Справа № 1.380.2019.002462
Суддя: Сакалош Володимир Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.002462
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2019 року

м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Сакалоша В.М.;

секретаря судового засідання Гулкевича В.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідачів Бути Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засідання адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява громадянина Ісламської республіки ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач 1), Центрального міжрегіонального управління ДМС у м.Києві та Київській області (далі - відповідач 2) з вимогами:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України № 146-19 від 18 квітня 2019;

- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м.Києві та Київській області повторно розглянути заяву п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

20.05.2019 ухвалою судді позовну заяву було залишено без руху. У встановлений судом строк, позивач усунув недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 30.05.2019 відкрито загальне позовне провадження в адміністративній справі та призначено підготовче судове засідання.

На обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено наступне.

В Україні позивачем 31.03.2019 подано до територіального органу Державної міграційної служби України належним чином оформлену та обґрунтовану заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.05.2019 позивача було повідомлено про відмову у визнанні біженцем або особою що потребує додаткового захисту, на підставі рішення ДМС України.

Рішенням Державної міграційної служби України № 146-19 від 18.04.2019 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту. На переконання позивача даним рішенням порушено його законні права та інтереси, оскільки у оскаржуваному рішенні та повідомленні про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту не зазначено жодних причин відмови. Також зазначено, що у матеріалах особової справи позивача відсутній письмовий висновок який разом з особовою справою надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб які потребують додаткового захисту, що є порушенням процедури розгляду заяви. Відмову позивач вважає протиправною, тому що у нього наявні реальні побоювання стати жертвою переслідування через його політичні та релігійні погляди.

21.06.2019 Державною міграційною службою України подано відзив на позовну заяву. У своєму відзиві використовуючи надані процесуальним законом права відповідач заперечує проти позову виходячи з наступного.

За результатами розгляду заяви та матеріалів особової справи позивача, проведених співбесід, Управління ДМС України у Київській області дійшло до висновку, що заявник не підпадає під критерії визначення осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності до вимог п.13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено відповідним висновком від 14.03.2019. Рішеннями ДМС України від 18.04.2019 позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. ДМС України вважає, що у повному обсязі дослідила матеріали особової справи та дійшла обґрунтованого висновку про відмову громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем чи особою яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем Центральним міжрегіональним управління ДМС у м. Києві та Київській області відзиву на позовну заяву до суду не подано.

03.07.2019 судом отримана відповідь на відзив.

У відповіді на відзив позивач наполягає на задоволенні позовних вимог. Вважає, що у відзиві відповідач не спростував твердження та аргументи стосовно суті позовних вимог. Враховуючи обставини справи позивач вважає що повторний розгляд заяви про визнання його біженцем та особою які потребує додаткового захисту забезпечить належний захист його прав.

У судовому засіданні, ухвалою суду без виходу до нарадчої кімнати закінчене підготовче провадження та здійснено перехід до розгляду справи по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечила. Просила суд в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи суд виходив з наступного.

Позивачем не заперечується та встановлено із матеріалів справи, що він звернувся із заявою про визнання його біженцем та особою, яка потребують додаткового захисту до ДМС України.

З матеріалів особової справи №2017KV0010 встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народився у м. Тегеран, країна - Іран, є громадянином Ісламської Республіки Іран, за віросповіданням християнин, одружений, має доньку. Дані про особу встановлені на підставі паспорта громадянина Ісламської Республіки Іран № НОМЕР_1 .

Позивач прибув до України легально 25.05.2008 на підставі закордонного паспорта громадянина Ісламської Республіки Іран серії НОМЕР_2 .

26.12.2008 позивач одружився на громадянці України - ОСОБА_4 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 24.04.2012). У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_2 у позивача народилася донька - ОСОБА_5 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 24.04.2012).

Також у матеріалах справи наявна копія свідоцтва про хрещення, яким підтверджено, що 23.02.2009 позивач прийняв християнство.

