Справа № 1.380.2019.001134
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6521/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довгої О.І.,

судді Бруновської Н.В.,

судді Затолочного В.С.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю представників

від позивача Яценко С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року (головуючий суддя Крутько О.В., м. Львів) у справі № 1.380.2019.001134 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» про стягнення середнього заробітку у зв`язку з невиплатою належних сум грошового забезпечення при звільненні, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» (відповідач), в якому згідно заяви про збільшення позовних вимог просив суд: стягнути з Державної установи «Личаківська виправна колонія №30» середній заробіток у зв`язку з невиплатою належних сум грошового забезпечення при звільненні за період з 13.10.2018 року по 27.02.2019 року в розмірі 57929,10 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на наступне. При звільненні зі служби відповідачем не було здійснено з ним повного розрахунку. Відповідно до ст.116 КЗпП України відповідач зобов`язаний був здійснити повний розрахунок в день звільнення. Проте, Державна установа «Личаківська виправна колонія №30» здійснила перерахунок коштів позивачу лише 21.12.2018 року - 49247,27 грн. та 28.02.2019 року - 11364,55 грн.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року позов задоволено повністю. Стягнуто з Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» на користь ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку з невиплатою належним сум грошового забезпечення при звільненні за період з 13.10.2018 року по 27.02.2019 року в розмірі 57929 грн. 10 коп.

Із рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач - Державна установа «Личаківська виправна колонія №30», та подав апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити. Зокрема в апеляційній скарзі відповідача зазначає, що Порядок проходження служби у Державній кримінально-виконавчій службі урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, а відтак, на думку відповідача, на позивача положення КЗпП України не поширюються. Зазначає, що позивачу було визначено та перераховано грошову допомогу при звільненні в розмірі 68297,40 грн. Дані нарахування відбуваються в силу надходження коштів з державного бюджету на рахунок Державної установи «Личаківська виправна колонія №30». Стверджує, що Державна установа «Личаківська виправна колонія №30» не є головним розпорядником бюджетних коштів і здійснює виплати при наявності відповідних кошторисних асигнувань. Крім того, зазначає, що фінансування державної установи нестабільне, оскільки така фінансується виключно з державного бюджету.

Позивач скористався своїм правом, та подав відзив на апеляційну скаргу. З посиланням на норми чинного законодавства та практику Верховного Суду просить в задоволені скарги відмовити. Зазначає, що суд першої інстанції дослідив всі обставини спору та виніс законне та обгрунтоване рішення.

Представник позивача в судовому зсідання проти апеляційної скарги заперечує.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

ОСОБА_1 12.10.2018 року звільнений з Державної установи «Личаківська виправна колонія №30», відповідно до Закону України «Про національну поліцію» за п.1 пп.2 ст.77 (через хворобу), з посади молодшого інспектора - кінолога відділу охорони. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 19 років 05 місяців 05 днів, у пільговому обчисленні 25 років 05 місяців 08 днів.

Згідно грошового атестату №16 позивачу визначено та нараховано грошову допомогу при звільненні у розмірі 68297,40 грн.

Виплата грошової допомоги при звільненні в день звільнення з роботи 12.10.2018 року здійснена не була.

Грошова допомога ОСОБА_1 фактично виплачена 21.12.2018 року - 49247,27 грн. та 28.02.2019 року - 11364,55 грн.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки грошову допомогу при звільненні позивачу не виплачено в день його звільнення, вказане свідчить про те, що при звільненні відповідач не провів повного розрахунку. Тому відповідно до статті 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 21 листопада 2011 року у справі № 6-60цс11, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Так, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що нерозповсюдження на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ/поліції норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення, а тому щодо них мають застосуватися положення КЗпП.

Трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних правовідносин, або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 02.11.2016 по справі № К/800/9432/16.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України від 23.06.2005 № 2713 - IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. При цьому, умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.

Відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби та грошового забезпечення, передбачені для поліцейських. На працівників кримінально-виконавчої служби поширюються умови оплати праці, передбачені для працівників Національної поліції, які не мають спеціальних звань, а також Кодекс законів про працю України в тій частині, коли спеціальними нормами не врегульовані відносини спеціальними нормативно-правовими актами.

28.03.2018 року наказом Міністерства юстиції України №925/5 затверджено «Порядок виплати грошового забезпечення та компенсації виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України».

Згідно підпункту 5 пункту 1 Порядку виплата грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу здійснюється за місцем їх служби в межах асигнувань, затверджених кошторисом відповідного органу або установи на грошове забезпечення.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 Порядку грошове забезпечення визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості, інтенсивності та умов проходження служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання особи рядового чи начальницького складу.

Згідно підпункту 20 пункту 1 Порядку грошове забезпечення, не виплачене особі рядового чи начальницького складу своєчасно або виплачене у меншому розмірі, ніж належало, виплачується за весь період, що передував моменту звернення за одержанням недоотриманого грошового забезпечення, протягом якого вказана особа мала на нього право, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.

Відповідно до пункту 22 Порядку, днем звільнення зі служби вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення, яка не повинна передувати даті звільнення. Грошове забезпечення виплачується до дня звільнення зі служби включно.

Згідно грошового атестату №16 позивачу нараховано грошовому допомогу при звільненні в сумі 68297,40 грн. Однак, така допомога позивачу у день звільнення виплачена не була.

Основним аргументом відповідача щодо несвоєчасної виплати грошової допомоги при звільненні є те, що відповідач не є головним розпорядником бюджетних коштів і здійснює виплати при наявності відповідних кошторисних асигнувань.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно- правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.

Оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці службовців кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд приходить до висновку про можливість застосування норм статті 117 КЗпП України як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з кримінально-виконавчої служби.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд, відповідно до приписів ч. 5 ст. 242 КАС України, враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення на користь позивача 57929,10 грн. за час затримки розрахунку при звільненні.

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Постанову прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 243, 246, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001134 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 13 серпня 2019 року.