Справа № 820/2522/17
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-08-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

12.08.2019 р. справа №820/2522/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

представника позивача - Біленького Д.В. ,

представника відповідача - не прибув,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

Головного управління ДФС у Харківській області
до Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК Технології підйому
пропідтвердження обгрунтованості адміністративного арешту майна, -

встановив:

Суб`єкт владних повноважень, Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області (далі за текстом - заявник, контролюючий орган, ГУ, Головне управління), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про 1) підтвердження обґрунтованості умовного адміністративного арешту майна ТОВ "НВК Технології підйому" (37632175), застосованого на підставі рішення заступника начальника Головного управління ДФС у Харківській області від 19.06.2017 р.; 2) накладення арешту на кошти, які перебувають на рахунках Товариства з обмеженою відповідальністю "НВК Технології підйому", відкритих в банківських установах, шляхом зупинення видаткових операцій на таких рахунках.

Аргументуючи заявлені вимоги, заявник зазначив, що платник податків вчинив протиправну відмову від перевірки, а вказана обставина зумовлює застосування адміністративного арешту майна платника податків, у тому числі і у спосіб накладання арешту на кошти шляхом зупинення видаткових операцій на рахунку у банку.

Відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «НВК «Технології підйому» (далі за текстом - платник, Товариство, ТОВ), з поданим позовом не погодився.

Підставами заперечень проти позову є доводи про те, що перевірка вже фактично проведена контролюючим органом, а тому відсутні підстави для застосування адміністративного арешту майна платника податків.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

Контролюючим органом було складено запит від 21.04.2017 р. №4313/10/20-40-14-13-18 про надання пояснень та документів по взаємовідносинам з ТОВ «ТД «НВК «Технології підйому» за грудень 2016р.

Названий запит було отримано Товариством 29.04.2017р.

У зв`язку з невиконанням Товариством вимог згаданого запиту контролюючим органом було видано наказ від 08.06.2017р. №2400 про призначення документальної позапланової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового законодавства України у господарських взаємовідносинах з ТОВ «ТД «НВК Технології Підйому» (податковий номер 38970919) за грудень 2016 року.

09.06.2017 року о 13.00 посадовими особами контролюючого органу було складено акт «Щодо не допуску посадових осіб до проведення документальної позапланової виїзної перевірки» від 09.06.2017р. №1108/20-40-14-12-11.

Кваліфікувавши діяння платника як відмову від проведення перевірки, контролюючий орган за цією подією, пославшись на п.п. 92.3 ст.92 Податкового кодексу України, прийняв рішення про застосування умовного адміністративного арешту майна від 19.06.2017 р. і 19.06.2017 року звернувся до суду у загальному порядку з вимогою про підтвердження обґрунтованості власного рішення про арешт майна і з вимогою про накладення арешту майна на кошти на рахунку платника.

Наказ Головного управління ДФС у Харківській області 08.06.2017р. №2400 був оскаржений Товариством у межах справи №820/2468/17.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 р. позов Товариства було залишено без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду означене рішення окружного адміністративного суду було залишено без змін.

Таким чином, у спірних правовідносинах має місце випадок, коли платник протиправно, свідомо та умисно не виконав законного наказу контролюючого органу.

Водночас із цим, запит від 21.04.2017 р. №4313/10/20-40-14-13-18 повторно було використано контролюючим органом при прийнятті наказу від 02.08.2018 р. №5575, який охоплював як той же період діяльності (грудень 2016 р.), що і наказ від 08.06.2017 р. №2400, так і стосувався взаємовідносин із тим же самим суб`єктом права - контрагентом постачальником (ТОВ «ТД «НВК «Технології підйому»).

Наказ від 02.08.2018 р. №5575 був реалізований контролюючим органом у спосіб проведення перевірки, результати перевірки були оформлені актом, з посиланням на цей акт перевірки владним суб`єктом були винесені відповідні податкові повідомлення - рішення.

Виданий на підставі запиту від 21.04.2017 р. №4313/10/20-40-14-13-18 новий наказ ГУ ДФС у Харківській області від 02.08.2018р. №5575 був оскаржений платником у судовому порядку у межах справи №520/8532/18.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 12.11.2018 р. у позові було відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 р. позов платника було задоволено, наказ ГУ ДФС у Харківській області від 02.08.2018р. №5575 було визнано протиправним і скасовано.

Ухвалою Верховного Суду від 11.07.2019 р. касаційну скаргу ГУ ДФС у Харківській області на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2019 р. по справі №520/8532/18 було повернуто у зв`язку з неоплатою судового збору.

Винесені за наслідками проведеної на підставі наказу ГУ ДФС у Харківській області від 02.08.2018 р. №5575 перевірки податкові повідомлення-рішення (у тому числі і за питаннями дотримання Товариством податкової дисципліни у грудні 2016р. у взаємовідносинах з ТОВ «ТД «НВК «Технології підйому») були скасовані судом у межах справи №520/11982/18 (рішення Харківського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 р.)

До відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

З приводу співвідношення п. 20.1.33 ст. 20 та ст. 94 Податкового кодексу України

Згідно з п. 20.1.33 ст. 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.

За визначенням п. 94.1 ст. 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.

Відповідно до п.п. 94.2.3 ст. 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків може бути застосовано, якщо з`ясовується, що платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу;

Суд вважає, що п. 20.1.33 ст. 20 Податкового кодексу України та ст. 94 Податкового кодексу України запроваджені абсолютно різні заходи державного податкового примусу, котрі не співпадають ані за приводами та підставами застосування, ані за процедурою реалізації, ані за механізмом припинення дії.

Так, п. 20.1.33 ст.20 Податкового кодексу України передбачено застосування арешту коштів платника податків - боржника безвідносно до події вчинення платником будь-якого протиправного діяння, а виключно за фактом наявності податкового боргу у поєднанні з фактом відсутності майна чи фактом існування майна з балансовою вартістю меншою суми податкового боргу або фактом існування майна, яке не може бути джерелом погашення податкового боргу.

Водночас із цим, адміністративний арешт майна платника податків є заходом державного податкового примусу, котрий застосовується до платника податків у разі вчинення будь-якого протиправного діяння з-поміж переліку наведених у п. 94.2 ст.94 Податкового кодексу України.

Тобто за своїм змістом та правовою суттю захід державного податкового примусу за п. 20.1.33 ст. 20 Податкового кодексу України не підпадає під визначення адміністративного арешту майна платника податків за ознакою - підстави застосування згідно з п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України, адже спрямований на примусове виконання податкового обов`язку за платника податків в частині своєчасності розрахунків.

Оцінивши приєднані до справи докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах мала місце спроба контролюючого органу провести захід податкового контролю у формі перевірки.

Відтак, будь-які обставини наявності чи відсутності податкового боргу, а також структури, розміру, інших характеристик активів платника податків не мають юридичного значення для вирішення даного спору.

Тому приписи п. 20.1.33 ст. 20 Податкового кодексу України є неналежною нормою матеріального права відносно спірних правовідносин, котрі склались з приводу здійснення контролюючим органом заходу податкового контролю, а не з приводу примусового виконання податкового обов`язку приватної особи в частині своєчасності розрахунків.

З приводу кваліфікації діяння платника податків як відмови від перевірки

Норми Податкового кодексу України не містять ані визначення відмови платника від перевірки (не допуску до перевірки), ані критеріїв названого діяння.

Таким чином, зміст названого діяння законом з достатньою чіткістю не конкретизований.

Водночас із цим, суд зважає, що за приписами абз. 5 п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України підставою для недопущення посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення документальної виїзної або фактичної перевірки є будь-яка з перелічених обставин, а саме: 1) непред`явлення або направлення на перевірку, або копії наказу про призначення перевірки, або службового посвідчення, 2) ненадіслання копії наказу про призначення перевірки, 3) пред`явлення оформлених без додержання вимог закону або направлення на перевірку, або копії наказу про призначення перевірки, або службового посвідчення.

Суд зауважує, що згідно з абз. 2-3 п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України вимогами до форми та змісту направлення на перевірку визначені: 1) підпис керівника контролюючого органу (заступника керівника чи уповноваженої особи), 2) печатка контролюючого органу, 3) дата видачі направлення, 4) найменування контролюючого органу, 5) реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, 6) найменування та реквізити суб`єкта перевірки або об`єкта перевірки, 7) мета перевірки, 8) вид перевірки, 9) підстави перевірки, 10) дата початку перевірки, 11) тривалість перевірки, 12) посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку; а вимогами до форми та змісту наказу про призначення перевірки визначені: 1) підпис керівника контролюючого органу (заступника керівника чи уповноваженої особи), 2) печатка контролюючого органу, 3) дата видачі, 4) найменування контролюючого органу, 5) найменування та реквізити суб`єкта перевірки або адреса об`єкта перевірки, 6) мета перевірки, 7) вид перевірки, 8) підстави перевірки, 9) дата початку перевірки, 10) тривалість перевірки, 11) період діяльності, який підлягає перевірці.

Абзац 6 п.п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України містить імперативне застереження, відповідно до якого відмова платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) від допуску до перевірки на інших підставах, ніж визначені в абзаці п`ятому цього пункту, не дозволяється.

Тому, суд вважає, що будь-яке діяння платника податків, котре не охоплюється ознаками за абз. 5-6 п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України, не може бути кваліфіковано як відмова від проведення перевірки (рівно як і не допуск до перевірки).

Окремо суд наголошує, що платник податків у порядку абз.6 п.п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України має право оцінювати на відповідність закону документи контролюючого органу відносно призначення та проведення перевірки виключно у межах параметрів за зовнішнім оформленням згідно зі ст. 81 Податкового кодексу України.

Незгода ж платника з суттю зазначених у наказі юридичних та фактичних підстав для призначення перевірки не є законною підставою для відмови у допуску працівників контролюючого органу до перевірки, позаяк підстави для перевірки передбачені не ст. 81 Податкового кодексу України, а зовсім іншими нормами закону - ст.ст. 75, 77, 78, 80 Податкового кодексу України.

Вирішуючи справу, суд наголошує, що за спеціальним правилом абз. 7 п. 81.1 ст. 81 Податкового кодексу України у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки.

Таким чином, закон прямо передбачає, що навіть відмова службових (посадових, уповноважених) осіб платника від одержання у працівників контролюючого органу документів про перевірку не є відмовою від перевірки, позаяк перевірка розпочинається безвідносно до названої події.

Оцінивши приєднані до справи докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах документи контролюючого органу на перевірку не мають дефектів за параметрами ст. 81 Податкового кодексу України.

При цьому, учасниками справи визнаються обставини відмови платника від проведення перевірки.

Тому при розв`язанні спору, суд виходить із визнаного сторонами факту відмови Товариства від проведення перевірки на підставі наказу Головного управління ДФС у Харківській області 08.06.2017 р. №2400.

З приводу юридичної долі наказу контролюючого органу про призначення перевірки

Згідно з п.п. 94.2.3 ст. 94 Податкового кодексу України арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується, що платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу.

Відповідно до абз. 2 і 3 п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду. Звільнення коштів з-під арешту банк або інша фінансова установа здійснює за рішенням суду.

Визначеній п.п. 94.2.3 ст. 94 Податкового кодексу України підставі застосування адміністративного арешту майна платника податків кореспондує передбачена п.п. 94.19.3 ст. 94 Податкового кодексу України підстава для припинення такого арешту, котра визначена законодавцем як - усунення платником податків причин застосування адміністративного арешту.

Для збереження можливості такого усунення причин дія наказу контролюючого органу про призначення перевірки має бути зупинена у порядку п. 84.2 ст. 84 Податкового кодексу України, адже проведення перевірки за іншим новим наказом органу доходів і зборів формально не призводить до усунення протиправного діяння у вигляді не допуску до перевірки (відмови від перевірки).

Отже, суд вважає, що за загальним правилом закінчення дії наказу контролюючого органу у часі і неприйняття контролюючим органом рішення про зупинення перевірки призводить до відсутності підстав для накладення арешту на майно платника у вигляді коштів.

Разом із тим, суд бере до уваги, що у спірних правовідносинах має місце неправомірне діяння платника податків, котре є виключенням з наведеного загального правила, адже наказ Головного управління ДФС у Харківській області 08.06.2017р. №2400 був оскаржений Товариством у межах справи №820/2468/17 і постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.08.2017 р. позов Товариства було залишено без задоволення.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду означене рішення окружного адміністративного суду було залишено без змін.

Таким чином, у спірних правовідносинах має місце випадок, коли платник протиправно, свідомо та умисно не виконав законного наказу контролюючого органу.

Однак, як з`ясовано судом, призначена за наказом ГУ ДФС у Харківській області 08.06.2017 р. №2400 перевірка у подальшому була проведена за наказом ГУ ДФС у Харківській області від 02.08.2018 р. №5575 із винесенням відповідних податкових повідомлень-рішень.

За таких обставин, суд не знаходить правових підстав для застосування адміністративного арешту майна платника податків у вигляді коштів на рахунку у банку навіть за наявності події явної та однозначно неправомірної поведінки платника, адже владне управлінське повноваження контролю за дотриманням податкової дисципліни вже реалізоване контролюючим органом.

З приводу співвідношення адміністративного арешту майна платника податків у вигляді арешту коштів на рахунку платника податків та зупинення видаткових операцій на рахунках платника в банківській установі

Відповідно до абз. 2 п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

Згідно з ч.ч. 1 і 2 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду (ч.1 ст.59); Зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, а також в інших випадках, передбачених договором, Законом України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", іншими законами та/або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, кореспондентському рахунку. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми або коли інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження.

Аналізуючи наведені норми права, суд доходить до висновку, що арешт коштів на рахунку платника податків та зупинення видаткових операцій на рахунку платника податків співвідносяться як зміст заходу державного податкового примусу та форма практичної реалізації заходу державного податкового примусу.

З приводу строку дії рішення контролюючого органу про застосування арешту майна платника податків

Згідно з абз. 1 п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків.

Відповідно до абз. 2 п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.

За правилами п. 94.10 ст. 94 Податкового кодексу України арешт на майно може бути накладено рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом. Зазначений строк не може бути продовжений в адміністративному порядку, у тому числі за рішенням інших державних органів, крім випадків, коли власника майна, на яке накладено арешт, не встановлено (не виявлено). У цих випадках таке майно перебуває під режимом адміністративного арешту протягом строку, визначеного законом для визнання його безхазяйним, або у разі якщо майно є таким, що швидко псується, - протягом граничного строку, визначеного законодавством. Порядок операцій з майном, власника якого не встановлено, визначається законодавством з питань поводження з безхазяйним майном. Строк, визначений цим пунктом, не включає добові години, що припадають на вихідні та святкові дні.

У силу приписів п.п. 94.19.1 ст. 94 Податкового кодексу України припинення адміністративного арешту майна платника податків здійснюється у зв`язку з відсутністю протягом строку, зазначеного у пункті 94.10, рішення суду про визнання арешту обґрунтованим.

