Справа № 522/10176/19
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 р.м. ОдесаСправа № 522/10176/19

Головуючий в І інстанції: Бондар В.Я.

Дата та місце ухвалення рішення: 04.07.2019 р. м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача - Шеметенко Л.П.

судді - Стас Л.В.

судді - Турецької І.О.

за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора 1 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Тельнюка Олександра Васильовича, третя особа - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, про визнання дій протиправними та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інспектора 1 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції Тельнюка О.В., третя особа - Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, в якому позивач просив: визнати дії відповідача щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності протиправними; скасувати постанову відповідача серії ДП18 № 023246 від 04.06.2019 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та порушення норм матеріального права.

Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.06.2019 року інспектором взводу 1 роти 4 батальйону УПП в Одеській області Тельнюк О.В. було винесено постанову серії ДП18 №023246 про накладення адміністративного стягнення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, та прийнято рішення застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн.

Згідно вказаної постанови, позивач 04.06.2019 року о 11 год. 54 хв., керуючи транспортним засобом Honda Pilot, номерний знак НОМЕР_1 , на трасі М-14 Одеса-Мелітополь 35 км. рухався зі швидкістю 97 км./год., чим перевищив швидкість на 27 км., при дозволеній швидкості 70 км./год., чим порушив вимоги п. 12.10 ПДР України та скоїв правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП України.

Не погоджуючись із діями відповідача щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності та складеною постановою, останній звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач та третя особа надали докази, згідно яких факт правопорушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху, підтверджується, серед іншого, роздруківкою файлу, на якому зображений автомобіль позивача, який рухався зі швидкістю 97 км/год., при дозволеній швидкості 70 км/год., що зафіксовано сертифікованим лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM № ТС000790 та не спростовано матеріалами доданими до справи.

За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази, зважаючи на необґрунтованість доводів позивача, що спростовані матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач під час винесення оскаржуваної постанови діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на викладене.

Згідно ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 року № 3353-XII (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Відповідно до п.п. 12.1, 12.10 р. 12 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Додаткові обмеження дозволеної швидкості руху можуть вводитися тимчасово і постійно.

Так, р. 33 Правил дорожнього руху встановлені наступні знаки обмеження швидкості руху 3.29 та 3.31.

3.29 «Обмеження максимальної швидкості». Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові.

3.31 «Зона обмеження максимальної швидкості». Забороняється в зоні (населений пункт, мікрорайон, зона відпочинку тощо) рух із швидкістю, яка перевищує зазначену на знакові.

Відповідно до частини 1 статті 122 КУпАП України (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі п`ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Згідно вимог ст. 251 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Відповідно до ст. 252 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За правилами ст. 280 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно ст. 283 КУпАП (чинного та в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.

Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Зі змісту оскаржуваної постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення вбачається, що підставою для прийняття вказаної постанови стали встановлені відповідачем обставини щодо перевищення позивачем швидкості при керуванні транспортним засобом Honda Pilot, номерний знак НОМЕР_1 , на трасі М-14 Одеса-Мелітополь 35 км., а саме здійснення руху зі швидкістю 97 км./год., чим перевищено швидкість на 27 км., при дозволеній швидкості 70 км./год., та порушено вимоги п. 12.10 ПДР України і скоєно адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП України.

Факт порушення ОСОБА_1 правил дорожнього руху підтверджується роздруківкою файлу _МС000_0604_115429.jmf, на якому зображений автомобіль позивача, який рухався зі швидкістю 97 км/год., при дозволеній швидкості 70 км/год., що зафіксовано сертифікованим лазерним вимірювачем швидкості транспортних засобів TruCAM № ТС000790, який отримав сертифікат затвердження типу засобів вимірювальної техніки від 29.08.2012 року № UA-MI/-2903-2012 та пройшов повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, та отримав свідоцтво, чинне до 25.09.2019 року.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідачем цілком правомірно прийнято оскаржувану постанову та застосовано до позивача адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 255 грн. за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Що стосується посилань апелянта на відсутність в матеріалах справи доказів, вчинення позивачем адміністративного правопорушення, на які посилається суд першої інстанції, колегія суддів зазначає, що такі доводи апелянта спростовуються матеріалами справи, а саме роздруківкою наведеного файлу _МС000_0604_115429.jmf та диском з вказаним файлом. В свою чергу, допущення судом першої інстанції описки в найменування наведеного файлу не може свідчити про порушення судом першої інстанції порядку дослідження доказів та не спростовує допустимість, та належність наведених доказів.

Також, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно відхилені доводи позивача, які ним наведені і в поданій апеляційній скарзі в обґрунтування заявлених вимог, про те, що на дорозі був відсутній знак 5.70 («Фото-, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху»), а тому, у відповідача не було підстав для складання оскаржуваної постанови згідно ч. 1 ст. 122 КУпАП, оскільки наведений знак інформує про можливість здійснення контролю за порушеннями Правил дорожнього руху за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів саме щодо змонтованої техніки.

