Для нарахування допомоги на догляд можуть використовуватися відомості про доходи (списки, довідки, дані на технічних носіях інформації, інші дані, одержані від органів соціального захисту населення, органів Пенсійного фонду, центрів зайнятості, інших підприємств, установ та організацій).

Відповідно до п. 3 Порядку розмір допомоги на догляд розраховується як різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім`ї та середньомісячним сукупним доходом сім`ї за попередні шість місяців, але не може бути більше, ніж прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць.

Згідно із довідок від 15.10.2018 встановлено, що за останні шість місяців до звернення позивача до відповідача, позивач отримала 18283 грн. 55 коп. соціальних виплат, в той час як ОСОБА_2 отримав 31261 грн. 95 коп. таких виплат.

З викладеного вбачається, що середньомісячний сукупний дохід сім`ї становить 8251 грн. 58 коп. ((18283,55+31261,95)/6), що вказує на помилкове визначення відповідачем середньомісячного сукупного доходу сім`ї у розмірі 9909 грн. 10 коп.

Різниця між трьома прожитковими мінімумами на кожного члена сім`ї та середньомісячним сукупним доходом сім`ї у сім`ї Глущенків складає 2411 грн.

Враховуючи протиправність рішення відповідача від 16.10.2018 про відмову позивачу у призначенні допомоги на догляд, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції що для повного захисту прав позивача необхідно вийти за межі позовних вимог і скасувати рішення відповідача від 16.10.2018 та зобов`язати призначити позивачу із жовтня 2018 допомогу на догляд у розмірі 1777 грн. щомісячно з терміном на шість місяців.

Що стосується стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 23 ЦК України, положення якого застосовні до спірних відносин в аспекті вимог про стягнення моральної шкоди, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відшкодування моральної шкоди за своєю природою є санкцією за порушення прав особи, які були виявлені і доведені.

Згідно абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У даному випадку, колегія суддів звертає увагу, що позивачем доказів щодо завдання їй шкоди відповідачем, через яку позивач могла би понести моральні страждання, майнові витрати (лікування) та будь-які докази розладу стану здоров`я у зв`язку з такими діями чи інші дані та розрахунки суду надані не були, колегія суддів приходить висновку, що керуючись принципами розумності та справедливості, за обставин даної справи моральна шкода не підлягає стягненню з відповідача.

Відтак, сума моральної шкоди жодним чином не є обґрунтованою та в матеріалах справи відсутні докази в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вимог частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який відповідачем в даному випадку не виконаний.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Звенигородської районної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02.05.2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Л. В. Губська

Повний текст постанови виготовлено 09.08.2019