Справа № 826/11556/17
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

07 серпня 2019 року № 826/11556/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Клименчук Н.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомГромадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1
до Державної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) до Державної міграційної служби України(далі по тексту - відповідач -1), Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту - відповідач -2), в якому просить:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Держаної міграційної служби України в м.Києві, на підставі якого громадянину Узбекистану ОСОБА_1 видане повідомлення №79 від 27.04.2017 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України 67-17 від 16.08.20217 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України в м.Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Узбекистану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимого чинного законодавства.

Ухвалою суду від 15.09.2017 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду у судове засідання.

Позовні вимоги мотивовано протиправністю оспорюваного рішення, оскільки, відмовляючи позивачу - громадянину Республіки Узбекистан у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ДМС України не врахувала ситуацій в країні походження позивача, яка за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для життя, безпеки та свободи людини, що є загальновідомим фактом.

Представник відповідачів проти задоволення позову заперечив з мотивів його необґрунтованості та безпідставності, наведених у запереченнях проти адміністративного позову. Зокрема, зазначив, що позивач вперше звертався до територіального органу Держаної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в квітні 2014 році При цьому причиною звернення зазначив те, що йому загрожує небезпека як члену релігійної організації «Джамаат Табліг» та у зв`язку з систематичним порушенням прав людини. Однак за результатами розгляду заяви позивача 21.07.2014 затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернувшись до відповідача із заявою від 27.04.2017 позивач вказав ці ж самі підстави, що й при первинному зверненні. Тому, враховуючи вимоги частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», вважає, що позивачу правомірно відмовлено у прийнятті такої заяви.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 №2147-VIII, який набрав чинності 15.12.2017, внесено зміни до Кодексу адміністративного судочинства України, виклавши його в новій редакції.

Відповідно до підпункту 10 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» до Кодексу адміністративного судочинства України в новій редакції передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 241 КАС України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Враховуючи викладене, суд закінчує розгляд даної справи за правилами нової редакції Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , народився в Узбекистані, м. Коканд, за національністю узбек, сповідує іслам, одружений (цивільний, релігійний шлюб), освіта - середня - спеціальна, (СПТУ №9).

З документів, що посвідчують особу, має недійсний паспорт громадянина Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1 строком дії до 08.06.2014. Прибув до України 29.04.2010, легально, повітряним сполученням.

ОСОБА_1 звернувся 01.04.2014 до Управління ДМС України в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно наданих пояснень під час вирішення питання щодо наявності підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 залишив країну своєї громадянської належності з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення дій протиправного характеру. Позивач зазначив, що в Узбекистані був членом організації «Джамаат Табліг», у зв`язку з тим, що вказаний рух був заборонений в Узбекистані, ОСОБА_1 зазнав переслідувань з боку правоохоронних органів Узбекистану. Будучи жертвою переслідувань через політичні та релігійні погляди та маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у майбутньому, позивач був змушений залишити Узбекистан та виїхав до України.

Таким чином, ОСОБА_1 вказував на обставини, які на його думку, є підставою вважати, що його життя знаходиться у небезпеці.

Рішенням ДМС України № 320-15 від 23.04.2015 громадянину Республіки Узбекистан ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 7 від 29.04.2015 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктом 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Окружного адміністративного суду м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 23.04.2015 № 320-15 та зобов`язання вчинити певні дії, зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути його заяву.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №826/8331/15 від 10.07.2015 у задоволенні адміністративного позову щодо визнання неправомірним та скасування рішення ДМС України від 23.04.2015 №320-15 відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015 апеляційну скаргу громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 було залишено без задоволення. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.07.2015 - залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/46921/15 від 06.11.2015 відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.07.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015.

Громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 27.04.2017 повторно звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до Головного управління ДМС України в м. Києві

Після вивчення та аналізу заяви від 27.04.2017 Головним управління ДМС України в м. Києві встановлено, що причини, які в ній викладені є аналогічними тим, що зазначені в заяві від 01.04.2014, при розгляді вказаної заяви раніше ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві №189 від 27.04.2017 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», про що заявнику вручено повідомленням №79 від 27.04.2017.

Не погоджуючись із вищевказаною відмовою, позивач звернувся 05.05.2017 зі скаргою до ДМС України, в якій просив скасувати рішення ГУ ДМС в м.Києві №189 від 27.04.2017 як таке, що прийняте з порушенням порядку попереднього розгляду заяви, та прийняти рішення, яким зобов`язати ГУ ДМС в м.Києві прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту складено висновок від 15.08.2017 про відхилення скарги ОСОБА_1 на наказ ГУ ДМС в місті Києві про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Державною міграційною службою України прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою. Яка потребує додаткового захисту №67-17 від 16.08.2017, яким встановлено, що рішення прийняте Головним управлінням ДМС в місті Києві є такими, що прийняте у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством і з урахуванням всіх обставин, що мали значення для прийняття такого рішення.

Про вказану відмову позивачу надіслано повідомлення № 226 від 04.09.2017 Головним управлінням ДМС в місті Києві, вказане повідомлення отримано особисто позивач, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення.

Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.

Вирішуючи питання з приводу спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011.

Спірні правовідносини виникли з приводу неправомірної, на думку позивача, відмови уповноваженого органу в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при його повторному зверненні.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, регламентується нормами статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Так, зокрема, частиною 1 зазначеної статті передбачено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Процедура розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, врегульована нормами Правил, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 (далі по тексу Правила).

