Справа № 0940/2447/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6145/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року у справі за його до позовом до Відкритого акціонерного товариства «Пресмаш» про стягнення коштів,

суддя у І інстанції Могила А.Б.,

час ухвалення рішення 15 год 01 хв,

місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ,

дата складення повного тексту рішення 22 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

21 грудня 2018 року Головне управління ДФС в Івано-Франківській області (далі ГУ ДФС) звернулося до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просило стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Пресмаш» (далі ВАТ) кошти у сумі 3 858 236,18 грн, які становлять несплачені товариством грошові зобов`язання із земельного податку; податку на додану вартість; військового збору; рентної плати за спеціальне використання води; податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року у справі № 0940/2447/18 позов було задоволено частково. Стягнено з ВАТ у дохід бюджету кошти в сумі в 3 743 526 грн 14 коп. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що заявлена ГУ ДФС до стягнення сума заборгованості в розмірі 3 743 526,14 грн є узгодженою, а отже є податковим боргом відповідача перед бюджетом і підлягає стягненню.

Разом із тим, пеня у сумі 59 485,89 грн була нарахована позивачем за несвоєчасну сплату податку на доходи фізичних осіб (далі ПДФО) за вересень, жовтень 2011 року після закінчення строку давності, визначеного статтею 102 Податкового кодексу України (далі ПК), а тому позовні вимоги про стягнення з ВАТ даної суми, а також застосованих штрафних санкцій із цього податку у сумі 55 224,15 грн, нарахованих протягом дії мораторію, є безпідставними.

У апеляційній скарзі ГУ ДФС просить скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити їх у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційних вимог покликається на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 грудня 2018 року № К/9901/35660/18.

ВАТ подало апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу ГУ ДФС, у якому просило вимоги апелянта відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник ГУ ДФС у судовому засіданні апеляційного суду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просив скасувати оскаржуване судове рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог та задовольнити їх у повному обсязі.

Представник ВАТ у ході апеляційного розгляду заперечила обґрунтованість доводів апелянта. Просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

На підставі аналізу матеріалів справи апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги апеляційної скарги стосуються відмови оскаржуваним рішення суду першої інстанції у задоволенні позовних вимог ГУ ДФС про стягнення з ВАТ пені з ПДФО у сумі 59 485,89 грн, а також застосованих штрафних санкцій із цього податку у сумі 55 224,15 грн, що і становить предмет апеляційного розгляду відповідно до приписів частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, за результатами позапланової виїзної документальної перевірки ВАТ з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2013 року по 25 квітня 2016 року, по податку на прибуток з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2015 року, по податку на додану вартість з 01 січня 2013 року по 31 березня 2016 року, по податку на доходи фізичних осіб, єдиному соціальному внеску та військовому збору з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2016 року працівниками ГУ ДФС було складено акт № 327/09.19.14.01/13643567 від 01 червня 2016 року.

Грошове зобов`язання ВАТ зі сплати ПДФО, у тому числі щодо штрафних санкцій у сумі 55 224 грн та пені у сумі 59485,89 грн, виникло на підставі податкового повідомлення-рішення № 001341700 від 13 січня 2017 року, винесеного на виконання постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2016 року у справі № 809/1121/16 у відповідності до вимог пункту 5 розділу II Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1204 від 28 грудня 2015 року, який зареєстровано у Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/28254, яке у судовому порядку відповідачем не оскаржувалося (т.1, а.с.113-114).

Відповідно до підпункту 14.1.175. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України (далі ПК) податковим боргом є сума узгодженого грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із приписами підпункту 54.3.4. пункту 54.3. статті 54 ПК контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента, свідчать про порушення правил нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим Кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом.

Пунктом 57.3. статті 57 ПК передбачено, що у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.

Оскільки у ході розгляду справи не встановлено оскарження ТОВ рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання № 001341700 від 13 січня 2017 року, то суд апеляційної інстанції таке грошове зобов`язання вважає податковим боргом.

Окрім того, під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено дотримання контролюючим органом порядку стягнення податкового боргу, встановленого приписами статтями 59, 95 ПК, при зверненні до адміністративного суду із цим позовом.

Відтак, з урахуванням встановлення під час розгляду справи складу та факту несплати ТОВ узгоджених сум податкових зобов`язань, апеляційний суд погоджується із висновком контролюючого органу про наявність правових підстав для їх стягнення у примусовому порядку за рішенням суду.

Одночасно апеляційний суд враховує те, що відповідно до приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому слід погодитися із доводами ГУ ДФС про необхідність врахування правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 809/1448/16 (№ К/9901/35660/18), про те, що правильність та повнота донарахованих контролюючим органом сум податкових зобов`язань входять до предмету доказування у справі щодо правомірності відповідних податкових повідомлень-рішень, а не у цій справі, предметом доказування у якій є підстави (статус) та склад податкового боргу.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів пункту 8 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України до юрисдикції господарських судів відносяться справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Таким чином, доводи ВАТ щодо неможливості розгляду даного спору за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що ухвалою господарського суду Івано-Франківської області у справі № 909/1056/15 від 05 жовтня 2015 року порушено справу про банкрутство позивача, на думку апеляційного суду, є безпідставними.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного адміністративно-правового спору у частині відмови у задоволенні позову ГУ ДФС допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, рішення суду першої інстанції у цій частині слід скасувати та прийняти постанову про задоволення відповідних позовних вимог.

Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДФС в Івано-Франківській області задовольнити.

Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року у справі № 0940/2447/18 в частині відмови у задоволенні позову Головного управління ДФС в Івано-Франківській області та такі позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з розрахункових рахунків Відкритого акціонерного товариства «Пресмаш» (76495, м. Івано-Франківськ, вул. Автоливмашівська, 1, ) у дохід державного бюджету 59 485,89 грн пені з податку на доходи фізичних осіб та 55 224,15 грн штрафних санкцій із цього ж податку, а всього 114 710 (сто чотирнадцять тисяч сімсот десять) грн 04 коп.

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Постанова у повному обсязі складена 08 серпня 2019 року.