Справа № 640/13198/19
Суддя: Клочкова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

09 серпня 2019 року м. Київ № 640/13198/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючої судді Клочкової Н.В., розглянувши клопотання представника товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро - Україна» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження в адміністративній справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро-Україна»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро - Україна» (надалі - позивач), адреса: 02002, місто Київ, вулиця Євгенна Сверстюка, будинок 11, корпус А, офіс 1108 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (надалі - відповідач), адреса: 04119, місто Київ, вулиця Дегтярівська, будинок 11г, в якій позивач просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 05 квітня 2019 року про нарахування штрафу у розмірі 469 356,55 гривень за платежем податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів, прийнятого Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби на підставі Акту про результати камеральної перевірки ТОВ "ФОСАГРО-УКРАЇНА" з питань несвоєчасної сплати податку на прибуток за І півріччя 2018 року № 671/28-10-41-02/33542675 від 13 березня 2019 року.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 липня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) без повідомлення учасників справи.

06 серпня 2019 року представником товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро - Україна» через канцелярію Окружного адміністративного суду міста Києва подано клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування клопотання представник позивача зазначив, що оскільки на підставі оскаржуваного рішення відповідач може заявити вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, яка більш ніж у 233 рази перевищує прожитковий мінімум для працездатних осіб, за доводами представника позивача, дана адміністративна справа не відноситься до категорії незначної складності.

Крім того, представник позивача послався також на те, що справа має істотне значення для позивача, оскільки незалежно від суми донарахованих відповідачем грошових зобов`язань за податковим повідомленням-рішенням, що оскаржується, підстави такого нарахування є типовими для позивача, аналогічні рішення будуть виноситися відповідачем й надалі, а відтак, як стверджує представник позивача, рішення суду у цій справі фактично матиме вирішальне значення для позивача з питань притягнення його до відповідальності за порушення податкового законодавства протягом наступних двох років цих санкцій.

Також, за доводами представника позивача, справа має значну складність, оскільки в процесі її розгляду необхідно встановити значну кількість обставин, зокрема, правовий режим санкцій, специфічне правове становище позивача, викликане застосуванням санкцій, визначити пріоритетність норм Податкового кодексу України та Закону України «Про санкції», встановити відсутність вини позивача у вчиненні податкового правопорушення;

При цьому, представник позивача наголошує й на тому, що докази у справі, якими підтверджується позиція позивача, є доволі специфічними, зокрема, сертифікати про дію форс-мажорних обставин, що стали причиною невиконання позивачем своїх податкових обов`язків, що вимагають детального аналізу їх судом та заслуховування позицій сторін.

Більш того, представник позивача вважає, що справа становить значний суспільний інтерес, оскільки аналогічні санкції застосовані не тільки до позивача, а й до інших платників податків, внаслідок чого рішення у цій справі фактично визначить правомірність притягнення до відповідальності осіб, що виконують свої податкові зобов`язання через пряму законодавчу заборону у вигляді санкцій.

З урахуванням викладеного, як зазначає представник позивача, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження буде порушувати права та інтереси позивача та унеможливить винесення законного та обґрунтованого рішення судом.

Розглянувши зазначене клопотання представника позивача, Окружний адміністративний суд міста Києва зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності, а частиною 2 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

При цьому, виключний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, міститься в частині 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України та в частині 4 статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, до таких справ відносяться справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предмет спору у вказаній адміністративній справі не підпадає під вичерпний перелік справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження, а визначена у оскаржуваному податковому повідомленні рішення сума грошового зобов`язання 469 356,55 гривень не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Крім того, суд зауважує, що припущення представника позивача щодо можливого звернення відповідача до суду з позовними вимогами про стягнення суми грошового зобов`язання, яка зазначена у податковому повідомленні - рішенні не є належним чином вмотивованою та обґрунтованою підставою, яка дозволяє суду дійти висновку про неможливість розгляду даної адміністративної справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників.

Стосовно винесення аналогічних податкових повідомлень-рішень в подальшому та наявність аналогічних санкцій, застосованих відповідачем, до інших платників податку, суд зазначає наступне.

У відповідності до пункту 21 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України під типовими адміністративними справами слід розуміти адміністративні справи, відповідачем у яких є один і той самий суб`єкт владних повноважень (його відокремлені структурні підрозділи), спір у яких виник з аналогічних підстав, у відносинах, що регулюються одними нормами права, та у яких позивачами заявлено аналогічні вимоги.

Особливості провадження в типових справах визначені у параграфі 3 глави 11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Проте, представником позивача не надано суду належних та допустимих доказів, що дана адміністративна є типовою, як і не надано доказів, що Верховним Судом відкрито провадження у зразковій справі за наслідками розгляду матеріалів однієї з таких справ, предмет спору в якій є аналогічним даному предмету спору.

Тому, твердження представника позивача в частині того, що справа має істотне значення для позивача та становить значний суспільний інтерес з підстав, зазначених у клопотанні, є необґрунтованими.

Стосовно значної складності даної адміністративної справи та посилання представника позивача на необхідність встановлення значної кількості обставин, зокрема, правового режиму санкцій, специфічного правового становища позивача, викликаного застосуванням санкцій, визначення пріоритетності норм Податкового кодексу України та Закону України «Про санкції» та встановлення відсутності вини позивача у вчиненні податкового правопорушення, суд зазначає, що надання правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, та їх дослідження судом, не зумовлює обов`язкової участі сторін, а тому не потребує проведення судового засідання.

Більш того, суд вважає за доцільне зазначити, що у чинному законодавстві України не визначено таке поняття, як «специфічні» докази, також відсутня певна процедура визнання доказів у справі, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, «специфічними», а тому посилання представника позивача на наявність у даній адміністративній справі «специфічних доказів» є таким, що не ґрунтується на положеннях діючого законодавства України.

При цьому, суд наголошує, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною на підставі Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року №475/97-ВР (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Ахеn v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСІІЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

За таких підстав, а також враховуючи, що представником позивача не наведено переконливих доводів, з яких вбачалась би необхідність розгляду справи за правилами загального позовного провадження, а доводи, на які останній послався у своєму клопотанні є такими, що не доводять суду необхідності розгляду даної справи за правилами за правилами загального позовного провадження, суд дійшов висновку про відсутність на цій стадії підстав для задоволення клопотання представника позивача та призначення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Керуючись статтями 241 - 243, 248, 257, 258, 260 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

У Х В А Л И В:

Клопотання представник товариства з обмеженою відповідальністю «Фосагро - Україна» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Н.В. Клочкова