Справа № 826/10091/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 серпня 2019 року № 826/10091/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТЕК-Транс» до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16.05.2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛТЕК-Транс» (08130, Київська обл, с. Чайки, вул. Лобановського Валерія, 28,кв. 146, ) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області (03680, м. Київ, вул. Народного ополченя,5а, ), в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області № від 16.05.2017 р., винесене відносно Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛТЕК-Транс».

В обґрунтування заявлених вимог, позивач зазначив, що вважає податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області протиправним, в зв`язку із відсутністю підстав для нарахування грошового зобов`язання та застосування штрафних санкцій.

Ухвалою суду від 15 серпня 2017 року відкрито провадження у справі, запропоновано відповідачу надати письмові заперечення проти позову та відповідні документи на підтвердження своєї позиції.

Відповідач надав заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що не погоджується із доводами позивача по справі, вважає позов необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала у повному обсязі, представник відповідача проти задоволення позову заперечував з мотивів, наведених у запереченнях на адміністративний позов.

На підставі клопотання представника позивача, заявленого в судовому засіданні 18.01.2018 року, суд продовжив судовий розгляд справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

У період з 05.04.2017 року по 11.04.2017 року, відповідно до наказу № 570 від 03.04.2017 року головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок з окремих питань управління аудиту ГУ ДФС у Київській області Зінченко О.Г, була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «ЛТЕК-Транс» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з переліком підприємств, зазначених в ухвалі слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.08.2016 року у справі № 760/6919/16-к у кримінальному провадження № 0000630 від 08.12.2015 року.

За результатами проведеної перевірки відповідачем був винесений акт № 231/-36-14-05/33766181 від 19.04.2017р.

Актом перевірки встановлено порушення позивачем наступних норм Податкового Кодексу України: ст. 22,п. 44.1 ст.44, ст. 188, п. 198.2, п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 185.1. ст. 185, п. 200.1 ст. 200, п.201.1 п.201.4, п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 115 833 грн, в тому числі по періодах:

- травень 2015 року у сумі - 26 667 грн;

- червень2015 року у сумі - 30 833 грн;

- березень 2016 року у сумі - 58 333 грн.

Позивачем були направлені заперечення №10 на вказаний акт перевірки до ГУ ДФС у Київській області. Проте, за результатами розгляду заперечень, акт перевірки був залишений без змін, а заперечення без задоволення.

18.05.2017 року на адресу товариства надійшло податкове повідомлення-рішення № від 16.05.2017 року, яким позивачу збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість на суму 115833 грн та нараховані штрафні санкції на суму 28958 грн.

Не погоджуючись із винесеними рішеннями, позивач звернувся зі скаргою № 14 до ДФС України, до якої долучив докази реального виконання господарських зобов`язань між позивачем та вказаними в акті перевірки контрагентами.

Рішенням ДФС України № 15885/6/99-99-11-01-01-25 від 24.07.2017 року податкове повідомлення-рішення від 16.05.2017 року залишено без змін.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Приписами п.14.1 ст.14 ПК України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.); доходами є загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами (14.1.56.); постачанням товарів є будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (14.1.191.); розумною економічною причиною (ділова мета) є причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності (14.1.231.).

Приписами абзацу 1 пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України визначено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункт 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з п. 185.1. ст. 185, п. 187.1. ст. 187, п. 188.1. ст. 188 ПК України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, окрім іншого, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України. Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, або дата відвантаження товарів. База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче звичайних цін, з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Пунктом 200.1. ст. 200 ПК Кодексу встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно з п. 198.1. ст. 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

При цьому, відповідно до п. 198.2., 198.3., 198.6. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст.201 Кодексу).

З аналізу наведених законодавчих приписів вбачається, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту та витрат, що враховуються при обчисленні об`єкта оподаткування податком на прибуток, є факт придбання товарів (послуг) з метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Згідно з частиною 2 статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Одним із основних принципів, на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, відповідно до статті 4 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є принцип превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми.

Згідно із статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як зазначено у частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з пунктом 1.2 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі - "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку"), записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів.

Відповідно до пункту 2.1 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платниками податків вносяться відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Як вбачається зі змісту акту перевірки та заперечень ГУ ДФС у Київській області, висновки щодо порушення товариством з обмеженою відповідальністю «ЛТЕК-Транс» приписів податкового законодавства зроблено з огляду на відсутність факту реальності господарських операцій між позивачем та його контрагентами - ТОВ «Елітстар Компані», ТОВ «СТ МІДЛ», ТОВ «РЗХ ЛІМІТЕД».

Як вбачається із матеріалів перевірки ТОВ «ЛТЕК-Транс» в перевіряємому періоді здійснювало фінансово-господарські відносини із ТОВ «Елітстар Компані», ТОВ «СТ МІДЛ», ТОВ «РЗХ Лімітед».