31.03.2017 позивач звернувся із письмовою заявою-анкетою до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що видана довідка про звернення за захистом в Україні від 31.03.2017 № 006467. У своїй заяві-анкеті позивач зазначає, що його законне перебування та території України закінчилося 09.12.2009, в посольстві Ісламської Республіки Іран у місті Києві ним отримано новий паспорт строком дії до 01.12.2015. Після цього за новим паспортом до посольства не звертався, оскільки у нього існували побоювання що його можуть затримати. Не виключено, що у разі повернення позивач у країну громадянського походження у кращому випадку на нього чекають ув`язнення та тортури. Не виключає що його можуть стратити за зв`язок з генералом Махді та подіями, які відбулися після президентських виборів в Ірані в 2009, 2011 роках направленими на повалення існуючого диктаторського режиму президента Махмуду Ахмадінежада . Крім того позивач зазначає , що у зв`язку з тим, що він прийняв християнство він може бути підданий гонінням, а саме арешту, тортурам та навіть бути страченим.

02.05.2019 Центральним міжрегіональним управління ДМС у м. Києві та Київській області на підставі рішення Державної міграційної служби України від 18.04.2019 № 146-19, складено повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №104.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи справу суд керується таким.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI (в редакції Закону № 1251-VII від 13.05.2014 року) визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений ст.5 Закону №3671-VI, відповідно до частини першої якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст. 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (далі - Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Пункт 56 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції 1951 р. та Протоколу 1967 р., які стосуються статусу біженців) виданих УВКБ ООН говорить, що надмірне кримінальне переслідування, покарання нерівнозначне проступку, притягнення до відповідальності за законодавством, яке не відповідає загальновизнаним нормам захисту прав людини є формою переслідувань. В таких випадках згідно вищевказаного документу слід звертатись до національного законодавства країни притулку, в даному випадку до законодавства України.

Частиною 2 ст. 13 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін «не бажає» відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою «внаслідок таких побоювань». Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни «в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ст. 1 Закону № 3671, беручи до уваги роз`яснення, надані Вищим адміністративним судом України у Постанові Пленуму ВАС України від 26.06.2011 року №3 (із змінами та доповненнями), суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, через які вона не може повернутися у країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 п. «A» ст. 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим, п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI (передбачено, що додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст. 1 цього ж Закону дано визначення особи, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, передбачені ст. 6 Закону №3671-VI.

Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Підстави відмови позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказані у відповідному висновку від 14.03.2019.

Оскаржуваним рішенням встановлено, що стосовно заявника умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» відсутні.

Водночас, як видно з матеріалів справи, зібраних доказів та інформації по країні походження, у разі повернення до Ісламської Республіки Іран позивачу буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене ст.3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Дана підстава підпадає під перелік підстав для надання додаткового захисту згідно до п.13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Побоювання позивача зазнати шкоди у разі повернення до Ірану пов`язані із його діяльністю як члена таємної організації «Суспільний рух партнерів» на чолі з генералом Мохамад-Реза Махді яка прагнула до демократичних змін в Ірані та сповідування ним християнства. Позивач вказує, що 23.03.2017 дізнався з мережі інтернет про викрадення спецслужбами Ірану свого друга та керівника генерала Махді у зв`язку з цим позивач має побоювання бути страченим за зв`язок з опозиційною діяльністю генерала.

Щодо наявності загроз життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження, то суд врахував наступне.

З аналізу Рекомендацій УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Ісламську республіку Іран , судом встановлено, що в цей час норми та принципи мусульманського права відіграють ведучу роль і в інших галузях діючого права, забезпечуючи підпорядкованість ісламським нормам права всіх сторін суспільного та особистого життя громадян.

Будь-який мусульманин, який відрікся від своєї віри, є відступником і потенційно може бути засуджений до смертної кари. Кожна людина, народжена від батьків-мусульман, автоматично стає мусульманином, і, якщо вони вибираю друге віросповідання або зовсім не хоче сповідувати релігію, то вони є відступниками. Як наслідок, в країні спостерігається масштабне переслідування бахай, суфіїв, християн (особливо тих, хто перейшов в християнство з ісламу).

Колишні мусульмани, що прийняли християнство, часто піддаються гонінням, жорстокому поводженню, залучаються до відповідальності за свої релігійні переконання і регулярно звинувачуються у віровідступництві.

