Справа № 440/1648/19
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/1648/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Костенко Г.В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Ніценко А.О.

позивача - Ковтун Ю.І. ,

третьої особи - Оніщенко В.В .,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Диканської селищної ради Полтавської області , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне управління ДФС у Полтавській області, про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

08 травня 2019 року позивач Акціонерне товариство "Полтаваобленерго" звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Диканської селищної ради Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення 29 (позачергової) сесії сьомого скликання Диканської селищної ради Полтавської області від 09.11.2018 №4 "Про внесення змін в додаток №1 до рішення 25 сесії 7 скликання Диканської селищної ради Полтавської області від 21.06.2018 №2 "Про встановлення на території Диканської селищної ради ставок та пільг зі сплати земельного податку".

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що при прийняті оскаржуваного рішення відповідачем не було дотримано порядку прийняття регуляторних актів, зокрема було прийнято без проведення відповідного аналізу регуляторного спливу, проект регуляторного акту не був оприлюднений належним чином у строк встановлений Законом.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, у відзиві на позов просив відмовити у задоволенні даного позову у повному обсязі посилаючись на те, що відповідно до п.3 Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році" №2245-УІІІ встановлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Ухвалою суду від 20 червня 2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Головне управління Державної фіскальної служби в Полтавській області.

04 липня 2019 року від третьої особи - ГУ ДФС у Полтавській області надані письмові пояснення, в яких третя особа просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Ухвалою суду від 11 липня 2019 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 календарних днів.

Ухвалою суду від 23 липня 2019 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у судовому засіданні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи.

Суд відмовив у задоволені вказаного клопотання на підставі приписів статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України. Визнав за можливе провести розгляд справи без участі представника відповідача.

Представник третьої особи просив відмовити у задоволені позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Диканською селищною радою Полтавської області на 29 (позачерговій) сесії сьомого скликання 09.11.2018 року прийнято рішення № 4 "Про внесення змін в додаток № 1 до рішення 25 сесії 7 скликання Диканської селищної ради № 2 від 21.06.2018 "Про встановлення на території Диканської селищної ради ставок і пільг зі сплати земельного податку".

Відповідно до пункту 1 цього рішення Диканська селищна рада Полтавської області вирішила внести зміни в Додаток № 1 до рішення 25 сесії 7 скликання Диканської селищної ради № 2 від 21.06.2018 "Про встановлення на території Диканської селищної ради ставок і пільг зі сплати земельного податку", доповнивши його приміткою наступного змісту: "За земельні ділянки, які перебувають в постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності), ставка земельного податку становить 10% від нормативної грошової оцінки".

Згідно з цими змінами у відповідності з п.1 цього рішення ставка земельного податку за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні АТ "Полтаваобленерго" та призначені для розміщення та обслуговування об`єктів електроенергетики, збільшена на 10% від нормативної грошової оцінки землі.

Позивач оспорює вказане вище рішення, просить його визнати протиправним та скасувати посилаючись на те, що відповідачем при прийнятті оспорюваного рішення 09.11.2018 було порушено вимоги чинного законодавства - без проведення відповідного аналізу регуляторного спливу, проект регуляторного акту не був оприлюднений належним чином у строк встановлений Законом.

Надаючи оцінку спірному рішенню, суд виходить з наступного.

Статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно п.10.1, п.10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать: податок на майно, єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

У відповідності до вимог ст.ст. 269, 270 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) землекористувачі, а об`єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні.

Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки - згідно п. 274.1 ст. 274 ПК України.

За приписами п.284.1 ст. 284 ПК України визначено, що Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю та пільги щодо земельного податку, що сплачується на відповідній території.

Згідно з підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради у межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.

За підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 наведеного Кодексу, визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Згідно із підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 ст. 12 ПК України у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

Відповідно до підпунктів 4.1.4, 4.1.9 пункту 4.1 ст.4 ПК України податкове законодавства України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Пунктом 4.4 статті 4 ПК України передбачено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу, Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Так, 07.12.2017 було прийнято Закон України "Про внесення змін до податкового законодавства та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році" №2245-VІІІ (далі - Закон №2245), який набрав чинності з 01.01.2018.

Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245 установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Аналіз вищенаведених норм податкового законодавства свідчить про те, що принцип стабільності у податкових правовідносинах є складовою частиною процедури запровадження змін до елементів податків і зборів, що впливає на податковий період, з якого застосовуються відповідні зміни, проте не впливає на право прийняття оспорюваного рішення з урахуванням того, що наведеним вище п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №2245 встановлені спеціальні умови щодо не розповсюдження дії вищенаведених норм для конкретного кола осіб та у конкретному періоді (ради об`єднаних територіальних громад, що утворені після 15 липня 2017р. та у 2018 році).

При цьому, судом враховується і те, що Закон "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" станом на момент розгляду цієї справи є чинним та не визнавався неконституційним у встановленому законодавством порядку, а тому вимоги представника позивача про не застосування його положень до даних правовідносин є безпідставними, оскільки обов`язковість виконання всіх законів України, які набрали чинності та є чинними на всій території України підлягають виконанню всіма державними органами, підприємствами і організаціями та їх посадовими особами до моменту їх визнання неконституційними у відповідності до вимог Конституції України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що Закон №2245 не встановлює окремий від Податкового кодексу України порядок оподаткування, нормами цього Закону встановлюється строк можливого прийняття сільськими, селищними та міськими радами рішень у певний проміжок часу з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, і ч.1 ст.77 вказаного Кодексу, на позивача покладено обов`язок довести ті обставини на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 цього Кодексу.

Проте, у ході судового розгляду справи представником позивача не було надано суду жодних доказів та не наведено жодних будь-яких обґрунтованих правових підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваного рішення з урахуванням чинності норм Закону №2245, які не визнані неконституційними у встановленому законодавством порядку, на момент розгляду цієї справи є чинними та не наведено жодних підстав які б дозволяли не застосовувати норми наведеного Закону №2245 у даних правовідносинах виходячи з обставин, встановлених у ході судового розгляду справи та аналізу вищенаведених норм податкового законодавства.

Є безпідставними і доводи позивача про неправомірне застосування відповідачем Закону №2245 при прийнятті оспорюваного рішення, оскільки наведений Закон №2245 набрав чинності з 01.01.2018 є діючим законом, а відповідач в межах своїх повноважень зобов`язаний виконувати свої обов`язки, у тому числі і з урахуванням внесених змін у регулювання спірних правовідносин, при цьому, слід зазначити, що позивачем фактично висловлюється незгода із нормами Закону №2245, що не може бути ні предметом, ні підставою розгляду таких правовідносин у порядку адміністративного судочинства та, у такому випадку, позивач не позбавлений можливості звернутися до Конституційного Суду України щодо невідповідності норм вказаного Закону Конституції України.

Суд при розгляді даної справи таких підстав не вбачає з урахуванням положень ч.4 ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України.

Також судом враховується і те, що редакція статті 12 Податкового кодексу України зі змінами згідно з Законом України №2245 та у попередній редакції визначає повноваження, зокрема, але не виключно, сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів, і її додержання, як і додержання інших норм податкового законодавства є важливою складовою при реалізації державної політики у сфері справляння податків і зборів і, відтак, навіть при наявності процедурних порушень законодавства при здійсненні повноважень щодо прийняття рішень щодо податків і зборів, що ніяким чином не спростовує наявності такого обов`язку як сплата податків і зборів.

Також, судом критично надається оцінка доводам позивача про те, що оспорюване рішення не було оприлюднено відповідачем у встановленому законодавством порядку, оскільки такі твердження спростовуються тим, що сам позивач надав копію спірного рішення, яке ним було роздруковано з офіційного веб-сайт Диканської селищної ради.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оспорюваного рішення згідно до вимог ч.2 ст.2 вказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що при прийнятті спірного рішення відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), права та інтереси позивача при прийнятті оспорюваного рішення відповідачем порушені не були, а тому підстави для визнання протиправним та скасування вказаного вище рішення у адміністративного суду відсутні.

За викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України лише при задоволенні позову судові витрати покладаються на суб`єкта владних повноважень.

Однак, виходячи з того, що у суду відсутні підстави для задоволення даного позову, то і судові витрати позивача по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача - суб`єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства "Полтаваобленерго" до Диканської селищної ради Полтавської області, третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: Головне управління ДФС у Полтавській області, про визнання протиправним та скасування рішення - повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне рішення складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Г.В. Костенко