Справа № 367/1255/15-а
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 367/1255/15-а Суддя (судді) першої інстанції: Карабаза Н. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів Ганечко О. М., Шурка О. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області про зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на постанову Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2019, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив визнати неправомірною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, Управління ПФУ у м. Ірпінь Київської області в частині не встановлення за його заявою від 13.01.2015 року доплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до частини 1 та 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII.

Просив зобов`язати суб`єкта владних повноважень, Управління ПФУ у м. Ірпінь Київської області встановити згідно частини 1 та 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали в наслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-XII йому доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати з 01.01.2015 року; судові витрати покласти на Відповідача.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 11.03.2015 р., залишеною ухвалами Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 р. та Вищого адміністративного суду України від 18.05.2016 р. без змін, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

30.07.2018 позивач подав заяву до Ірпінського міського суду Київської області про перегляд постанови суду за виключними обставинами, в якій просить скасувати постанову Ірпінського міського суду Київської області від 11.03.2015. року та прийняти нову про задоволення його позову про визнання неправомірною бездіяльність суб`єкта владних повноважень, зобов`язання його вчинити певні дії.

В обґрунтування заяви позивач вказує, що Конституційний Суд України рішенням від 17.07.2018 р. № 6-р/2018 визнав не конституційним підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-УІІІ, який набрав чинності з 01.01.2015 р. щодо виключення ст. 39 Закону № 796-ХІІ.

У зв`язку з цим, згідно підпункту 1 пункту 5 ст. 361 КАС України постанова Ірпінського міського суду Київської області від 11.03.2015 р. про відмову позивачу в задоволенні позову від 16.02.2015 р. про визнання неправомірною діяльність суб`єкта владних повноважень, зобов`язання його вчинити певні дії підлягає перегляду за виключними обставинами.

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 07 лютого 2019 заяву ОСОБА_1 про перегляд постанови суду за виключними обставинами задоволено.

Суд скасував постанову Ірпінського міського суду Київської області від 11 березня 2015 року у справі № 367/1255/15 та визнав неправомірними дії Управління Пенсійного фонду у м. Ірпені Київської області в частині не встановлення за заявою ОСОБА_1 від 13.01.2015 року доплати йому підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонерові, проживаючому у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до ч. 1 та 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року за № 796-ХІІ та зобов`язав Ірпінське об`єднане управління Пенсійного фонду України Київської області встановити згідно частини 1, 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року за № 796-ХІІ доплату до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонерові, проживаючому у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати з 01.01.2015 року.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апелянт мотивує свої вимоги тим, що Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначено лише основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, проте порядок та розміри доплат встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Статтями 39, 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Законом було змінено можливість здійснювати виплати в розмірах більших ніж наявний фінансовий ресурс та делеговано Кабінету Міністрів України визначення порядку та розмірів виплат вищевказаним категорія громадян.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, у якому просив:

- визнати неправомірною діяльність Управління Пенсійного фонду України у місті Ірпені Київської області в частині невстановлення йому за заявою від 13 січня 2015 року доплати до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати відповідно до частин 1, 2 статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ (далі - Закон № 796-ХІІ);

- зобов`язати Управління Пенсійного фонду України у місті Ірпені Київської області встановити йому як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому у зоні посиленого радіоекологічного контролю, доплату до пенсії у розмірі однієї мінімальної заробітної плати згідно частин 1, 2 статті 39 Закону № 796-ХІІ.

Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у місті Ірпені Київської області з 13 вересня 1994 року та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач відноситься до громадян постраждалих від наслідків Чорнобильської катастрофи. Згідно посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є громадянином, який постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю з 1986 року (категорія 4).

Управління Пенсійного фонду України у м. Ірпені листом від 26.01.2015 р. № 5/д - 03 у задоволенні заяви позивача про нарахування доплати до пенсії відмовило, мотивуючи тим, що згідно Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 р. № 76-VIII у Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» вилучено статтю 39 та доплата непрацюючим пенсіонерам, які проживають на територіях радіоактивного забруднення, за заявами, поданими після 01 січня 2015 року, не встановлюється».

Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 11.03.2015 року по справі № 367/1255/15 позивачу відмовлено в задоволенні позову до Управління ПФУ у м. Ірпінь Київської області про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Ірпінського міського суд Київської області від 11.03.2015 року без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.05.2016 року № К/800/20341/15 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Ірпінського міського суду Київської області від 11.03.2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16.04.2015 року залишено без змін.

При постановленні вказаних рішень суди керувалися тим, що статтею 39 Закону України № 796-ХІІ визначалася доплата громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, а також передбачалося підвищення пенсій непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях. Законом України «Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIIІ, який набрав чинності з 01 січня 2015 року, стаття 39 Закону України № 796-ХІІ виключена (Закон №1).

Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 4 лютого 2016 року № 987-VIII (далі - Закон № 2; набрав чинності з 1 січня 2016 року) до Базового Закону було внесено єдину зміну: включено до Базового Закону статтю 39 наступного змісту: «Громадянам, які працюють у зоні відчуження, встановлюється доплата у порядку і розмірах, визначених Кабінетом Міністрів України».

Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпунктів 2-7, 12 та 14 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними):

- підпункт 2, абзаци перший, другий підпункту 3, підпункт 4, абзаци перший, другий підпункту 5, абзаци перший - четвертий підпункту 6, підпункт 7 пункту 4 розділу I Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України"» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII;

- частина третя статті 22, частина друга статті 24, частина сьома статті 30 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII зі змінами;

- стаття 53 (крім її назви), стаття 60 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року визнано неконституційними, зокрема, підпункт 7 пункту 4 розділу І Закону № 1 (передбачав виключення з Базового Закону статті 39);

Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Акти Конституційного Суду України є правовими актами, приймаються спеціально уповноваженим органом, з дотриманням встановлених форми і процедури, і є обов`язковими до виконання на території України. Проте, акти Конституційного Суду України не регулюють суспільні відносини, оскільки до повноважень Конституційного Суду України не входить нормотворчість, крім організації внутрішньої роботи. Акти Конституційного Суду України конкретизують чинне законодавство, здійснюють тлумачення положень Конституції.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року вказав, що обмеження чи скасування Законом № 1 пільг, компенсацій і гарантій, установлених Базовим Законом, фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених статтею 16 Конституції України, у тому числі, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Приписи статті 3 Конституції України, згідно з якими держава відповідає перед людиною за свою діяльність (частина друга), зобов`язують державу обґрунтовувати зміну законодавчого регулювання, зокрема, у питаннях обсягу пільг, компенсацій та гарантій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Закон № 1, в частині скасування або обмеження пільг, компенсацій і гарантій, установлених Базовим Законом, щодо соціального захисту осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, суперечить положенню частини другої статті 3 Конституції України, відповідно до якого держава відповідає перед людиною за свою діяльність.

У зазначеному Рішенні Конституційного Суду України встановлено порядок його виконання щодо застосування статей 53 і 60 Базового Закону (в редакціях, чинних до внесення змін Законом № 1), проте застережень щодо порядку застосування статті 39 Базового Закону, Рішення Конституційного Суду України не містить.

Незважаючи на те, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні не скористався правом встановлення порядку його виконання в частині, що стосується, зокрема, статті 39 Базового Закону, Верховний Суд вважає, що з 17 липня 2018 року відновила дію редакція статті 39 Базового Закону, яка була чинна до 1 січня 2015 року.

Ця первісна редакція статті 39 своїм змістом та правовим регулюванням є значно ширшою, у порівнянні зі статтею 39 Базового Закону в редакції Закону № 2, і відновлює соціальні виплати деяким особам.