Християни і особи, які перейшли в християнство з ісламу, можуть бути приговорені до смертної кари за віровідступництво навіть не дивлячись на те, що це не є злочином згідно з чинним іранським законодавством.

У країні походження позивача винесено безпідставні звинувачення і проведено ряд судових розглядів у справах про загрозу національній безпеці щодо представників релігійних меншин і окремих осіб, які були звинувачені у вчиненні таких злочинів, як «опір режиму» та «віровідступництво».

З публікації Refworld: Доповідь Міністерства внутрішніх справ Великобританії, Інформація по країні та керівництво - Іран: християни та новонавернені християни, грудень 2015 року, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.org/docid/561f53164.html: «Християни, які навернулися з ісламу, перебувають під постійною загрозою з боку державних органів, оскільки такі новонавернені вважаються віровідступниками. Віровідступництво є кримінальним злочином в Ірані. Закони Шаріату не дозволяють навернення з ісламу в іншу релігію, а також зміну релігійної приналежності за документами. Новонавернені християни стикаються з нападами, утисками, переслідуванням, постійним наглядом з боку держави, арештами, затриманнями, а також піддаються тортурам та жорстокому поводженню після ув`язнення.

Спеціальний доповідач ООН з питання про становище в галузі прав людини в березні 2014 року зазначив наступне: «В останні роки, християни, багато з яких є наверненими з мусульманського походження, зіткнулися з переслідуванням. Принаймні 49 християн, як повідомляється, були затримані в Ірані станом на січень 2014 року. Тільки в 2013 році влада, як повідомляється заарештувала щонайменше 42 християн, з яких 35 були засуджені за участь в неофіційних «домашніх церквах», за уявну або реальну євангельську діяльність та інші стандартні християнські заходи. Вироки різняться в діапазоні від 1 до 10 років позбавлення волі. Християни зазвичай переслідуються, зазвичай, внаслідок переходу з мусульманського походження або ті, які навертають в свою віру або проповідують свою віру іранським мусульманам. Іранська влада на найвищому рівні розглядає домашні церкви і євангельських християн, як загрозу національній безпеці».

З доповіді Амністі Інтернешенал 2015/16 - Іран, 24.02.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www. refworld. org/ docid/ 56d05b4be.html: «Члени релігійних меншин, в тому числі Бехаїзму, Суфізму, Ярсану, новонавернених в християнство з ісламу, мусульман-сунітів і мусульман-шиїтів, які стали суннітами, стикалися з дискримінацією в сфері зайнятості, а також з обмеженням їх доступу до освіти і свободу сповідувати свою віру. Наявні відомості про арешти і тюремне ув`язнення десятків Бахаї , новонавернених в християнство з ісламу і представників інших релігійних меншин».

Відповідно до доповіді Амністі Інтернешенал, Свобода в світі 2016 - Іран, 07.03.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refvvorld.org/docid/56dea2f515.html: «...Існує постійне придушення новонавернених в християнство осіб. За останні три роки, було здійснено ряд набігів на неофіційні домашні церкви, а їх пасторів було затримано....».

Г`юман Райте Вотч , Доповідь щодо ситуації в світі 2016 - Іран, 27.01.2016, що знаходиться у вільному доступі англійською мовою за веб-посиланням: http://www.refworld.oradoeid/56bd993843.html: «Служби Безпеки і розвідка також продовжують переслідувати осіб, новонавернених в християнство з ісламу, персомовних протестантів і євангельські громади, а також членів руху домашніх церков. Деяким були пред`явлені такі звинувачення, як «дії проти національної безпеки» і «пропаганда проти держави».

Отже, виходячи з аналізу відомостей, які є загальнодоступними у мережі Інтернет, випливає, що влада Ірану не здатна забезпечити захист позивачу від переслідувань та жорстокого ставлення за релігійною ознакою.

Натомість, відповідачем не було враховано вказану вище інформацію та не взято до уваги те, що побоювання позивача мають місце та визнані загальновідомими фактами в результаті загальнопоширеного насильства.

Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності він може зазнати утисків через своє віросповідування. Виходячи з цього, суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі його повернення до Ірану. Щодо покликань позивача на те, що він є членом таємної організації «Суспільний рух партнерів» на чолі з генералом Мохамад-Реза Махді , то суд погоджується з висновком відповідача про те, що інформації про дану організацію у вільному доступі немає. З доказів наявних у матеріалах справи не вбачається за можливе встановити роль та фактичні функції ОСОБА_1 як члена такої організації

При цьому, судом не встановлено умов, які перешкоджають наданню позивачу правового статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст.6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та виходячи із наданих у пунктах 4 та 13 ч.1 ст.1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» понять «додаткового захисту» та «особи, яка потребує додаткового захисту», суд дійшов до переконання, що ОСОБА_1 є особою яка через свої релігійні ознаки може бути підданий утискам у країні походження.

Крім того суд бере до уваги, той факт що на території України у позивача є неповнолітні діти.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що відносно позивача відповідачами не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних та інших ознак, які дають право на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Суд вважає, що приймаючи оскаржуване рішення, відповідачами належним чином не було досліджено та не проаналізовано інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкетах та протоколах співбесід, а також не враховано поточної та актуальної інформації по ситуації в Ірані й не спростовано можливості загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні громадянської належності в разі повернення, що не відповідає вимогам ст. 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення ДМС України не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 пов`язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим оскаржуване рішення є протиправними та такими, що підлягає скасуванню.

З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, суд дійшов висновку, що ДМС України, безпідставно погодилася з висновками Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області, про відсутність встановлених п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону № 3671-VI умов для визнання позивача біженцем або особою, яка потребують додаткового захисту, що призвело до прийняття оскаржуваного рішення.

На переконання суду, така відмова не відповідає міжнародним принципам, так як позивачем обґрунтовано його заяву та повідомлено всі важливі факти. При цьому, відповідачами дані факти не визнані неправдоподібними чи такими, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі заявника.

Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини

До того ж, згідно позиції Європейського суду з прав людини, яку він висловив у п. 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». На думку суду, жодних вагомих, чітких та узгоджених доказів, які б вказували на правомірність та обґрунтованість спірного рішення відповідач не подав, натомість такі прийнято лише з формальних підстав.

В контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між їх суб`єктами, суд дійшов висновку, що спірне рішення ДМС України, не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності, розсудливості та пропорційності, визначеним у ч. 2 ст. 2 КАС України, а відтак порушують права та законні інтереси позивачів, які підлягають ефективному судовому захисту шляхом визнання протиправними та скасування таких рішень.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області повторно розглянути заяву п. ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося б примусове виконання рішення.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України у постанові, від 03.02.2016 року, справа №826/72/15, від 16.09.2015 року у справі № 826/4418/14.

Термін "дискреційні повноваження" означає повноваження, що залишають адміністративному органу деяку міру свободи що стосується рішення, яке буде прийнято, що дозволяє йому вибрати з кількох юридично допустимих рішень, те, яке знаходить найбільш підходящим. (Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нарад).

Суд у даній справі керується ч. 3 ст.245 КАС України, де встановлено , що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акту суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, у зв`язку з чим слід зобов`язати саме Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву позивача.

Відповідно до ч. 1ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами у справі є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. При цьому, враховуючи принципи адміністративного судочинства та з огляду на положення ст. 77 КАС України, обов`язок доказування покладається в даному випадку на відповідачів.

Відповідачами не доведено правомірності оскаржуваного рішення, в зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, відповідають вимогам закону та встановленим в судовому засіданні обставинам справи, що підтверджується дослідженими належними та допустимими доказами, відтак, адміністративний позов слід задовольнити.

Згідно з ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивачів звільнено від сплати судового збору, а відповідачами не понесені судові витрати, відсутні підстави для компенсування останніх за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст.19, 22, 25,72-77, 90, 139, 241-246, 250, пп. пп. 15.5 п. 15 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 146-19 від 18 квітня 2019.

Зобов`язати Центральне міжрегіональне управління ДМС у м.Києві та Київській області повторно розглянути заяву громадянина Ісламської Республіки Іран ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 08.08.2019.

Суддя В.М. Сакалош