Справа № 420/2907/19
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2019-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2907/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді - Бутенко А.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання неправомірним та скасування наказу №83 від 03.05.2019 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий зміст позовних вимог.

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просить суд:

- Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 83 від 03.05.2019 р., про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним і скасувати його.

- Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виклад позиції позивача, заперечень відповідача.

В обґрунтування позову зазначено, що прийняте рішення № 83 від 03.05.2019 р., є прийнятим із порушенням порядку розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про оформлення документів для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.05.2019 року, представником Відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому Відповідач просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову відповідач зазначає, що оскаржуване рішення винесено на підставі діючого законодавства, а тому є правомірним.

Заяви, клопотання сторін.

06.08.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи у судовому засіданні, яке призначене на 06.08.2019 року, за відсутності позивача та його представника (а.с. 236).

06.08.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи, за відсутності представника (а.с. 237).

Таким чином, згідно з ч. 9 ст. 205 КАС України, розгляд справи проведено у порядку письмового провадження.

В силу частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, або якщо відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Інших заяв чи клопотань від сторін, до суду не надходило.

Процесуальні дії судом не вчинялись.

Обставини справи.

11 квітня 2019 р. Позивач звернувся до Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні.

10.05.2019 р. Позивач отримав Повідомлення № 5/1-121 від 03.05.2019 р. про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 83 від 03.05.2019 р. у відповідності з яким на підставі п.6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі за текстом - Закон) Позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з рішенням ГУ ДМС України в Одеській області, Позивач оскаржив його у судовому порядку.

Джерела права й акти їх застосування.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст. 5, 6, 10, 11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про оформлення документів щодо визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст. 55 Конституції України, ст. 5, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Висновки суду.

Суд вважає оскаржуване рішення ГУ ДМС України в Одеській області № 83 від 03.05.2019 р., правомірним та таким, що скасуванню не підлягає, а позовні вимоги Позивача не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

В своєму адміністративному позові ОСОБА_1 посилається на те, що не може повернутись до країни свого громадянського походження через ризик переслідування за ознаками належності до певної соціальної групи, а саме особи, які були зв`язані з урядом та міжнародним співтовариством, у тому числі з міжнародними збройними силами та які вважаються такими, що підтримують уряд та міжнародне співтовариство.

Співробітниками міграційної служби було проведено аналіз наданої позивачем інформації та документів і встановлено, що за матеріалами особової справи причиною виїзду з країни громадянського походження вказано погрози у вигляді телефонних дзвінків з боку угрупування «Талібан» та вбивство рідного брата ОСОБА_3 у зв`язку з чим він був вимушений покинути свою роботу.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивач не зміг належним чином обґрунтувати заяву про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження шукача захисту носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, суперечливі та непослідовні. Також, позивач не зміг повідомити обставини, які б вказували, що причини його виїзду за межі країни громадянської належності пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Додатково, особа не надала належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення на Батьківщину.

Під час проведення процедурних заходів, щодо уточнення та деталізації проблематики переслідування ОСОБА_1 надавав твердження, які суттєво відрізняються від інформації, вказаної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виявлені розбіжності, які істотно знижують рівень довіри до клопотання.

За результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що історія його переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зокрема, наступні елементи вказують на необґрунтованість клопотання позивача в контексті набуття міжнародного захисту в Україні, а саме:

- за матеріалами особової справи відсутні факти переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань (арк. 4 анкетування від 15.04.2019, арк. 9 протоколу співбесіди від 22.04.2019). Разом з тим, позивач не був причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, яке було пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 4 анкетування від 15.04.2019). Відповідно до проаналізованої інформації, позивач не був офіційним членом жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як у країні громадянської належності так і поза її межами (арк. 4 анкетування від 15.04.2019). У позивача не виникало жодних проблем із дотриманням канонів віросповідання під час проживання у Афганістані, що свідчить про відсутність переслідування за релігійною ознакою з боку талібів;

- за матеріалами особової справи відсутні факти переслідування позивача в країні громадянської належності за наступними ознаками визначення статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а саме внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (з боку державних агентів) або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 22.04.2019);