Що стосується посилань апелянта на те, що знак обмеження швидкості у спірному випадку встановлений з порушенням вимог національних стандартів, що виключає притягнення позивача до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості колегія суддів зазначає наступне.

Так, посилаючись на порушення вимог національних стандартів при встановлені знаку обмеження швидкості, апелянт вказує на те, що цей знак є додатковим у попереджувального знака 1.5.3 «Звуження дороги», а не навпаки, як зазначено в ПДР України, що є неприпустимим та не відповідає вимогам ГОСТ ДСТУ 4100-2014.

Також, апелянт посилається на порушення щодо місця розташування знаків у спірному випадку.

Проте, вказані доводи апелянта спростовуються, як Правилами дорожнього руху, так і ДСТУ 4100-2014.

Так, згідно п. 12.10 р. 12 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), додаткові обмеження дозволеної швидкості руху можуть вводитися тимчасово і постійно.

При цьому разом із знаками обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 обов`язково додатково встановлюються відповідні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта.

Таким чином, Правила дорожнього руху визначають обов`язковість додаткового встановлення до знаків обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 відповідних попереджувальних знаків.

Проте, наведені вимоги Правил дорожнього руху не визначають черговість встановлення наведених знаків на одній опорі.

Правила черговості розміщення знаків різних груп на одній опорі визначені ДСТУ 4100:2014.

Так, згідно пп. 10.2.2 п. 10.2 ДСТУ 4100:2014 черговість розміщення знаків різних груп на одній опорі (зверху - вниз або зліва - направо) повинна бути така: знаки пріоритету; попереджувальні знаки; наказові знаки; заборонні знаки; інформаційно-вказівні знаки; знаки сервісу.

Відповідно до р. 33 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, попереджувальні знаки: 1.5.1-1.5.3 «Звуження дороги». Знак 1.5.1 - звуження дороги з обох боків, 1.5.2 - з правого, 1.5.3 - з лівого боку; заборонні знаки: 3.29 «Обмеження максимальної швидкості». Забороняється рух із швидкістю, що перевищує зазначену на знакові, 3.31 «Зона обмеження максимальної швидкості». Забороняється в зоні (населений пункт, мікрорайон, зона відпочинку тощо) рух із швидкістю, яка перевищує зазначену на знакові.

Таким чином, черговість розміщення знаків різних груп на одній опорі у спірному випадку, а саме зверху попереджувальний знак - 1.5.3 «Звуження з лівого боку», внизу - заборонний знак - 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», свідчить про дотримання при такому розміщенні Правил дорожнього руху та ДСТУ 4100:2014.

Крім того, з наявних в матеріалах справи фотознімків розміщення знаків у спірному випадку вбачається дотримання при такому розміщенні р. 10 ДСТУ 4100:2014.

Що стосується посилань апелянта на те, що ГОСТ ДСТУ 4100-2014 дозволяє зменшувати швидкість руху протягом до 200 метрів в зоні дії знаку, яке відбувається, а працівники поліції знаходились поблизу від знаку обмеження швидкості на відстані 170 метрів, колегія суддів вважає такі доводи апелянта безпідставними, оскільки ДСТУ 4100-2014 взагалі не встановлюють будь-яких правил дорожнього руху, а визначають загальні технічні умови, зокрема, щодо розміщення знаків дорожнього руху.

Колегія суддів зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що позивач, керуючи транспортним засобом Honda Pilot, номерний знак НОМЕР_1 , на трасі М-14 Одеса-Мелітополь 35 км., рухався зі швидкістю 97 км./год., чим перевищено швидкість на 27 км., при дозволеній швидкості 70 км./год. згідно дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», та порушено вимоги п. 12.10 ПДР України і скоєно адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП України.

Також, як встановлено матеріалами справи, постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складено інспектором патрульної поліції, який відповідно до вимог ст. 222 КУпАП має право розглядати справи про адміністративні правопорушення та накладати адміністративні стягнення за ч. 1 ст. 122 КУпАП, безпосередньо на місці його вчинення. В оскаржуваній постанові зазначено, що до неї додається фіксація лазерного вимірювача швидкості транспортних засобів TruCAM, що свідчить про її відповідність вимогам ст. 283 КУпАП.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приймаючи оскаржувану постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення, відповідач діяв у межах повноважень, а тому підстави для визнання таких дій протиправними та скасування прийнятої ним постанови у справі про адміністративне правопорушення відсутні.

Доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними висновками суду апеляційної інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 241, 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено у повному обсязі 08.08.2019 р.

Суддя-доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька