Справа № 426/7157/16-а
Суддя: Бучик А.Ю.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

08 серпня 2019 року

Київ

справа №426/7157/16-а

адміністративне провадження №К/9901/16709/18 К/9901/16711/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Бучик А.Ю.,

суддів: Рибачука А.І., Тацій Л.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 , Управління Пенсійного фонду України в м.Алчевську Луганської області на постанову Донецького апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів: Ястребової Л.В., Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д. від 12.09.2017 у справі №426/7157/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м.Алчевську Луганської області про зобов`язання провести поновлення пенсії, шляхом ії призначення на загальних підставах,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду Луганської області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області, в якому з урахуванням уточнення просила, зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області провести їй поновлення пенсії з 07.10.2009 року, шляхом призначення її знову, відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Сватівського районного суду Луганської області від 31 липня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року постанову Сватівського районного суду Луганської області від 31 липня 2017 року у справі № 426/7157/16-а скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області в частині зобов`язання Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області провести поновлення пенсії з 07 жовтня 2009 року по 16 грудня 2015 року включно залишено без розгляду

Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 17 грудня 2015 року в розмірах відповідно до чинного законодавства України, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач та позивач, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати вказане судове рішення. Позивач просить залишити в силі постанову суду першої інстанції. Відповідач просить ухвалити нову про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга позивача обгрунтована тим, що до спірних правовідносин не повинні застосовуватися строки звернення до суду, оскільки право має бути відновлене з часу прийняття рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009. Також посилається на ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно якої невиплачена пенсія через вину пенсійного фонду виплачується без застосування строків.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що відсутні підстави для відновлення виплати пенсії позивачу, яка виїхала за кордон на постійне місце проживання. Вказує, що із заявою про поновлення пенсії повинна звернутись особа особисто або її законний представник. Посилається на відсутність пенсійної справи та інших докумегнтів, які перебувають на тимчасово окупованій території - в місті Алчевську. Також, судом не враховано, що на момент виїзду позивача за кордон, норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не діяли, а тому відповідно до ст. 58 Конституції України не можуть розповсюджуватися на правовідносини, що виникли у 1999 році.

Заслухавши суддю - доповідача, колегія суддів прийшла до висновку, що касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є громадянином України, з 31.05.1991 року Комунарським соцбезом Луганської області призначено пенсію за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 01.10.1991.

Відповідно до довідки № 200437, позивачу встановлено безстрокову інвалідність другої групи з 01.04.1995.

У травні 1999 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де постановлена на консульський облік в посольстві України в Державі Ізраїль. Перед виїздом за кордон позивач мешкала в Україні за адресою: АДРЕСА_1 .

З моменту виїзду за кордон і по теперішній час позивач призначеної пенсії не отримує.

04 грудня 2015 року позивач, через свого представника, звернулась за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії, до Управління Пенсійного фонду України в місті Алчевську Луганської області з заявою від 30.11.2015 року про поновлення виплати пенсії.

Управління Пенсійного Фонду України в м. Алчевську Луганської області листом № 6/М-7 від 17.12.2015 р. відмовило в поновленні виплати пенсії, з посиланням на те, що заява подана не особисто, а представником.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на поновлення виплати позивачу спірної пенсії з 07.10.2009 року, тобто від ухвалення рішенням Конституційним судом України № 25-рп/2009.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, апеляційний суд застосував строки звернення до суду, встановлені ст. 99, 100 КАС України.

Колегія суддів, дослідивши спірні правовідносини, зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09 липня 2003 року виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІVщодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІVдержава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, колегія суддів погоджується з висновками судів, що безумовно позивач як громадянин України має право на виплату призначеної йому пенсії, проте з визначенням дати її відновлення в межах строків звернення до суду, передбачених КАС України.

Стосовно вимоги представника позивача щодо відновлення виплати пенсії з 07.10.2009, суд зазначає наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009, тобто з 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV. З цього часу відповідач був зобов`язаний відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Проте наявність обов`язку у відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Поновлення права на виплату пенсії здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з поновленням виплати, серед яких: подання заяви про поновлення виплати з дотриманням строків звернення, наявність документів, які підтверджують факт призначення пенсії, припинення її виплати чи право на поновлення її виплати.

Згідно з ч.2 ст. 99 КАС України (в редакції на момент звернення до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 100 КАС України (в редакції на момент звернення до суду) встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частина 2 цієї статті передбачає, що позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що до вказаних правовідносин слід застосувати положення ст. 99, 100 КАС України.

Відтак, датою поновлення виплати пенсії є 17 грудня 2015 року.

Також колегія суддів не погоджується з доводами касаційної скарги про поновлення пенсії за віком шляхом призначення її знову, оскільки чинним пенсійним законодавством передбачено поновлення вже призначеної пенсії.

З матеріалів справи вбачається та не спростовується сторонами, що позивачу призначена пенсія у 1991 році.

Стосовно доводів касаційної скарги відповідача, що позивачем не подано заяву про відновлення виплати пенсії особисто або законним представником, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління пенсійного Фонду України, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. Колегія суддів звертає увагу, що до відповідача звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем, що підтверджується переліком до заяви.

Стосовно посилання відповідача на те, що на момент виїзду позивача за кордон, норми Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не діяли, а тому відповідно до ст. 58 Конституції України не можуть розповсюджуватися на правовідносини, що виникли у 1999 році, колегія судді не приймає, оскільки з урахуванням положень Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009, таке право поширюється на всіх осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, за наявності передбачених законом підстав для отримання пенсії. Дата прийняття рішення Конституційного Суду України визначає його дію в часі, і не обмежує таке право осіб, які виїхали за кордон раніше.

Стосовно доводів касаційної скарги про відсутність повноважень виплачувати позивачу пенсію, у зв`язку з перебуванням пенсійної справи на тимчасово окупованій території, колегія суддів зазначає наступне.

Колегія суддів зазначає, що за постановою правління Пенсійного фонду України «Про здійснення повноважень з обслуговування страхувальників» N 9-1 від 12.05.2015, повноваження визначені підпунктами 2-4, 6, 9-12, 16, 19 пункту 4 Положення передані з Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області до Управління Пенсійного фонду України в Сватівському районі Луганської області. Тобто, покладено на інше Управління обов`язок саме щодо призначення і виплати пенсії особам, які перебувають на обліку в управліннях, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, на період проведення антитерористичної операції.

При цьому, постанова не передбачає автоматичну зміну обліку особи та обов`язок особи, яка перебуває на обліку в управліннях, що тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, звертатися з заявою щодо поновлення або призначення пенсії до управління не за місцем обліку.

Як зазначалось, Порядком № 22-1 передбачено звернення особи саме до органу за місцем перебування на обліку.

Таким чином, позивачем дотримано процедуру звернення до пенсійного органу з заявою про поновлення пенсії, передбаченого п.1.5 Порядку, який узгоджується з положенням ч.1 ст. 44 Закону №1058.

Крім того, колегія суддів погоджується з судом апеляційної інстанції, що право позивача як громадянина України на соціальний захист у старості гарантовано статтями 24, 25, 46 Конституції України, статтею 8 Закону України від 9 липня 2003 року N 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Відсутність повноважень визначених п.п.7 п.4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 22.12.2014 № 28-2, відповідно яких відповідач призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства не можуть бути підставою для відмови у виплаті пенсій позивачу.

Проте колегія суддів не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що поновлення пенсії має відбуватись з проведенням компенсації втрачених доходів, оскільки частиною 2 ст. 46 Закону № 1058 визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, а в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася. Крім того, припинення нарахування та виплати відбувалося на підставі чинного на той час законодавства.

Отже, суд приходить до висновку, що постанова суду апеляційної інстанції підлягає зміні частково шляхом виключення з резолютивної частини слів "з проведенням компенсації втрати частини доходів".

Відповідно до ч. 1 ст. 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м.Алчевську Луганської області задовольнити частково.

Постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року змінити, виключивши з резолютивної частини слів" з проведенням компенсації втрати частини доходів".

В решті постанову залишити без змін.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А.Ю. Бучик

Судді А.І. Рибачук

Л.В. Тацій