Відповідно до пункту 2.1 Розділу ІІ Правил, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», в тому числі, перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 цього Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; а також протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно пунктом 2.4 Розділу ІІ Правил у разі наявності передбачених Законом підстав територіальний орган ДМС ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом. Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС: -видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; -вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб.

Нормами частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з нормами частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є, в тому числі, повторне звернення особи до уповноваженого органу із заявою з тих самих підстав, з яких раніше їй вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, якій раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Судом встановлено, що 10 01.04.2014 громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 звертався до Управління ДМС в Київській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Причиною звернення зазначив те, що в Узбекистані йому загрожує небезпека за ознаками релігійних переконань, оскільки він був членом організації «Джамаат Табліг».

Проте рішенням Державної міграційної служби України №320-15 від 23.04.2015 заявнику було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вважаючи таке рішення Державної міграційної служби України протиправним, ОСОБА_1 скористався правом на його оскарження в судовому порядку. Однак постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі №826/8331/15 від 10.07.2015 у задоволенні відмовлено повністю, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015 та Ухвалою Вищого адміністративного суду України №К/800/46921/15 від 06.11.2015 відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою

Обґрунтовуючи протиправність дій відповідача позивач зазначив, що однією з причин звернення за захистом є виникнення нових обставин, пов`язаних з тим, що Законом України від 13.05.2014 «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (редакція діє з 30.05.2014) розширено поняття «особи, яка потребує додаткового захисту». Зокрема, згідно з вказаними змінами особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки гака особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У зв`язку з цим, слід зазначити, що відповідно до частини шостої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з положеннями статті 40 Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС №2013/32/ЕU від 26.06.2013 «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту (перероблена)» з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо після попереднього вивчення відповідних фактів заявником будуть надані нові відомості, які значно підвищують ймовірність того, що він може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається по суті. При цьому, Директива регламентує, що якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, недоцільно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйнятну для розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду.

На основі проведення порівняльного аналізу положень Директиви Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і позбавлення міжнародного захисту» №2013/32/ЕU від 26.06.2013 та норм національного законодавства у вказаній сфері можна дійти висновку, що «повторна заява» означає подальшу заяву, подану особою, якій відмовлено у наданні захисту на підставі відсутності умов, зазначених у пунктах 1 та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», після прийняття остаточного рішення за п попередньою заявою, у зв`язку з виникненням зазначених обставин.

Поняття «нові обставини» може застосовуватись лише за умови коли заявник, у ході проведення попередньої процедури, не з власної вини був не в змозі обґрунтувати факти, зазначені в пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», включаючи процедуру оскарження відповідного рішення.

Так, у повторній заяві ОСОБА_1 наводить факти і підтверджує їх матеріальними елементами, які тотожні відомостям, що спростовні під час судового розгляду в межах розгляду справи 826/8331/15 під час провадження за попередньою заявою.

Судом встановлено, що будь-яких посилань або доказів про обґрунтованість побоювань за особисту небезпеку та переслідувань на батьківщині заявником не наведено. У зв`язку з цим, слід зазначити, що нові умови, які з`явилися у правовій дефініції «додатковий захист» можуть бути застосовані лише у випадку наявності загрози життю, безпеці чи свободі заявника, оскільки вони є похідними від вказаних обставин. Проте наведений елемент (наявність особистої загрози життю, безпеці чи свободі заявника) визнано недостовірним, тому він не може бути взятим до уваги.

Також судом приймається до уваги і той факт, що за інформацією з відкритих джерел вбачається, що ідеологія руху « Джамаат Табліг» відрізняється радикалізмом, а саме нетерпимістю до будь-яких інших форм віросповідання. Активісти вказаної структури проводять активну роботу з підбору, вивчення та виховання потенційних кадрів для ісламських терористичних угрупувань, в першу чергу, пакистанських «Харакат-уль-Джихад-е-Ісламі» та « Харакат-уль - Млджахеддін », які здійснюють «кадрове укомплектування» переважно за рахунок прихильників « Джамаат Табліг».

Також за інформацією Аналітичного агентства США «Стратфор» «…Організація Табліг Джамаат також де факто слугує посередником для ісламістських екстремістів і таких угрупувань як Аль-Каїда для вербовки ними нових членів. Особливо важливим є те, що новобранці Табліг Джамаат насправді перетинаються зі світом радикального ісламізму, коли вони приїжджають до Пакистану для проходження свого початкового тренування…».

Слід зазначити, що « Джамаат Табліг» визнана екстремістською організацією та заборонена на території Російської Федерації, Киргизстану, Таджикистану, Узбекистану.

Згідно приписів підпункту. «b» пункту «F» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року, до якої приєдналась України відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про статус біженців та Протоколу щодо статусу біженців», положення цієї Конвенції не поширюються на осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці.

За наведених обставин суд погоджується з відображеним посадовою особою відповідача у висновку від 15.08.2017 твердженням про те, що заява позивача не містить об`єктивного елементу обґрунтованості побоювань, що є необхідним для вирішенням питання оформлення його документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, є обґрунтованим зазначений висновок в частині правомірності наказу ГУ ДМС в місті Києві №189 від 27.04.2017, яким позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з цим, підстав для задоволення його скарги на це рішення відсутні.

Відтак, на підставі згаданого висновку від 115.08.2017 ДМС України правомірно прийняла оспорюване рішення №67-17 від 16.08.2017 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За таких обставин вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню судом у повному обсязі.

Відповідачем належними та допустимими доказами підтверджено законність та правомірність відмови ОСОБА_1 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому така скасуванню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підстави для вирішення питання розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 5-11, 72-77, 139, 143, 243-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Клименчук