Справа № 400/963/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/963/19
Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

представників позивача - ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Інгульського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу,

за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 , -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Інгульського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - Інгульський відділ ДВС) в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову про накладення штрафу від 22.11.2018 року ВП №35437567 у розмірі 57 335,50 грн.

В обґрунтування позову зазначає про протиправне застосування державним виконавцем положень ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки зміни до вказаної статті цього закону, які передбачають відповідальність боржника у вигляді штрафу у розмірі 50% суми заборгованості зі сплати аліментів, набрали чинності лише з 28.08.2018 року, а тому можуть поширюватися лише на заборгованість, яка виникла після цієї дати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, позов ОСОБА_1 задоволено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із аналізу статті 58 Конституції України, яка передбачає, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Враховуючи, що заборгованість позивача щодо сплати аліментів стягувачу утворилась ще до 2018 року, а відповідальність, у формі штрафу, за таку несплату, введена лише у 2018 році, яка встановлена ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», позивач не міг передбачити настання відповідних наслідків, у зв`язку із несвоєчасністю сплати заборгованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, Інгульський відділ ДВС подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначив, що на момент прийняття спірної постанови позивач мав заборгованість по сплаті аліментів більше, ніж за 6 років, а тому чинна ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» надавала йому право накласти на боржника штраф у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Також апелянт акцентує увагу на тому, що статтю 11 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює відповідні строки, було доповнено частиною четвертою, яка визначає, що заборгованість зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених, зокрема, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а не з 28.08.2018 року, коли набрали чинності відповідні зміни в законодавстві.

Позивач, скориставшись правом подання відзиву на апеляційну скаргу, зазначає про необґрунтованість її доводів та просить відмовити в її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Окрім доводів, які він зазначав у позовній заяві, надав рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07.06.2019 року (справа № 477/604/19), яким його звільнено від сплати заборгованості по аліментам за виконавчим листом № 2-161, виданого Жовтневим районним судом Миколаївської області за період з 18.03.2003 року по 01.11.2018 року в сумі 114 671,14 грн. Відомості про набрання судовим рішенням законної сили відсутні.

Представник апелянта в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, належним чином сповіщений про дату, час та місце судового розгляду справи.

Представники позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду залишити без змін.

Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи.

18.03.2003 року рішенням місцевого суду Жовтневого району Миколаївської області стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ? частини всіх видів його заробітної плати, але не менше ? частини неоподаткованого податком мінімуму доходів громадян щомісячно, починаючи з 18 березня 2003 року і до досягнення дитиною повнолітнього віку.

18.03.2003 року на виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист №2-161 (а.с.67-68).

29.11.2012 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №35437567 щодо виконання вказаного виконавчого листа № 2-161 від 18.03.2003 року та направлено її боржнику (а.с.69-70).

22.11.2018 року старшим державним виконавцем Інгульського відділу ДВС прийнято постанову про накладення штрафу у зазначеному виконавчому провадженні, якою за заборгованість зі сплати аліментів в сумі 114 671,00 грн., сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, на ОСОБА_1 накладено штраф на користь стягувача у розмірі 50% від сукупної суми заборгованості, що складає 57 335,50 грн. (а.с.74-75).

Законність такої постанови є предметом спору у даній справі.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та правова позиція суду апеляційної інстанції щодо доводів апеляційної скарги та висновків суду першої інстанції.

Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції, з огляду на наступне.

Стаття 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 13 Закону встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч.1 ст.18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 ст.26 Закону передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року №2475-VIII, який вступив в дію з 28.08.2018 року, статтю 71 Закону доповнено частиною 14 абзац третій якої передбачає, що за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, у межах спірних правовідносин, правильно послався на статтю 58 Конституції України, яка регламентує, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Також слід звернути увагу на п.2 рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), згідно якого в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Застосовуючи вказані положення законодавства та рішення Конституційного Суду України, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що заборгованість позивача щодо сплати аліментів утворилась до 2018 року, а відповідальність у формі штрафу за несплату аліментів, яка передбачена абзацом 3 ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» введена лише з 28.08.2018 року, а тому на позивача не може бути накладено відповідний штраф.

У зв`язку з цим, доводи апелянта, що чинна ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» надавала йому право накласти на боржника штраф у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів є неспроможними, оскільки суперечать принципу, закріпленому в статті 58 Конституції України.

Також в апеляційній скарзі апелянт посилається на ч.4 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає, що строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, а не з 28.08.2018 року.

Надаючи відповідь на даний аргумент апеляції колегія суддів зазначає, що статтю 11 Закону України «Про виконавче провадження» також доповнено зазначеним вище Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03.07.2018 року №2475-VIII, який вступив в дію з 28.08.2018 року.

У контексті викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що застосування до боржників штрафу, з урахуванням внесених змін у Закон України «Про виконавче провадження», можливо лише до заборгованості, яка виникає після 28.08.2018 року, а тому доводи апеляційної скарги не містять належного спростування вищевказаних висновків суду першої інстанції.

Також колегія суддів з цього приводу бажає навести рішення Європейського суду з прав людини від 26.04.1979 року у справі «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства, де у пункті 49 зазначено, що: «право має бути в адекватній мірі доступним: особи повинні мати відповідну обставинам можливість орієнтуватися у тому, які правові норми застосовуються у даному випадку. Норма не може вважатися «законом», доки вона не сформульована з достатнім ступенем точності, що дозволяє особі узгоджувати з нею свою поведінку: особи повинні мати можливість передбачити у розумному відносно обставин ступені наслідки, які може потягнути певне діяння».

Отже, у межах спірних правовідносин, позивач не мав можливості передбачити наслідки несплати ним аліментів, що потягне за собою накладення спірного штрафу, оскільки, коли утворювалася відповідна заборгованість, законодавство не передбачало накладення штрафу у певному розмірі.

Вказані висновки суду апеляційної інстанції побудовані на ухвалі Верховного Суду від 22 липня 2019 року (справа №620/655/19, адміністративне провадження №К/9901/19664/19), якою відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Бахмацького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року.

Слід також звернути увагу, що посилання апелянта на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07.06.2019 року (справа № 477/604/19), яким його звільнено від сплати заборгованості по аліментам є недоречним, оскільки таке рішення суду не набрало законної сили, у зв`язку з його скасуванням постановою Миколаївського апеляційного суду від 18.07.2019 року.

Враховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є підстави, відповідно до ст. 316 КАС України, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.10 ч.6 ст.12 КАС України до справ незначної складності відносяться інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку, що оскарження рішення апеляційного суду можливо лише у випадках, перелічених вище.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Інгульського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Інгульського відділу Державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення штрафу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з моменту складання її в повному обсязі у випадках, передбачених ч.5 ст.328 КАС України.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 08.08.2019 року.