- стосовно ситуації з близькими родичами, на території Батьківщини, у пр. Хост, районі Спера, с. Par залишились проживати всі близькі родичі, а саме: дружина разом із двома дітьми, дружина покійного брата разом із донькою (арк. 2 анкетування від 15.04.2019). Позивач підтримує з ними зв`язок через соціальну програму «мессенджер» за допомогою мобільного інтернету (арк. б протоколу співбесіди від 22.04.2019). Додатково, близькі родичі не були причетними до свавільних арештів, затримань, позасудових рішень на території країни громадянської належності (арк. б протоколу співбесіди від 22.04.2019), мають той самий обсяг прав і обов`язків, що й інші громадяни Афганістану, не зазнавали фізичного насильства з боку угрупування «Талібан» (арк. 6 протоколу співбесіди від 22.04.2019), їм ніколи не погрожували представники вищевказаного угрупування. Наразі рідні забезпечені всіма необхідними умовами для проживання у країні громадянської належності (арк. 9 протоколу співбесіди від 22.04.2019, арк. б додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019). Під час перебування на території країни громадянської належності позивача ніколи не звинувачували в порушенні соціальних або моральних норм (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019);

- елемент ймовірного переслідування з боку представників угрупування «Талібан», враховуючи суперечливий характер, відсутність жодної доказової та аргументаційної бази заявника стосовно зазначеної обставини визнається неправдоподібним. Усні твердження позивача про ймовірні переслідування та побоювання зазнати утисків та переслідувань у випадку повернення до Афганістану з боку угрупування «Талібан» не визнаються правдоподібними ГУ ДМС України в Одеській області та спростовуються усними твердженнями особи.

Відповідно до проаналізованої інформації, позивач не отримував жодних погроз з боку талібів до травня 2018 року, враховуючи тривалий термін (строк) роботи з 2009 року в організації «Chapmen», таліби не підкидали листи-погрози, не навідувалися до будинку, позивач не був жертвою нападів талібів та не зазнавав фізичного насильства з їхнього боку (арк. 6 протоколу співбесіди від 22.04.2019, арк. 4 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019).

Відповідно до проаналізованої інформації, позивач мав вільний доступ до кола необхідних умов для проживання у пр. Хост , вільне курсування, можливість працевлаштування та легального виїзду (арк. З протоколу співбесіди від 22.04.2019). Як свідчить аналіз матеріалів особової справи шукача захисту, він активно підтримує зв`язок із рідними, вони не зазнають жодних проблем із проживанням після вибуття позивача із Афганістану (арк. 6 протоколу співбесіди від 22.04.2019).

Разом з тим, позивач повідомив про вимоги талібів співпрацювати разом із ними у вигляді словесних вказівок по телефону з приводу залишити свою роботу та не співпрацювати разом із американцями (арк. 4 протоколу співбесіди від 22.04.2019). Окрім словесних вимог, погроз на адресу позивача з боку талібів не приймалися ніяких конкретних дій по відношенню до нього (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019), не чинилися перепони із відвіданням місця роботи (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019). Разом із тим, зі слів позивача, він не надавав значення телефонним дзвінкам із вимогою залишити свою роботу та лише після смерті брата він зрозумів, що то дійсно були таліби, які у додатковому протоколі співбесіди вже були віднесені до угрупування « ОСОБА_5 ». Довідково, словесні погрози стосувались розправи та смерті не лише заявника, а й всіх членів родини, при цьому всі інші члени родини залишились проживати у країні походження (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019).

З аналізу матеріалів особової справи встановлено, що таліби нібито телефонували лише шукачу захисту, тобто не підтримували зв`язок з близькими родичами з метою з`ясування спірних моментів, таліби не призначали конкретні дати та місця проведення зустрічі.

Перевіркою актуальної інформації по країні походження встановлено, що антиурядові організації використовують різні механізми, щоб застерегти цивільних осіб від надання підтримки уряду, включаючи текстові повідомлення, передачі на місцевому радіо, соціальні мережі і «нічні листи» («шаб намела»). Факти існування подібних погроз на території Афганістану, зазначені погрози мають назву «нічних листів» та розповсюджуються у якості застереження співпраці з державними/іноземними структурами, попереджень про неприпустимість здійснення певних дій, елементу залякування та обвинувачення цивільних осіб тощо. Зокрема, цивільні особи, звинувачені в «шпигунстві» на користь уряду, як повідомляється, піддаються спрощеною процедурою судових розглядів в паралельних і незаконних судових органах, які підкоряються антиурядовим формуванням. Покаранням за подібні передбачувані злочини зазвичай є смертна кара. За даними центру Landinfo, «Чорний список» Талібану» включає практично всі категорії порушників (у визначенні «Талібану»), особистість і адресу яких таліби змогли встановити. Такі відомості важливі, оскільки за правилами «Талібану», перш ніж включати порушника в чорний список, йому потрібно зробити попередження і дати шанс виправитися, посилання: https://www.refworld.ors,ni/csibin/texis/vtx/r,main?page=search&ciuerv=%D0%BF%D0%B8%Dl%81%Dl%8C%D0%BC%D0%B0%Dl%82%D0%B0%D0%BBo%D0%B8%D0%Bl%D0%B0%D0%BD%D0%B0&skip=0&auervsi=&searchin=title&sort=date).