Так, матеріалами справи встановлено, що між позивачем і ТОВ «Елітстар Компані» був укладений договір про надання консультаційно-юридичних послу № 09/03 від 09.03.2016 року. За результатами виконання умов договору були складені акти виконаних робіт на суму 100 000, 00 грн, в т.ч. ПДВ 16 666,66 грн.

В акті перевірки зазначено, що відповідно до інформації по ТОВ «Елітстар Компані» за березень 2015 року, не подано декларацію з ПДВ, неоплачений статутний капітал, остання звітність з податку на прибуток - декларація за 2015 рік. До акту перевірки не були надані відповідні звіти, письмові консультації, правові висновки, довідки з правових питань, інші документи, які можуть свідчити про фактично надані консультативні послуги. Таким чином, відповідачем не встановлено пов`язаність проведених операцій ТОВ «ЛТЕК-Транс» по фінансово-господарським правовідносинам з ТОВ «Елітстар Компані» з його господарською діяльністю.

До матеріалів справи позивач надав договір про надання консультаційно-юридичних послуг № 09/03 від 09 березня 2016 року.

Відповідно до змісту вказаного договору, судом встановлено, що він укладений 09 березня 2016 року.

Згідно з п. 7.1. договору він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.

Пункт 7.2 договору визначає, що строк договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього договору та закінчується 31 травня 2015р. Тобто, строк дії договору закінчився раніше, ніж його було укладено.

Крім того, відповідно до розділу 2 «Обов`язки юридичної фірми», ТОВ «Елітстар Компані» повинно було за доручення замовника, протягом строку дії договору, надавати такі консультаційно-юридичні послуги, як: брати участь у підготовці та укладенні різного роду договорів між замовником та іншими особами, організовувати та вести позовну роботу, брати участь у розгляді питань про дебіторську заборгованість замовника, представляти у встановленому порядку інтереси замовника в суді, а також в інших державних органах, надавати усні та письмові консультації, правові висновки , довідки з правових питань, що виникають з приводу діяльності замовника, готувати за дорученням замовника матеріали про розкрадання, розтрати, нестачі та інші правопорушення для передачі слідчим, судовим органам, а також вживати заходи щодо відшкодування збитків, завданих замовнику.

Як вбачається із наведених обов`язків ТОВ «Елітстар Компані» за договором від 09.03.2016 року, вони передбачають діяльність із ведення юридичного супроводу підприємства, яке складається не тільки з усних консультацій, але і дії, пов`язаних із створення письмових документів.

На підтвердження виконання вказаного договору, до суду були надані акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09 березня 2016 р. та роз`яснення до акту, акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 10 березня 2016 року та роз`яснення до цього акту, рахунки-фактури.

Суд не вважає надані документи належними доказами на підтвердження виконання робіт за договором про надання консультаційно-юридичних послуг, тому що зазначені документи не розкривають сутність наданих послуги, їх кількість та зміст. Жодних письмових доказів роботи ТОВ «Елітстар Компані» по виконанню договору суду не надано.

Також суд зазначає, що із акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 09.03.2016р., 10.03.2016 р. неможливо з`ясувати, які конкретно послуги були надані ТОВ «Елітстар Компані», за які позивачем було сплачено 100 000,00 грн.

В судовому засіданні 09.11.2017 року, представник позивача не зміг пояснити сутність конкретних робіт, документів, які були складені ТОВ «Елітстар Компані» на замовлення Позивача відповідно до договору від 09.03.2016 року.

З огляду на вищезазначені факти, позивачем не доведено перед судом факту виконання робіт (надання послуг) за договором про консультаційно-юридичні послуги № № 09/03 від 09 березня 2016 року.

Крім зазначеного контрагента, ТОВ «ЛТЕК-Транс» мало фінансово-господарські взаємовідносини із ТОВ «СТ МІДЛ» і ТОВ «РЗХ ЛІМІТЕД»

Так, між позивачем і ТОВ «СТ МІДЛ» був укладений договір про надання інформаційно-консультативних послуг № 01/03 від 01.03.2016 року. На виконання цього договору складені акти виконаних робіт на суму 250 000,00 грн, в т.ч. ПДВ 41 666,66 грн.

В акті перевірки зазначено, що ТОВ «СТ МІДЛ» за березень 2016 року не подано податкову декларацію з ПДВ, а у ТОВ «ЛТЕК-Транс» по взаємовідносинам із ТОВ «СТ МІДЛ» за період березень 2016 року обліковується розбіжність ПДВ у розмірі 41 666,66 грн.

Перевіркою встановлено, що ТОВ «СТ МІДЛ» відсутні основні засоби у період здійснення фінансово-господарських операцій з ТОВ «ЛТЕК-Транс», кількість працівників становить 1 особу.

Позивачем до матеріалів справи був наданий договір № 01/03 від 01 березня 2016 року на надання інформаційно-консультаційних послуг, відповідно до п.2.1 якого виконавець надає рекламно-інформаційні послуги.

