Справа № 260/839/19
Суддя: Плеханова З.Б.
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

06 серпня 2019 року м. Ужгород№ 260/839/19

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Плеханова З.Б.

при секретарі Копосович Е.О.

за участю:

позивача: ОСОБА_1 , представник - ОСОБА_2

відповідача: Головне управління Пенсійного фонду України Закарпатської області ,представник - Міськова Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області (88008, Закарпатська обл. м. Ужгород, пл. Народна.4 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області , яким просить:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про визнання дій протиправним та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

2. Визнати дії Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період, а саме травень, червень, липень, серпень 2018 року протиправними.

3. Зобов`язати Мукачівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатській області (89600, Закарпатська обл. м.Мукачево, вул.Миру, 151 Ж, Код ) виплатити пенсію ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за період, а саме травень, червень, липень, серпень 2018 року.

4.Стягнути з Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (89600, Закарпатська обл. м.Мукачево, вул.Миру, 151 Ж, Код ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , Індентифікаційний номер НОМЕР_1 ) понесені нею судові витрати у розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 серпня 2019 року, що занесена до протоколу судового засідання, було замінено відповідача - Мукачівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України Закарпатської області у відповідності до ст. 52 КАС України.

1.Позиції сторін.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є громадянкою України та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .Позивач є внутрішньо переміщеною особою, та перебуває на обліку в Мукачівському об`єднаному управлінню Пенсійного Фонду України та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». За період травень, червень, липень, серпень 2018 року позивачу не виплачено належну їй суму пенсії. На своє звернення до Відповідача з проханням пояснити причини невиплати її пенсії за вказаний період позивач отримала відповідь, в якій зазначено, що на підставі отриманих відомостей щодо порушення пп.5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.2018 р. № 365, з 01.05.2018 року виплата пенсії була припинена до зясування обставин. В подальшому пенсія була відновлена. Додатково зазначено, що дана доплата обліковується окремо та буде виплачуватися в окремому порядку. Однак, на сьогодні окремого порядку щодо виплати доплат за минулий період немає. Позивач вважає такі дії незаконними, оскільки вони порушують її право на пенсійне забезпечення.

12 липня 2019 року, відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив. Відзив обґрунтований тим, що в даному випадку позивачкою ОСОБА_1 порушено підпункт 4.5 пункту 12 Порядку № 365. В зв`язку з отриманням з системи Аркан відомостей про перетин кордону та відсутність на підконтрольній території понад 60 днів, пенсія була припинена до зясування обставин фактичного проживання/перебування особи з травня 2018 року. Після винесення рішення №14 від 01.08.2018 комісією з розгляду питань пов`язаних із зняттям з обліку внутрішньо переміщених осіб, припинення або відновлення соціальних виплат при Управлінні праці та соціального захисту населення м.Мукачева про продовження виплати у зв`язку з підтвердженням фактичного місця проживання та па підставі заяви п. ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії згідно заяви позивача від 08.08.2018 року та відповідно до рішення комісії з розгляду питань повязаних із зняттям з обліку внутрішньо переміщених осіб, припинення або відновлення соціальних виплат згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» пенсія починаючи з 08 серпня 2018 року відновлена.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених вище.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив щодо задоволення даного адміністративного позову з підстав зазначених вище, однак щодо наявності за вказаний період заборгованості з їх боку - погодився.

Заслухавши представників сторін, встановивши обставини справи на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, вивчивши пенсійну справу ОСОБА_1 за № 161358, проаналізувавши норми права, які підлягають або не підлягають застосуванню до даних правовідносин, надавши оцінку кожному аргументу сторін та мотиви суду, з яких суд дійшов до висновків у справі, констатує наступне.

2. Обставини , встановлені судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до пенсійного посвідчення НОМЕР_2 від 13 червня 2003 року отримує пенсію за віком, взята на пенсійний облік в УПФ м. Мукачево та Мукачівського району з 2014 року.

Згідно з довідкою управління соціального захисту населення Мукачівської районної державної адміністрації від 29 листопада 2016 року № 150 взята на облік, як внутрішньо переміщена особа. Зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 ., (а.с.13-15).

30 травня 2019 року позивачка звернулася з листом до відповідача, в якому просила розяснити чому їй не виплачена пенсія за спірний період.( а.с. 16)

Відповідно до листа Відповідача від 10.06.2019 року №І-89/09-31,зазначено, що проведення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам здійснюється відповідно до підпункту 4 і 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365. На підставі отриманих відомостей щодо порушення підпункту 5 пункту 12 Порядку, з 01.05.2018 р. виплата пенсії позивачу була припинена до з`ясування обставин. На підставі заяви позивача від 08.08.2018 р. та рішення комісії з розгляду питань пов`язаних із зняттям з обліку внутрішньо переміщених осіб, припинення або відновлення соціальних виплат згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо перемішених осіб», пенсія позивача була відновлена. Додатково зазначено, що суми доплат за минулий період, а саме травень, червень, липень, серпень 2018 року будуть виплачені на умовах окремого порядку, визначеного КМУ (а.с.16-17).

3. Мотиви суду та норми права, застосовані судом.

Статтями 1, 3 та 8 Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права.

Відповідно до статті 46 Конституції України встановлено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтями 22 та 64 Конституції України передбачено, що право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України.

При цьому, стаття 24 Конституції України містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками.

Статтею 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», визначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема, відновлення усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV.

Відповідно до частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз викладеного дає підстави дійти до висновку про наявність двох строкових обмежень стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Проте, підпунктом 2 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365» пункт 15 викладено в такій редакції: « 15. Орган, що здійснює соціальні виплати, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи. Суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період, обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати, та виплачуються на умовах окремого порядку, визначеного Кабінетом Міністрів України».

Проте, згідно з пунктом 6 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.

Разом з цим, частиною третьою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів ПФУ та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Водночас, за змістом конституційних норм, Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Особливу увагу варто звернути на те, що в преамбулі до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Натомість нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними актами.

Проте, як зазначено вище, згадуваними пунктами постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №335 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року №365» визначено порядок виплати заборгованості по виплаті пенсії інший, який не відповідає статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а відтак до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме названа стаття Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Суд наголошує, що посилання відповідача на відсутність встановленого порядку виплати пенсії за минулий час не може позбавляти права пенсіонера на отримання соціальної виплати за відсутності інших встановлених на те підстав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 03.05.2018 у зразковій адміністративній справі №805/402/18, законність якої підтверджена Великою Палатою 04.09.2019 року.

У той же час, як зазначено в постанові Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №243/6457/17, посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №365, як на підставу не відновлення позивачу виплати його пенсії є неправомірним, оскільки вказана постанова Кабінету Міністрів України не є нормативно-правовим актом вищого рівня, яким встановлений обов`язок органів Пенсійного фонду України не відновлювати позивачу виплату його пенсії.

Відповідно до частини другої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні «Суханов та Ільченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). Суд зазначив, що стаття 1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30).

Стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Суд повторив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14.10.2010 зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

При цьому, Європейська соціальна хартія (переглянута), яка набрала чинності для України 01.02.2007, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Сторони визнають метою своєї політики, яку вони запроваджуватимуть усіма відповідними засобами як національного, так i міжнародного характеру, досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися такі права та принципи: Кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

У передумові Керівних принципів з питання переміщення осіб всередині країни» Організації Об`єднаних Націй (документ ООН E/CN.4/1998/53/Add.2 (1998)) визначено, що для цілей цих Принципів внутрішньо переміщеними особами вважаються особи або групи осіб, яких змусили покинути свої будинки або звичні місця проживання, зокрема в результаті або щоб уникнути негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини, надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, і які не перетинали міжнародно визнаних державних кордонів.

Отже, спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, та не є окремим конституційно-правовим статусом особи.

Водночас, очевидно, що статус внутрішньо переміщеної особи надає особі спеціальні, додаткові права (або «інші права», як це зазначено у статті 9 Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 №1706-VII), не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи та створюючи додаткові гарантії їх реалізації.

Як зазначено вище, статтею 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Отже, бездіяльність відповідача щодо невиплати позивачу заборгованості з пенсії, що утворилася за період травень, червень, липень, серпень 2018 рокує протиправною, що, як наслідок, вказує на наявність правових підстав для зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України Закарпатській області виплатити пенсію ОСОБА_1 за період: травень, червень, липень, серпень 2018 року.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Приписами частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що негайно виконуються рішення суду про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць.

Оскільки, присуджені позивачу виплати є періодичними та здійснюються з Державного бюджету України, рішення підлягає негайному виконанню у межах суми стягнення за один місяць.

Для ефективного захисту прав позивача суд застосовує судовий контроль за виконання даного рішення у відповідності до ст. 382 КАСУ, а саме: 1.Суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. 2. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Керуючись статтями 243-250,382 КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

1.Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України Закарпатській області (88008, Закарпатська обл. м. Ужгород, пл. Народна.4 ) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

2.Визнати дії Мукачівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області, щодо невиплати пенсії ОСОБА_1 за період, а саме травень, червень, липень, серпень 2018 року - протиправними.

3.Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Закарпатській області (88008, Закарпатська обл. м. Ужгород, пл. Народна.4 ) виплатити пенсію ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , Ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за період: травень, червень, липень, серпень 2018 року.

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, Закарпатська обл. м. Ужгород, пл. Народна.4 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , Індентифікаційний номер НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 768,40 гривень (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.).

В частині присудження виплати пенсії в межах суми стягнення за один місяць рішення суду підлягає негайному виконанню.

Зобовязати Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (88008, Закарпатська обл. м. Ужгород, пл. Народна.4 ) надати суду звіт про виконання судового рішення не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Восьмого апеляційного адмінсуду через Закарпатський окружний адмінсуд.

СуддяЗ.Б. Плеханова

Повний текст рішення виготовлено та підписано 12 серпня 2019 року.