Також, суд зазначає, що наявні численні розбіжності з приводу займаних посад: у написаній власноруч заяві від 11.04.2019 хронологія посад зазначена - солдат - аналітик розслідування - замісник Головного управління (арк. 1), під час анкетування від 15.04.2019- охоронець - проводив аналізи про талібів - замісник адміністративного відділу (арк. 3). Абревіатура організації, якій належала військова база «Chapmen» містить різну абревіатуру: під час заяви та анкетування це «VGA», розшифрування якої не відоме позивачу, а під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019 приналежність до «KPF» - сили провінції Хост (арк. 2). Шукач захисту не обґрунтував належним чином, чому під час анкетування та заяви була вказана одна абревіатура, а під час проведення додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019 інша, мотивуючи це написанням заяви мовою пушту та невідомим йому перекладом (арк. 2). Крім того, незважаючи на повідомлену інформацію з приводу тривалого працевлаштування в іноземній організації, у відповідності до наданої копії серії 1729000, виданої у 2011 році, рід занять шукача захисту вказано як учень, а в паспортному документі серії НОМЕР_1 професія вказана як самозайнята особа (арк. 8 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019).

Слід зазначити, що надані позивачем фотокопії документів не містять офіційного перекладу, що унеможливлює проведення повноцінного аналізу. Також, слід зазначити, що позивач не надав до ГУ ДМС України в Одеській області оригінал посвідчення представника зазначеної організації, що унеможливлює встановлення їх справжності та належності заявнику. Зокрема, рекомендаційний лист (характеристика/похвальний лист) підписаний іншою особою, аніж тією, яка була керівником афганського відділу на момент працевлаштування позивача (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019);

Елемент смерті рідного брата від рук талібів угрупування хаккані спростовується усними твердженнями позивача та не приймається ГУ ДМС України в Одеській області з приводу того, що діяльність брата ніяким чином не була пов`язана з діяльністю, якою займався сам позивач у країні громадянської належності (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019).

У позивача не виникало жодних проблем або труднощів під час проживання, навчання та працевлаштування в Афганістані, зокрема і на військовій базі «Chapmen» (арк. 2 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019). Відсутня інформація з приводу отримання погроз від талібів ані після припинення робочої діяльності на Батьківщині, ані перебуваючи на території України, наразі позивача не розшукують в Афганістані, до його будинку після його виїзду не навідувались таліби (арк. 8 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019), що вказує на необґрунтованість висловлених особою побоювань стосовно повернення на Батьківщину. Водночас, організація, в якій нібито працював позивач продовжує безперешкодно функціонувати до цього періоду часу (арк. 7 додаткового протоколу співбесіди від 05.03.2003.05.2019), відсутня інформація стосовно можливих погроз на адресу інших колег за відділом, які наразі залишились працювати на тій же роботі на території країни громадянської належності. Подібних погроз від талібів також не отримували колеги позивача по роботі на військовій базі, що свідчить про неправдоподібність вказаної інформації (арк. 4 юдаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019). Позивач не займався безпосередньо військовою справою, або ж прийманням участі у військових операціях на час перебування замісником адміністративного відділу (арк. 5 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019), не мав доступу до державної або військової таємниці під час роботи в іноземній компанії на території країни громадянської належності, не займався активістською або громадською діяльністю, у нього не виникало суттєвих конфліктів з населенням під час проживання на Батьківщині, що створює можливість належної інтеграції заявника до афганського соціуму у випадку повернення на Батьківщину та водночас заперечує обставину неможливості отримання захисту або підтримки від ймовірних переслідувань (арк. 6 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019).

Слід звернути увагу на те, що в 21.12.2015 позивачем було отримано новий паспортний документ городянина Афганістану О 0939425 в управлінні (відділі) видачі паспортів м. Кабул (дата видачі 21.12.2015, дійсний до 21.12.2020 року).

Відповідно до ст. 99, 100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців», під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послуг (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернуться на свою територію), що зазвичай надаються його співгромадянам, то це може розцінюватися як відмова у захисті згідно з визначенням. Термін "не бажає" відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності, його сенс розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що вона знаходиться поза своєї країни "в силу цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обгрунтовані побоювання від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Отримання паспортного документу свідчить про можливість та бажання позивача користуватись захистом країни своєї громадянської належності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вибув з Афганістану 30.01.2019 до Таджикистану на підставі паспортного документу та відповідної візи. На території Таджикистану позивач перебував протягом 4 днів в очікуванні подальшого транспортування. З заявою про надання міжнародного захисту на території Таджикистану позивач не звертався.

