Справа № 140/2715/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/4778/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Довгополова О.М.,

Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року (прийняте у м. Луцьку суддею Ксензюком А.Я.; складене у повному обсязі 29 березня 2019 року) в адміністративній справі № 140/2715/8 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Волиньліспром» до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року товариство з обмеженою відповідальністю «Волиньліспром» (далі - ТОВ «Волиньліспром», Товариство) звернулося до Волинського окружного адміністративного суду із вказаним позовом та просило визнати протиправним і скасувати прийняте Головним управлінням ДФС у Волинській області (далі ГУ ДФС у Волинській області) податкове повідомлення-рішення від 03 грудня 2018 року за № , яким йому збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств в розмірі 4 216 798 грн 75 коп., в т.ч., за податковими зобов`язаннями на 3 373 439 грн 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 843 359 грн 75 коп.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що перевіркою ГУ ДФС у Волинській області визнані фіктивними господарські операції на суму 18 938 200 грн 00 коп., фактично здійснені ТОВ «Волиньліспром» з 45 фізичними особами-підприємцями (далі - ФОП), які є платниками єдиного податку 2 групи.

ТОВ «Волиньліспром» сформовані відповідні витрати, виходячи з вартості придбаних лісоматеріалів та лісосировини у ФОП, оскільки витрати є реально понесеними і призвели до збільшення доходу підприємства.

Підтвердженням реальності здійснення господарських операцій є первинні документи, які свідчать про фактичну поставку товарно-матеріальних цінностей продавцем та їх отримання покупцем, а також документи, що підтверджують факт використання вказаних товарів у власній господарській діяльності. Про відсутність чи дефектність первинних документів внаслідок їх неналежного оформлення в акті перевірки не зазначено.

Водночас, відсутність у контрагентів матеріальних чи трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржило ГУ ДФС у Волинській області, яке вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права; висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, а обставини справи досліджено неповно та необ?єктивно. Тому просило скасувати рішення суду першої інстанції і прийняти нове, яким у задоволенні позову Товариства відмовити.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що за результатами проведеної перевірки встановлено неправомірне включення позивачем до складу витрат вартості придбаних лісоматеріалів та лісосировини у ФОП, фінансово-господарські операції з якими перевіркою визнані як такі, що містять ознаки нереальності, та відповідно позивач не мав права відображати такі операції, як операції з придбання пиломатеріалів у складі витрат.

Представник позивача подав відзив на цю апеляційну скаргу, у якому вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим; просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заперечуючи проти вимог апеляційної скарги, представник Товариства надав копію висновку експертизи № 8133 від 04.04.2019, проведеної експертом Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, відповідно до якого документально не підтверджується заниження ТОВ «Волиньліспром» податку на прибуток за період з 01.01.2015 по 30.06.2018.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, в період з 30.08.2018 по 26.09.2018 ГУ ДФС у Волинській області провело документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Волиньліспром», за результатами якої склало акт від 18 жовтня 2018 року № 22070/14-03/34122317 (далі - Акт перевірки), яким встановлено, зокрема, заниження податку на прибуток на суму 3 672 056 грн 00 коп., в т.ч. за 2015 рік на 353 790 грн 00 коп., за 2016 рік 750 561 грн 00 коп., за 2017 рік 1 759 104 грн 00 коп., за І квартал 2018 року на 447 118 грн 00 коп., півріччя 2018 року 808 601 грн 00 коп. (ІІ квартал 361 483 грн 00 коп.)

Не погодившись з такими висновками перевірки, позивач подав до ГУ ДФС у Волинській області заперечення на Акт перевірки.

Згідно з наказом ГУ ДФС у Волинській області від 08.11.2018 № 3969 та у зв`язку з поданням заперечень від 26.10.2018 (вх. № 185080/10 від 30.10.2018) на Акт перевірки, посадові особи контролюючого органу провели виїзну позапланову документальну перевірку Товариства з питань, викладених у запереченнях, про що складено акт від 28 листопада 2018 року № 25287/14-03/34122317 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Волиньліспром», податкового законодавства за період з 01 січня 2015 року по 30 червня 2018 року, з питань, викладених в запереченні від 26 жовтня 2018 року (вх. № 185080/10 від 30 жовтня 2018 року) на акт планової документальної перевірки № 22070/14-03/34122317 від 18 жовтня 2018 року».

Перевіркою, зокрема, встановлено порушення підпунктів 14.1.36, 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, статтей 22, 23, пунктів 44.1, 44.6 статті 44, пункту 135.1 статті 135, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України (далі ПК України), в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток на загальну суму 3 373 439 грн 00 коп., в тому числі за 2015 рік на 351 359 грн 00 коп., за 2016 рік 682 621 грн 00 коп., за 2017 рік 1 531 932 грн 00 коп., за І квартал 2018 року на 428 384 грн 00 коп., півріччя 2018 року 807 527 грн 00 коп. (ІІ квартал 379 143 грн 00 коп.);

На підставі акта перевірки від 28 листопада 2018 року №25287/14-03/34122317 ГУ ДФС у Волинській області 03 грудня 2018 року прийняло податкове повідомлення-рішення за № , яким збільшило позивачу грошове зобов`язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 4 216 798 грн 75 коп., в т.ч., за податковими зобов`язаннями на 3 373 439 грн 00 коп., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 843 359 грн 75 коп.

Вважаючи, що вказане податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства, Товариство оскаржило його до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що укладені між Товариством та його контрагентами правочини мали реальний характер; проведення господарських операцій підтверджено належним чином оформленими первинними документами; придбані товари використані в господарській діяльності Товариства.

Такі висновки суду першої інстанції, на переконання колегії суддів апеляційного суду, відповідають нормам матеріального права, фактичним обставинам справи і є правильними з огляду на таке.

Відповідно до пункту 134.1 статті 134 ПК України (тут і далі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об`єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

За приписами статті 135 ПК України базою оподаткування є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Пунктом 44.1 статті 44 ПК України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон № 996-XIV), згідно зі статтею 1 якого первинний документ документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

За вимогами частини другої статті 3 Закону № 996-ХIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством.

Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, відповідно до статті 9 Закону № 996-ХIV, є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами також визначена Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88; зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704, відповідно до підпункту 1.2 пункту 1, підпункту 2.1 пункту 2 якого господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення; первинні документи це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.

Тобто, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Право на формування податкових вигод виникає у покупця за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є ділова мета.

Згідно із підпунктом 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Як видно із акта перевірки, свої висновки про нереальність господарських операцій Товариства із його контрагентами податковий орган обгрунтовує здебільшого покликаннями на те, що з метою відпрацювання постачальників було направлено службового листа до оперативного управління ГУ ДФС у Волинській області № 99/14-02-14 від 05.10.2018. Згідно із отриманими відповідями за № 1588/03-20-21-07-04 від 18 жовтня 2018 року та за № 1780/03-20-21-07-02 від 16 листопада 2019 року оперативним управлінням ГУ ДФС у Волинській області в ході здійснення супроводу планової документальної виїзної перевірки ТОВ «Волиньліспром» здобуто інформацію, яка може свідчити про фіктивність контрагентів вказаного підприємства. Зокрема, відповідно до наявних відомостей ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - матері ФОП ОСОБА_8 фінансово-господарської діяльності не здійснюють; вони надали особисті документи особам, котрі зареєстрували суб`єктів господарювання та здійснюють від імені вказаних підприємців діяльність. Згідно пояснення ФОП ОСОБА_9 , остання за грошову допомогу надала власний паспорт громадянина України та код для реєстрації підприємства; вона зазначала, що участі у реєстрації підприємця не брала, документи не готувала та не підписувала, а також повідомила, що фінансових операцій з ТОВ «Волиньліспром» не здійснювала.

Доказів, які б свідчили про наявність вироку суду відносно контрагентів позивача, який би набрав законної сили, під час розгляду справи контролюючий орган не надав, а отже сам по собі факт порушення кримінальної справи щодо посадових осіб контрагента позивача не може слугувати належним доказом фіктивності розглядуваних господарських операцій та не тягне за собою правових наслідків для позивача.

Правова позиція з цього питання висловлена Верховним Судом у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 810/6308/13-а.

Щодо покликань податкового органу на протоколи допитів контрагентів позивача, колегія суддів зазначає, що статтею 83 ПК України визначено матеріали, які є підставами для висновків під час проведення перевірок, проте протоколів допиту у кримінальній справі у ній не зазначено.

Так, за приписами цієї статті для посадових осіб контролюючих органів під час проведення перевірок підставами для висновків є: документи, визначені цим Кодексом; податкова інформація;експертні висновки;судові рішення; податкові консультації, інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи.

Колегія суддів зазначає, що адміністративний суд позбавлений можливості перевірити матеріали досудового розслідування на відповідність критеріям належності і допустимості, оскільки в такому випадку повинен був би перебрати на себе повноваження слідчого судді, що є неможливим.

Разом з тим, вказані особи не були допитані у ході розгляду цієї адміністративної справи як свідки.

На підтвердження реальності господарських операцій Товариство надало до суду копії карток-рахунків по контрагентах, накладних на отримання лісосировини, товарно-транспортних накладних та платіжних доручень.

Надані ТОВ «Волиньліспром» документи є первинними документами в розумінні вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» й у своїй сукупності повністю підтверджують факт здійснення господарських операцій по придбанню лісоматеріалів та лісосировини у контрагентів.

Отже, фактичне виконання господарських зобов`язань позивачем підтверджується належним чином оформленими первинними документами, а укладені з названими контрагентами договори спрямовані на настання реальних обставин щодо поставки товарів та використання їх в господарській діяльності позивача; а вказане жодним чином не спростоване відповідачем належними та допустимими доказами.

З приводу покликань апелянта на відсутність у контрагентів позивача необхідних умов для здійснення господарських операцій, зокрема, трудових ресурсів, колегія суддів зазначає, що вказане не перешкоджає контрагентам позивача здійснювати господарську діяльність шляхом залучення фондів, активів та осіб для виконання господарських операцій за плату на підставі цивільно-правових договорів, при тому, що ці обставини перевірені не були, а висновки податкового органу базуються виключно на припущеннях.

Суд також зазначає, що всі контрагенти позивача на той час були діючими, їх діяльність не було припинено.

Що стосується покликань апелянта на ненадання контрагентами позивача договорів на придбання товарів, які надалі реалізовувались Товариству, сертифікатів якості та інших первинних документів у повному обсязі, колегія суддів зазначає, що Товариство не може нести відповідальності за дії своїх контрагентів; така носить індивідувальний характер, при тому, що як уже було зазначено вище, Товариство надало для перевірки усі первинні документи, які є обов`язковими для складання при здійсненні спірних господарських операцій. Також, податковим органом не спростовано доводи позивача з приводу того, що поставлені Товариству товари могли бути придбані його контрагентами в інших регіонах, поза межа області чи в інших господарюючих суб`єктів.

З приводу зауважень щодо того, що певні первинні документи підтверджують те, що Товариство було постачальником товарів, а не їх отримувачем, представник Товариства у додатковому поясненні (т. 5 а.с. 119) зазначив, що таке є лише припущенням податкового органу і слова «відпущено» («одержано») можна трактувати двояко - як і ким (від кого), так і кому (ким).

З огляду на незазначення назви постачальника (отримувача) у родовому відмінку колегія суддів вважає, що такі пояснення є слушними і двояке трактування слів варто тлумачити на користь платника.

Вказане дає підстави для висновку про те, що досліджені судом первинні документи належним чином підтверджують реальність господарських операцій позивача і протиправності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, при тому, що податковий орган не заперечує подальше використання придбаного товару у господарській діяльності позивача, його переробку та подальший продаж лісоматеріалів.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст.229, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року в адміністративній справі № 140/2715/8 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький
Постанова складена у повному обсязі 09 серпня 2019 року.