Згідно із актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 01 березня 2016 року ТОВ «СТ МІДЛ» надало послуги по розміщенню та розповсюдженню реклами на суму 41 666,67 грн.

Проте, судом не встановлено, а позивачем не надано пояснень під час судового засідання 09.11.2017 року, яким чином відбувалось розповсюдження реклами за договором, в який спосіб, в яких місцях.

Актом від 02.03.2016 року на суму 41 666,67 грн підтверджувалось виготовлення візиток, календариків, буклетів. Проте, в акті не зазначено ані кількості виготовлених візиток, календариків, буклетів, ані інших даних, які б свідчили про об`єми виготовленої продукції на суму 41 666,67 грн.

Так, відповідно до додатку № 1 в матеріалах справи знаходяться копії візиток ТОВ «ЛТЕК-Транс». Вказані візитки були виготовлені відповідно до договору про надання інформаційно-консультаційних послуг від 01.03.2016 року.

Крім того, в матеріалах справи знаходиться додаток № 1 із зазначенням тих самих візиток, в такій кількості та зовнішній схожості, які були долучені до договору № 01/03 між ТОВ «СТ МДЛ» і позивачем.

Вказані візитки були виготовлені вже іншим підприємством - ТОВ «РЗХ ЛІМІТЕД» за договором на надання інформаційно-консультаційних послуг від 05 травня 2015 року. На підтвердження виконання цього договору до матеріалів справи долучений акт від 29 травня 2015 року на суму 40 000 грн.

Суд зазначає, що під час судового засідання 09.11.2017 року, на запитання суду, в чому полягала необхідність в розробці візиток за договором від 01.03.2016 року, коли такі самі візитки були вже розроблені рік тому іншим підприємством, представник позивача обґрунтованої відповіді не надала, зазначивши лише про те, що різні компанії розробляють та виготовляють поліграфічну продукцію в різних форматах.

Вказані доводи позивача спростовують факт отримання економічної вигоди від придбання таких послуг.

З огляду на вказане, суд погоджується із висновкам відповідача, зазначеними в акті перевірки про те, що дані послуги були лише письмово оформленні, однак фактичного їх здійснення не відбувалось.

Крім того, на виконання протокольної ухвали від 09.11.2017 року, позивачем до матеріалів справи були долучені наступні документи: штатний розклад № 1 з 03.01.2016 року, довідка про кількість працівників у ТОВ «ЛТЕК-Транс», довідка про надання транспортно-експедиційних послуг та перевезень вантажів автомобільним транспортом, з переліком дат і підприємств, кому надавались такі послуги.

Проаналізувавши вказані документи, суд встановив, що вони не можуть бути прийнятими судом в якості належних і допустимих доказів по справі, оскільки із вказаного переліку підприємств, без фактичного дослідження перелічених в ньому договорів, неможливо встановити умови договору, обов`язкові реквізити у вигляді печатки та підпису уповноваженої особи. Із наведеного у таблиці переліку таких договорів суд не має змоги встановити реальне існування цих договорів та контрагентів.

Судом проаналізований протокол обшуку від 22.03.2016 року, складений в рамках кримінального провадження № 00000630 від 08.12.2015 року, який був наданий відповідачем разом із запереченнями на адміністративний позов.

Відповідно до змісту вказаного протоколу вбачається, що під час обшуку у квартирі, яка заходиться за адресою: м. Київ, вул. Антоновича, б.155, кв. 51 , були вилучені документи і печатки десятків підприємств, серед яких і печатки ТОВ «СТ МІДЛ», ТОВ «РЗХ ЛІМІТЕД», «Елітстар Компані». Судом встановлено, що зазначена адреса не є юридичною чи фактичною адресою вказаних контрагентів позивача, тому наявність печаток у особи, яка не має відношення до господарської діяльності контрагентів, а також те, що печатки знаходяться за адресою, що не відповідає адресам підприємств-контрагентів, свідчить про те, що документи, які були складені від імені таких контрагентів-постачальників, підписані та складені не встановленими особами.

Аналіз матеріалів справи свідчить про те, що висновки податкового органу щодо нереальності здійснення господарських операцій підтверджені наявними в справі письмовими доказами. Позивач не довів перед судом фактичне здійснення зазначених операцій із надання консультативно-юридичних та інформаційно-консультативних послуг.

Матеріали позовної заяви та долучені до неї документи містять лише документальне оформлення правовідносин, проте не свідчить про їх реальне виконання. Оскільки наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері, у позивача не було підстав для податкового обліку вказаних операцій.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

В зв`язку із відмовою у задоволенні позову, судові витрати розподілу не підлягають

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛТЕК-Транс» (08130, Київська обл, с. Чайки, вул. Лобановського Валерія, 28,кв. 146, ) відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Н.Г. Вєкуа