Справа № 1.380.2019.001222
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6213/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А.Р.,

з участю секретаря судового засідання - Ваврик Х. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001222 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції Брильовський Р. М.,

час ухвалення рішення 23.04.2019 року,

місце ухвалення рішення м. Львів,

дата складання повного тексту рішення 02.05.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, в якому (з урахуванням уточнених позовних вимог) просив визнати протиправною відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, викладену у листі від 22 березня 2019 року № К-2017/0-1725/0/37-19; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району Львівської області із врахуванням висновків суду у цій справі.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області викладену у листі від 22 березня 2019 року №К-2017/0-1725/0/37-19. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району Львівської області.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що відсутність погодження Бібрської міської об`єднаної територіальної громади при прийнятті відповідачем рішення щодо розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності на етапі надання дозволу на розробку проекту землеустрою унеможливлювало відповідачу передачу земельної ділянки сільськогосподарського призначення. При цьому, оскільки Свірзська сільська рада Перемишлянського району ввійшла до складу Бібрської міської об`єднаної територіальної громади, таке погодження є обов`язковою передумовою в силу вимог розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад. Апелянт звертає увагу на те, що відповідно до присів ст.117 Конституції України та ч.1 ст.49 Закону України «Про Кабінету Міністрів України» розпорядження Кабінету Міністрів України є обов`язковим до виконання актом нормативного характеру. Апелянт також вказує на те, що спосіб захисту права шляхом обрано позивачем помилково, оскільки останній звернувся з позовними вимогами розглянути клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, разом з тим, не оскаржує рішення відповідача, що свідчить про відсутність порушеного права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача (апелянта) - Ільків Ю. М. у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану рішення та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні не погодилася з доводами апеляційної скарги і вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у його відсутності за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 05 березня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотаннями про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель ненаданих у власність або постійне користування, яка розташована на території Свірзької сільської ради за межами населеного пункту Перемишлянського району.

До вказаного клопотання позивач долучив кадастрову картку, копію паспорта та копію ідентифікаційного номера.

11 березня 2019 року відповідач скерував голові Бібрської міської об`єднаної територіальної громади Перемишлянського району лист (вих. № К-2017/0-1424/0/37-19), у якому просив висловити позицію щодо можливості надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, у тому числі заявнику ОСОБА_1

Листом №238 від 25 жовтня 2018 року виконавчий комітет Свірзької сільської ради повідомив про те, що Свірзька сільська рада не заперечує щодо резервування за позивачем земельної ділянки поблизу території сільської ради за умови дотримання процедури, встановленої чинним законодавством України.

Довідкою № 13-0.28-372/112-18 від 12 листопада 2018 року, виданою Перемишлянським Держгеокадастром у Львівській області, підтверджується, що земельна ділянка, що розташована за межами населеного пункту Свірзької сільської ради Перемишлянського району Львівської області, не є земельною ділянкою, виділеною в натурі власникам земельних часток.

Листом № 304/411-19-0.28 від 18 березня 2019 року Відділ у Перемишлянському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області повідомив відповідача, що на клопотання ОСОБА_1 неможливо надати належним чином оформлені документи, визначені Наказом Держземагенства України №83 від 31 березня 2015 року, оскільки відповідно до надісланих викопіювань про місце розташування земельних ділянок неможливо визначити місце їх розташування.

Листом № К-2017/0-1725/0/37-19 від 22 березня 2019 року Головне управління Держгеокадастру у Львівській області відмовило позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність, мотивуючи це тим, що на основі графічних матеріалів, долучених до клопотання та інформації, наданої Відділом у Перемишлянському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (лист №304/411-19-0.28 від 18 березня 2019 року) неможливо ідентифікувати місце розташування пропонованої до відведення земельної ділянки; Свірзька сільська рада Перемишлянського району ввійшла до складу Бібрської міської об`єднаної територіальної громади. А тому, як зазначає відповідач, заявнику необхідно отримати погодження Бібрської міської об`єднаної територіальної громади. Окрім того, відповідач додатково повідомив позивача, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31 січня 2018 року проводиться інвентаризація земель сільськогосподарського призначення державної власності для подальшої передачі у комунальну власність Бібрської міської об`єднаної територіальної громади.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством, тому така відмова є протиправною. Належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки.

Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно із ч.2 ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п.б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

П.«а» ч.3 ст.22 ЗК України передбачено, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно із п.«б» ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Це положення кореспондується з приписами ст. 5 Закону України Про особисте селянське господарство.

У ч.3 ст.116 ЗК України перераховано умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Відповідно до ч.4 ст.122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.

Ст.118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Відповідно до ч.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Ч.7 ст.118 ЗК України передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, перелік яких є вичерпним, а саме: підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Матеріалами справи підтверджено, що, звертаючись до ГУ Держгеокадастру у Львівській області, позивач дотримався передбачених ч.6 ст.118 ЗК України вимог до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність; за формою та змістом зазначена заява відповідала законодавчим положенням.

Разом з тим, ні в оскаржуваному листі, ні у відзиві на позовну заяву, відповідач жодних зауважень щодо поданих позивачем документів не вказав.

Відмовляючи позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач посилається на відсутність погодження Бібрської МТОГ з посиланням на розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31 січня 2018 року «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад».

Разом з тим, Розпорядження №60-р не є тим нормативно-правовим актом, що регулює порядок надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо надання земельних ділянок у власність та не прийняте відповідно до певного закону чи на виконання такого закону, яким регулюються вимоги щодо обмеження розташування земельних ділянок.

Законодавцем не внесено жодних змін, зважаючи на положення Розпорядження №60-р, у ст.118 ЗК України, яка закріплює вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Розпорядження №60-р не визначає питання виділення землі, оскільки таке регулювання передбачено ЗК України.

Ст.6 ЗК України закріплено, що виключно до повноважень Верховної Ради України в галузі земельних відносин віднесено регулювання земельних відносин шляхом прийняття законів.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що покликаючись на розпорядження Кабміну, як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач діяв не на підставі та не в межах повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, у тому числі і ЗК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що недотримання позивачем положень зазначеного розпорядження Кабінету Міністрів України у частині відсутності погодження з об`єднаною територіальною громадою не можна трактувати як відсутність законних підстав для надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,0 га у власність для ведення особистого селянського господарства.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що вказане розпорядження Кабміну встановлює додаткові обмеження щодо можливості безоплатної передачі громадянам земельних ділянок державної власності сільськогосподарського призначення, які по суті не передбачені нормами ЗК України, а тому, враховуючи той факт, що порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, зокрема, порядок одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою, регламентований безпосередньо ЗК України, покликання відповідача на розпорядження Кабінету Міністрів України № 60-р від 31 січня 2018 року як на підставу для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, на думку колегії суддів, є безпідставним.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивач звернувся до відповідача з клопотанням саме в порядку ст.118 ЗК України.

Водночас, за результатами розгляду такого клопотання відповідачем позивачу направлено лише лист "Щодо розгляду клопотання", без прийняття будь-якого рішення.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12 квітня 2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15 травня 2013 № 883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 за №381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб`єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Відсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

Таким чином, лист відповідача № К-2017/0-1725/0/37-19 від 22 березня 2019 року наданий у відповідь на клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою для одержання безоплатно у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства за змістом та формою не може вважатись «відмовою» у розумінні ч.7 ст.118 ЗК України, та є протиправним.

Вказані висновки колегії суддів відповідають правовим позиціям Верховного Суду, викладеним, зокрема, у справі № 804/3960/17 у постанові від 03 квітня 2018 року, у справі № 806/2208/17 в постанові від 11 квітня 2018 року та у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 804/5597/15, і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Враховуючи усе вищенаведене, суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, що не передбачені законодавством, тому така відмова є протиправною.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно обрав належний спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Оскільки колегія суддів залишає без змін рішення суду першої інстанції, то відповідно до ч.6 ст.139 КАС України понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001222 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 08 серпня 2019 року.