Справа № 440/1011/19
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 р.Справа № 440/1011/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Лях О.П.,

Суддів: Калитки О. М. , Рєзнікової С.С. ,

при секретарі судового засідання Жданюк Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 (повний текст складено 22.05.2019, головуючий суддя І інстанції Головко А.Б., м.Полтава) по справі № 440/1011/19 за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправними та скасування рішень про відмову у поновленні пенсії № 118 від 22.10.2018 та №2 від 10.01.2019, визнання бездіяльності щодо не поновлення пенсії протиправною та зобов`язання провести поновлення та виплату пенсії за віком з 07.10.2009 шляхом призначення відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_1 :

- визнано протиправними та скасовано рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 22.10.2018 № 118 та від 10.01.2019 №2;

- зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити нарахування та виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_1 з 15 вересня 2018 року;

- залишено без розгляду позовні вимоги в частині поновлення нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року по 14 вересня 2018 року;

- в іншій частині у задоволенні позову відмовлено;

- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору в розмірі 352 грн. 40 коп.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції в частині залишення без розгляду та відмови у задоволенні позову, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив в цій частині змінити рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги мотивовано порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Не погодившись із даним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення адміністративного позову, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Однак, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.08.2019 апеляційну скаргу Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 року по справі № 440/1011/19 повернуто скаржнику.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи зазначене, судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому наголошено на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції в частині залишення без розгляду та відмови у задоволенні позову.

Фіксування судового засідання по справі за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступного.

Як свідчать матеріали справи, позивач є громадянкою України.

29.06.1994 позивачу призначена пенсія за віком.

11.11.1997 позивач виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль, у зв`язку із чим з 1997 року виплату пенсії за віком позивачу припинено.

На звернення уповноваженого представника ОСОБА_1 до органів Пенсійного фонду України із заявами про поновлення нарахування та виплату раніше призначеної пенсії, Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області відмовлено у поновленні виплати пенсії рішеннями від 22.10.2018 № 118 та від 10.01.2019 №2.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Залишаючи без розгляду частину позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що з дня припинення виплати пенсії позивач дізнався про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду, який в подальшому ним було пропущено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що у спірних правовідносинах не мала місце бездіяльність відповідача, а натомість мало місце прийняття вказаних рішень, з якими позивач і не згоден та оскаржує.

Крім того, суд першої інстанції відмітив, що права позивача в частині нарахування та виплати пенсії у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, на час розгляду даної справи не порушені, оскільки нарахування пенсії не проведено, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Статтею 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено що, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Таким чином, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Отже, позивач як громадянин України має право на поновлення виплати призначеної їй пенсії.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із частиною 2 статті 122 Кодексу для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Відповідно до частини 3 статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже, даний спір повинен розглядатися у межах звернення до адміністративного суду, тобто в межах шестимісячного строку. Підстав для поновлення строку звернення до суду, які б можна було вважати поважними, позивачем не наведено.

До суду із даним позовом ОСОБА_1 звернулася засобами поштового зв`язку 15.03.2019.

З огляду на вищевказане, з урахуванням часу звернення позивачем до суду, позовні вимоги підлягають задоволенню із 15.09.2018, а вимоги за період із 07.10.2009 по 14.09.2018 включно залишенню без розгляду.

Колегія суддів не приймає посилання позивача на положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими визначено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, оскільки в даному випадку пенсія позивачу не нараховувалася.

Крім того, припинення нарахування та виплати відбувалося на підставі чинного на той час законодавства.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною саме бездіяльності відповідача стосовно не поновлення пенсії позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Загально прийняте розуміння "протиправної бездіяльності суб`єкта владних повноважень" визначається як зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Разом з тим, матеріалами даної справи підтверджено, що відповідачем прийнято рішення про відмову у поновленні пенсії № 118 від 22.10.2018 та №2 від 10.01.2019, тобто вчинено активні дії, а не бездіяльність.

Щодо позовних вимог в частині зобов`язання провести поновлення та виплату пенсії за віком у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, колегія суддів відмічає наступне.

Питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому, у разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів, позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду.

Також колегія суддів звертає увагу, що , відповідно до ст.2 Закону України від 19.10.2000 № 2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" (далі Закон №2050) компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Згідно із ст.4 Закону №2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідні суми пенсії позивачу на даний час не виплачені, а підстави вважати, що відповідачем така компенсація не буде нарахована та виплачена разом із пенсією відсутні.

Таким чином, позовні вимоги стосовно нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів, є передчасними, а тому не підлягають задоволенню.

Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 08.12.2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) та від 08.06.2016 (справа № 505/2135/14-а), від 13.06.2017 року у справі № 21-1393а17, постановах Верховного Суду від 12.03.2019 по справі №127/2126/17.

Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає , що підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду відсутні.

Враховуючи вказане, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, наявні підстави для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Враховуючи вищевказане та керуючись ст.ст.2, 229, 241, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 по справі № 440/1011/19 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 по справі № 440/1011/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 09 серпня 2019 року.

Головуючий суддя (підпис)О.П. Лях
Судді(підпис) (підпис) О.М. Калитка С.С. Рєзнікова