Справа № 520/1698/19
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

в порядку ч. 3 ст. 34 Кодексу адміністративного судочинства України
"08" серпня 2019 р. Справа № 520/1698/19
З постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 08 серпня 2019 року по справі № 520/1698/19, я незгодна, з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 до 12.07.2018 року обіймала посаду судді Жовтневого районного суду м. Харкова.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Харкова від 05.07.2018 року № 06-05/82 у зв`язку із відрахуванням судді Іванової І.В. зі штату суду визначено про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані відпустки, усього 44 календарних дні (пункт другий наказу).
Наказ надійшов до відповідача 05.07.2019 року, виплата грошової компенсації проведена позивачу 12.07.2018 року.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.08.2018 року № 06-03/178 внесені зміни до наказу від 05.07.2018 року № 06-05/82, зокрема, до пункту другого, якими визначено, що позивачу належить до сплати грошова компенсація за невикористанні відпустки, усього за 159 днів.
Наказ від 23.08.2018 року надійшов до ТУ ДСА у Харківській області 27.08.2018 року та 30.08.2018 року грошова компенсація за 115 днів невикористаної відпустки позивачу виплачена.
Наказом голови Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.11.2018 року № 06-03/189 внесені зміни до наказу від 05.07.2018 року № 06-05/82, зокрема, до пункту другого, якими визначено, що позивачу належить до сплати грошова компенсація за невикористанні відпустки, усього за 335 днів.
Наказ від 16.11.2018 року надійшов до ТУ ДСА у Харківській області 19.11.2018 року та 19.08.2018 року грошова компенсація за 176 днів невикористаної відпустки позивачу виплачена.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Отже, при недотриманні роботодавцем вимог статті 116 КЗпП України, для роботодавця настають наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України.
Роботодавець не несе відповідальність, передбачену статтею 117 КЗпП України, у разі відсутності його вини. Відсутність своєї вини повинен довести роботодавець.
Разом з тим, суд першої інстанції не залучив для участі у справі Жовтневий районний суд м. Харкова та не з`ясував питання наявності/відсутності у роботодавця судді Іванової І.В. вини у не проведенні з позивачем повного розрахунку в день її відрахування зі штату суду.
За приписами ст. 48 КАС України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до ухвалення рішення у справі за згодою позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Суд має право за клопотанням позивача до ухвалення рішення у справі залучити до участі у ній співвідповідача (ч. 3 ст. 48). Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави (ч. 4 ст. 48). Під час вирішення питання про залучення співвідповідача чи заміну належного відповідача суд враховує, зокрема, чи знав або чи міг знати позивач до подання позову у справі про підставу для залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 5 ст. 48). Заміна відповідача допускається до ухвалення рішення судом першої інстанції (ч. 7 ст. 48).
Отже у суду апеляційної інстанції відсутні повноваження щодо заміни неналежної сторони, а саме, - залучення до участі у справі у якості другого відповідача Жовтневого районного суду м. Харкова.
Підпунктом 4.3. пункту 4 Типового положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України в Автономній республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом ДСА України від 15.07.2015 року № 104, передбачено, що територіальні управління Державної судової адміністрації України здійснюють функції розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності загальних судів.
Я вважаю, що у Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області відсутні правові підстави для доведення перед судами факту наявності обставин, які обумовили неможливість Жовтневого районного суду м. Харкова своєчасно видати накази про виплату позивачу належній їй при звільнені суми компенсації за невикористанні відпустки.
Таким чином, оскільки Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Харківській області не є роботодавцем позивача, вина Жовтневого районного суду м. Харкова щодо не проведенні повного розрахунку із позивачем в день її відрахування зі штату суду судами першої та апеляційної інстанцій належним чином не встановлена, підстави для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 відсутні.
Із матеріалів справи, у тому числі позовної заяви ОСОБА_1 , вбачається, що факт затримки відповідачем на 5 днів проведення виплат грошової компенсації невикористаної відпустки позивача (з 27.08.2018 року по 30.08.2018 року та з 19.11.2018 року по 21.11.2018 року) не слугував підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з адміністративним позовом.
Суддя
Другого апеляційного
адміністративного суду Мельнікова Л.В.