Стаття 39 Базового Закону в редакції Закону № 2, яка чинна з 1 січня 2016 року, врегульовує питання доплат виключно особам, які працюють у зоні відчуження, натомість редакція статті 39, яка була чинна до 1 січня 2015 року, додатково врегульовувала питання здійснення доплат таким категоріям громадян як:

1. особи, які працюють на територіях радіоактивного забруднення (у зоні безумовного (обов`язкового) відселення, у зоні гарантованого добровільного відселення, у зоні посиленого радіоекологічного контролю);

2. непрацюючі пенсіонери, які проживають на цих територіях;

3. студенти, які там навчаються;

4. пенсіонери, які працюють у зонах радіоактивного забруднення;

5. громадяни, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів.

Відновлення дії попередньої редакції статті 39 спричиняє колізію правозастосування з огляду на чинність з 1 січня 2016 року статті 39 Базового Закону в редакції Закону № 2.

Враховуючи, що попередню статтю 39 (діяла до 01.01.2015) та статтю 39 Базового Закону (в редакції Закону № 2) не можна вважати однопредметними нормативно-правовими актами, оскільки вони встановлюють право на доплати різному колу суб`єктів, то підстави для застосування темпорального підходу для вирішення колізії цих норм, відсутні.

З урахуванням змістовної складової та мотивів Рішення Конституційного Суду України № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року, колегія суддів вважає, що ця колізія має вирішуватися з додержанням принципу верховенства права (статей 3, 8 Конституції України та статті 6 КАС України) в частині визнання людини, її прав та свобод найвищими цінностями, які визначають зміст та спрямованість держави, з урахуванням дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій, зумовленої фінансово-економічними можливостями для збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, без порушення сутності відповідних прав.

Такий підхід до розуміння наслідків визнання неконституційними нормативно-правових актів (або окремих положень) та усунення виниклої внаслідок цього колізії забезпечує стабільність конституційного ладу в Україні, гарантування конституційних прав і свобод людини і громадянина, цілісність, непорушність та безперервність дії Конституції України, її верховенство як Основного Закону держави на всій території України.

З моменту ухвалення Рішення Конституційним Судом України № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року, відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - зоні гарантованого добровільного відселення на підставі первісної редакції статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 21.01.2019 у справі №240/4937/18.

За таких обставин, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви позивача про перегляд постанови суду за виключними обставинами.

Однак, колегія суддів вважає, що саме з моменту ухвалення Рішення Конституційним Судом України № 6-р/2018 від 17 липня 2018 року, відновлено право позивача на отримання підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення - зоні гарантованого добровільного відселення на підставі первісної редакції статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

В свою чергу, судом першої інстанції зобов`язано встановити відповідну доплату позивачу з 01.01.2015 року, відтак, в цій частині рішення підлягає зміні.

Стаття 361 КАС України вказує підстави для перегляду судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

Згідно ч. 6 ст. 361 КАС України при перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Частиною 4 ст. 368 КАС України передбачено, що за результатами перегляду рішення, ухвали за нововиявленими або виключними обставинами суд може задовольнити заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, скасувати відповідне судове рішення та ухвалити нове рішення чи змінити рішення.

У силу вимог ч. 1 ст. 369 КАС України у разі задоволення заяви про перегляд судового рішення з підстав, визначених частиною другою, пунктами 1, 2 частини 5 статті 361 цього Кодексу, та скасування судового рішення, що переглядається, суд приймає постанову - якщо переглядалася постанова.

У статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

У взаємозв`язку з наведеним слід зазначити, що відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Ірпінського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області на постанову Ірпіньського міського суду Київської області від 07 лютого 2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Ірпені Київської області про зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Постанову Ірпіньського міського суду Київської області від 07 лютого 2019 змінити, виклавши 4 абзац резолютивної частити постанови наступним чином:

Зобов`язати Ірпінське об`єднане управління пенсійного фонду України Київської області встановити згідно частини 1, 2 ст. 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року за № 796-ХІІ доплату до пенсії ОСОБА_1 , як непрацюючому пенсіонерові, проживаючому у зоні посиленого радіоекологічного контролю, у розмірі однієї мінімальної заробітної плати з 17 липня 2018 року.

В іншій частині Постанову Ірпіньського міського суду Київської області від 07 лютого 2019 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

О. І. Шурко

Повний текст постанови виготовлено 08.08.2019