Позивач не зміг належним чином обґрунтувати відсутність звернення за міжнародним захистом та можливість подальшого проживання на території Таджикистану, де було отримано українську візу, країні, близькій за менталітетом, кліматом, мовою, мотивуючи це тим, що шлях до України був оплачений посередником ще на Батьківщині, натомість інформацією з приводу України позивач не володів, окрім того, що країна має спільний кордон з РФ (арк. 9 протоколу співбесіди від додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019).

З урахуванням зазначеного вбачається, що у випадку реальності снування загрози для себе на території країни громадянської належності, позивач мав можливість звернення за міжнародним захистом на території Таджикистану, додатково приймаючи до уваги близькість менталітету, наявність належних засобів для адаптації та подальшого належного проживання, наявність та доступність відповідних процедур. Водночас, можливою причиною виїзду позивача до України було бажання потрапляння до економічно стабільної країни, на що, побічно, вказують твердження заявника, у відповідності до яких вступ до іноземної організації на території країни громадянської належності був обумовлений економічними а не ідеологічними міркуваннями (арк. 8 додаткового протоколу співбесіди від 12.03.2019). Довідково, позивач не розглядав інші можливості пошуку працевлаштування за межами іноземної організації через економічну складову.

З м. Душанбе (Таджикистан) позивач вибув 03.02.2019 авіарейсом (маршрут та транзитні пункти позивач не пам`ятає), державний кордон України перетнув легально, на підставі паспортного документу та візи типу НОМЕР_3 (дійсна з 01.02.2019 по 01.04.2019 роки) мета поїздки С 02 - туризм. Прибувши до України позивач проживав в м. Одесі до моменту звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд зазначає, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач звернувся із заявою про набуття міжнародного захисту лише 11.04.2019, тобто через 2 місяці після потрапляння на територію України.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Зазначена позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018, якою касаційну скаргу ДМС було задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції - скасовано.

В зазначеній постанові суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи про те, що значна ~ тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Також, безпідставними є посилання позивача на те, що інформація по країні походження підтверджує наявність у нього цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у разі повернення до Афганістану, з огляду на наступне.

Інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 06.03.2019 по справі № 826/14576/16, постанові від 06.03.2019 по справі № 815/2505/17, постанові від 04.03.2019 по справі № 815/2505/17.

Слід зазначити, що за матеріалами особової справи позивача спостерігається, що звернення із заявою про набуття міжнародного захисту було обумовлене лише потребою у легалізації на території України для подальшого проживання та працевлаштування (арк. 8 протоколу співбесіди від 22.04.2019, арк. 9 додаткового протоколу співбесіди від 03.05.2019).

Враховуючи неповноту, уникнення конкретики та фактичне узагальнення тверджень позивача стосовно причин та можливості власного переслідування на території Афганістану, а також аналізуючи актуальну ІКП, можливо стверджувати про неправдоподібність отриманих пояснень.

Так, при прийнятті зазначеного рішення необхідно враховувати загальну динаміку конфлікту, ситуацію в рідному для шукача захисту регіоні постійного місця проживання на території країни громадянської належності. Як свідчить актуальна ІКП безпекова ситуація у регіоні постійного місця проживання позивача пр. Хост є стабільною та в цілому задовільною, про що додатково вказують усні твердженнями позивача з приводу функціонування органів державної влади у регіоні постійного проживання та вільного доступу до комерційних та медичних установ на Батьківщині, що свідчить про можливість належного захисту (арк. 8-9 протоколу співбесіди від 22.04.2019).

Відповідно до наявних матеріалів особової справи з урахуванням проведених співбесід було встановлено, що виїзд за межі країни громадянської належності позивача був пов`язаний не з небезпекою в країні громадянської належності, а з бажанням легалізувати власне перебування в Україні.

За результатами аналізу клопотання позивача було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою, а заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку:

- реальна спроба обґрунтувати заяву;

- надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

- правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

- заявник заслуговує на довіру.

Суд зазначає, що позивачем не була належним чином обґрунтована ймовірна небезпека у зв`язку з обставиною його відносин з дядьком в разі його повернення на Батьківщину.

Крім цього, за матеріалами особової справи позивача відсутня інформація щодо застосування по відношенню до нього свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження чи покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування.

Разом із тим, можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року, через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі шукача захисту в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

За час перебування заявника в Україні подій або нововиявлених обставин для обґрунтованого побоювання щодо вищевказаних умов, судом встановлено не було.

Таким чином, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що звернення позивача до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізувати власне перебування на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 та ч. 1 ст. 73 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи до уваги викладене, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані, документально не підтверджені, отже не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись ст.ст. 6, 72-73, 77, 139, 143, 241-246, 250-251 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання неправомірним та скасування наказу №83 від 03.05.2019 року, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до суду першої інстанції в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бутенко А.В.

.