Справа № 320/964/19
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/964/19 Суддя першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Сорочка Є.О.

Федотова І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ірпінської міської ради Київської області, про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ірпінської міської ради Київської області, та з врахуванням уточнення позовних вимог, просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області від 28 вересня 2017 року №2665-40-VII в частині надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва, площею 0,05 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати бездіяльність протиправною щодо порушення строку розгляду клопотання ОСОБА_1 від 03 грудня 2018 року у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області;

- визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської міської ради Київської області від 24 січня 2019 року № 4793-63-VІІ в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області;

- зобов`язати Ірпінську міську раду Київської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 03 грудня 2018 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04 травня 2019 року закрито провадження у справі.

Не погоджуючись з даною ухвалою, позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом вимог процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції належним чином не дослідив всіх обставин справи, оскільки отримання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не гарантує особі набуття права власності, оскільки вказаний дозвіл не є правовстановлюючим документом. Відтак, позивач вважає, що правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією оскаржуваної бездіяльності та рішення відповідача не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих немайнових прав та зобов`язань осіб.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти доводів та вимог апеляційної скарги та просить суд у її задоволенні відмовити.

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, проте у судове засідання не з`явилися та про причини неявки суду не повідомили. За таких обставин колегія суддів, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та поданого письмового відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно із ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини другої п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з визначенням, наведеним у п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України, публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 грудня 2018 року представником позивача ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 було направлено до Ірпінської міської ради Київської області клопотання про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області.

Однак, станом на 31 січня 2019 року позивачем не отримано листів або повідомлень від Ірпінської міської ради Київської області стосовно розгляду вказаного клопотання.

На підставі ст.ст. 2, 19, 24 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» представником позивача 31 січня 2019 року направлено відповідачу адвокатський запит про надання інформації щодо розгляду клопотання ОСОБА_1

Листом відповідача від 15 лютого 2019 року вих. № 01-18/622 позивачу направлено копію рішення Ірпінської міської ради Київської області від 24 січня 2019 року № 4793-63-VІІ зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області;

Для з`ясування підстав прийняття рішення відповідача від 24 січня 2019 року № 4793-63-VІІ представником позивача подано до відповідача повторний адвокатський запит 25 лютого 2019 року.

У відповідь на зазначений запит відповідач листом від 06 березня 2019 року надав позивачу копію рішення Ірпінської міської ради Київської області від 28 вересня 2017 року №2665-40-VII щодо надання дозволу ОСОБА_2 на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва, площею 0,05 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача під час розгляду клопотання позивача та неправомірним рішення відповідача щодо надання дозволу на розроблення ОСОБА_2 документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва, площею 0,05 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи ухвалу про закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку спір не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а існує спір про право, що виключає розгляд справи у порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями ст. 123 Земельного кодексу України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з ч. 6 ст. 186 Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу.

З наведених норм вбачається, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

З досліджуваних судовою колегією матеріалів справи встановлено, що позивач, маючи намір отримати у власність земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва орієнтовною площею 0,050 га, яка розташована на території Ірпінської міської ради Київської області звернувся до відповідача із клопотанням від 03 грудня 2018 року про наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки у власність.

Водночас, станом на час розгляду клопотання позивача та прийняття відповідачем рішення Ірпінської міської ради Київської області від 24 січня 2019 року № 4793-63-VІІ за наслідками розгляду даного клопотання, земельна ділянка на яку претендував позивач була передана у власність громадянина ОСОБА_2 .

Матеріали справи містять інформацію про те, що рішенням 63 сесії сьомого скликання Ірпінської міської ради від 24 січня 2019 року № 4678-63-VІІ «Про затвердження гр. ОСОБА_2 проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 »: 1) затвердженого гр. ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки (кадастровий номер НОМЕР_1 ) площею 0,0500 га у власність для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 ; 2) передано гр. ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0500 га для індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 .

Отже, як вірно зазначив суд першої інстанції, спірні правовідносини стосуються набутого ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 , площею 0,0500 га, для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою: в АДРЕСА_1 , на яку претендував позивач, і в разі скасування оскаржуваних рішень, майнові права вказаної фізичної особи будуть порушені.

Тобто, з досліджуваних судовою колегією матеріалів справи вбачається, що фактично станом на час розгляду справи в суді між позивачем та ОСОБА_2 існує спір про право власності на земельну ділянку, що виключає можливість розгляду вказаного спору за правилами адміністративного судочинства.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний спір не є публічно-правовим, а має вирішуватись за правилами цивільного судочинства.

При цьому, колегія суддів не вбачає правових підстав для врахування в даному випадку правових висновків Верховного Суду, які містяться у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 308/10112/16, від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 820/4149/17, стосовно того, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного вирішення питання про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю прийняття рішення органом місцевого самоврядування у зв`язку з чим такі спори підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки під час розгляду даної справи встановлено, що внаслідок отримання дозволу на розробку проекту землеустрою спірна земельна ділянка вже передана у власність громадянина ОСОБА_2 .

Тобто, правові наслідки у вигляді набуття права власності на земельну ділянку за наслідками розгляду клопотання громадянина ОСОБА_2 вже відбулись, що не спростовано позивачем.

Отже, спір у цій справі не є публічно-правовим і не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватись за правилами ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно з ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначені обставини та вказані правові норми, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження у справі є законною і обґрунтованою, а підстави для її скасування відповідно до поданої позивачем апеляційної скарги - відсутні.

Керуючись ст.ст. 238, 242, 308, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 04 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов