Справа № 824/406/19-а
Суддя: Сушко О.О.
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/406/19-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Анісімов Олег Валерійович

Суддя-доповідач - Сушко О.О.

06 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сушка О.О.

суддів: Смілянця Е. С. Залімського І. Г. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Платаш В.О.,

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: Мазурок Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року (м. Чернівці, 24 травня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернівецькій області про визнання протиправною та скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) №Ф-133-50 від 16.01.2019 року.

Відповідно до рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що дійсно 04.12.2003 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснював діяльність по перевезенню пасажирів до 2004 року. Також пояснив, що надалі більше підприємницькою діяльністю не займався та здав свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до Вижницької районної державної адміністрації, а тому відповідно не отримував доходу та не сплачував з нього податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Крім того, позивач вказує, що у квітні 2019 року ним отримано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-133-50 від 16.01.2019 року, якою йому нарахована недоїмка по єдиному соціальному внеску у розмірі 15819,54 грн. Вважає цю вимогу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки підприємницьку діяльність здійснював тільки протягом одного року після чого припинив таку діяльність, тому відповідно не отримував доходу та не зобов`язаний сплачувати єдиний соціальний внесок.

Позивач в судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи позивач 04.12.2003 року зареєстрований як фізична особа-підприємець. 05.12.2003 року позивача як фізичну особу-підприємця взято на податковий облік.

Окрім цього, відповідно до звіту суб`єкта малого підприємництва - фізичної особи-платника єдиного податку за четвертний квартал 2007 року позивачем 12.05.2008 року подано звіт до податкової інспекції.

Згідно листа Вижницької районної державної адміністрації від 15.05.2019 року № 25/01-14, ОСОБА_1 є фізичною особою, яка не включена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Крім цього, в даному листі зазначено, що для включення до Єдиного державного реєстру позивачу потрібно звернутися до відділу надання адміністративних послуг Вижницької районної державної адміністрації та подати заяву встановленого зразка. Тільки після цього він зможе подати заяву на припинення підприємницької діяльності.

Відповідно до інтегрованої картки зі сплати єдиного соціального внеску за позивачем станом на 31.10.2018 року рахується заборгованість у розмірі 15819,54 грн., яка виникла за період з 09.02.2018 року по 31.10.2019 року.

16.01.2019 року ГУ ДФС у Чернівецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску №Ф-133-50, якою від позивача вимагається сплатити борг у розмірі 15819,54 грн.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбаченні Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», від 08.07.2010 року № 2464-VI (далі - Закон №2464) під єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування розуміють консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Під застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону №2464).

Тобто, єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем, метою якого є забезпечення захисту прав застрахованих осіб, які такий внесок сплачували самостійно або за них такі внески сплачувались іншими особами.

У відповідності до ч. 4 ст. 4 Закону №2464 визначено перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема такими є особи, зазначені у п.п. 4 та 5-1 ч. 1 цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Що стосується твердження позивача, що він не є фізичною особою-підприємцем, оскільки не зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, слід зазначити наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець 04.12.2003 року, згідно листа Вижницької районної державної адміністрації від 15.05.2019 року № 25/01-14 підприємницька діяльність ним не припинялася. Також, у даному листі вказано, що для включення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивачу потрібно звернутися до відділу надання адміністративних послу Вижницької районної державної адміністрації та подати заяву встановленого зразка відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» і лише тоді його підприємницька діяльність може бути припинена. При цьому, доказу подання такої заяви для включення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач суду не надав.

Також, в подальшому позивач спростував зазначене ним у позовній заяві твердження, зокрема пояснив, що він дійсно 04.12.2003 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та здійснював діяльність по перевезенню пасажирів до 2004 року, ним до 2009 року до органів державної фіскальної служби подавалась звітність.

Зазначене у своїй сукупності спростовує позицію позивача щодо відсутності у нього статусу фізичної особи-підприємця.

При цьому, в матеріалах справи наявний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого відомостей щодо ОСОБА_1 у Реєстрі немає. При цьому, у даному витязі наявна примітка, що Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань знаходиться у стані формування. Інформація про юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстрованих до 01.07.2004 року та не включених до Реєстру отримується в органі виконавчої влади, в якому проводилася державна реєстрація.

Враховуючи те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, наведених у ч. 4 ст. 4 Закону №2464, а також те, що він є фізичною особою-підприємцем, слідує, що він є платником єдиного соціального внеску.

За змістом ч. 2 ст. 6 Закону №2464 визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1), подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункт 4).

В силу ч. 3 цієї ж статті Закону №2464 обов`язки, передбачені ч. 2 цієї статті, поширюються на платників, зазначених у п.п. 1, 4, 5, 5-1 та 16 ч. 1 ст. 4 цього Закону. Тобто ці обов`язки поширюються і на позивача.

Вимогами ч. 4 ст. 6 Закону №3464 встановлено, що у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Отже, навіть після припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа зобов`язана сплатити нараховані їй або нею єдиний соціальний внесок.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464 (в редакції зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року № 1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п. 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відтак, фізична особа-підприємець, якою був позивач під час сформування оскарженої вимоги, у разі не отримання доходу у звітному кварталі зобов`язаний нарахувати та сплатити єдиний соціальний внесок, сума якого не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Під мінімальним страховим внеском Закон №2464 розуміє, суму єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1), тоді як під максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску розуміється максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок (пункт 4 частина 1 статті 1 Закону №2464).

Положеннями п. 5 ст. 8 Закону №2464 визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у ст. 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної ст. 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Разом з тим, позивач стверджує, що підприємницькою діяльністю він займався тільки до 2004 року.

Стосовно вказаного твердження слід зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII внесено зміни до Закону №2464, зокрема у п. 2 ч. 1 ст. 7 у першому реченні абз. 2 слова «має право самостійно» замінено словом «зобов`язаний». Ці зміни набрали чинності з 01.01.2017 року.

Фактично цим Законом законодавець право платника єдиного соціального внеску щодо його сплати у разі відсутності доходу за квартальний період, перетворив в обов`язок.

Встановлення обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску у разі відсутності доходу за квартальний період здійснено законом України, що відповідає положенням ст. 92 Конституції України.

Зміни до Закону №2464, які внесенні Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VIII не були предметом перевірки Конституційним Судом України, а отже вони є чинними та відповідають Конституції України, а тому є обов`язковими до виконання.

По своїй правовій природі механізм сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів має бути зрозумілим, передбачуваним, однак він не є сталим. Законодавець виходячи із фінансово-економічних показників діяльності держави може цей механізм змінювати, у тому числі шляхом збільшення ставок, введення нових видів платежів. При цьому обов`язковою умовою є прогнозованість таких дій.

За правилами ч. 4 ст. 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, а згідно ч. 1 цієї статті Закону №2464 рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Частиною 16 ст. 25 Закону №2464 передбачено, що строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Тому, із врахуванням даних інтегрованої картки зі сплати єдиного соціального внеску, що надана відповідачем у позивача існує недоїмка щодо сплати єдиного соціального внеску, а тому відповідач на підставі ст. 25 Закону №2464 мав всі законні підстави сформувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-133-50 від 16.01.2019 року.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 20 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 08 серпня 2019 року.

Головуючий Сушко О.О.

Судді Смілянець Е. С. Залімський І. Г.