Таким чином, відсутність протягом 96 годин від події прийняття рішення контролюючого органу про застосування адміністративного арешту майна платника податків рішення суду про підтвердження обґрунтованості такого арешту (безвідносно до форми судового провадження: чи-то за ст. 183 КАС України у редакції до 15.12.2017 р. та ст. 283 КАС України у редакції з 15.12.2017 р., чи-то за загальним позовним провадженням) зумовлює неминуче настання остаточного правового наслідку у вигляді припинення дії власного рішення контролюючого органу про арешт.

Оскільки приписи п. 94.10 ст. 94 Податкового кодексу України містять імперативне правило про неможливість продовження цього строку, то звернення контролюючого органу до суду поза межами 96 годин від події прийняття рішення про застосування арешту означає лише те, що контролюючий орган просить поновити юридичну дію виданого ним же індивідуального правового акту, строк існування якого у часі скінчився.

«Реанімування» за рахунок використання судових процедур вже недіючого рішення контролюючого органу, на думку окружного адміністративного суду, прямо суперечить приписам ч. 1 ст. 2 та ч. 4 ст. 242 КАС України і ст .8 Конституції України в частині принципу юридичної визначеності як невід`ємного структурного елемента верховенства права.

Діяння платника, помилково кваліфіковане контролюючим органом як відмова від перевірки (не допуск до перевірки) мала місце 09.06.2017 р.

Тому і рішення про застосування арешту майна платника податків і звернення до суду з вимогою про підтвердження обґрунтованості застосованого арешту майна повинно було відбутись протягом 96 годин, тобто до 13.06.2017 року.

Контролюючий орган звернувся до суду лише 19.06.2017 р., тобто поза межами 96 годин від настання події.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги контролюючого органу про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків за рішенням Головного управління державної фіскальної служби у Харківській області № 7255 від 19.06.2017 року.

При цьому, суд зважає, що згідно з правовим висновком постанови Верховного Суду від 18.04.2019 р. по справі №820/2522/17 (адміністративне провадження №К/9901/1106/17) сплив строку у 96 годин зумовлює відсутність підстав для задоволення позову контролюючого органу про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків.

Окрім того, окружний адміністративний суд бере до уваги висновок постанови Верховного Суду від 13.02.2019 року по справі №819/2388/17, де указано, що обставиною, яка зумовлює звернення заявника до суду, є відмова платника податків від допуску посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки.

Частиною 1 ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) Європейським судом з прав людини фактично надане тлумачення змісту ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та змісту принципу верховенства права, згідно з яким національне законодавство має бути чітким та узгодженим, відповідати вимозі «якості» закону, забезпечувати адекватний захист осіб від свавільного втручання у права заявника, а у разі протилежного (тобто у разі неоднозначного трактування норми права) підлягає застосуванню найбільш сприятливий для заявника підхід.

Суд вважає, що найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли строк на прийняття контролюючим органом владного рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків за відмову від проведення перевірки (за не допуск до перевірки) починає обчислюватись від події такої відмови (не допуску), а збіг такого строку зумовлює припинення дії вже застосованого арешту і неможливість його поновлення.

Пунктом ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що заявлена владним суб`єктом вимога про застосування адміністративного арешту майна платника податків у вигляді коштів на рахунку у банку шляхом зупинення видаткових операцій суперечить інтересам платника у зв`язку з фактичним проведенням перевірки стану дотримання податкової дисципліни у грудні 2016 р. у взаємовідносинах з ТОВ «ТД «НВК «Технології підйому».

Окрім того, суд зважає, що вимога про підтвердження обґрунтованості рішення контролюючого органу про арешт майна платника податків задоволенню не підлягає також і через те, що відповідне рішення було видано владним суб`єктом поза межами строку у 96 годин від події не допуску працівників Головного управління до перевірки.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії"), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.

Роз`яснити, що судове рішення у повному обсязі складено у порядку ч.3 ст.243 КАС України 13 серпня 2019 року; набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України (після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду; підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п.15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення).

Суддя Сліденко А.В.