Справа № 520/4649/19
Суддя: Чудних С.О.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 р. № 520/4649/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Чудних С.О.,

за участю секретаря судового засідання - Хмелівської Н.М.,

представника позивача - Парфенкова І.С.,

представника відповідача - Шапошника С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд визнати протиправними та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області:

- № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 423099,58 грн, в тому числі 338479,66 грн за основним платежем та 84619,92 грн за штрафними санкціями;

- № 6 від 01.04.2019, згідно з яким був застосований штраф за не реєстрацію податкових накладних у розмірі 245676,00 грн;

- № 6 від 01.04.2019, яким збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 35258,30 грн, в тому числі 28206,64 грн за основним платежем та 7051,66 грн за штрафними санкціями;

- № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 20116,50 грн в тому числі 13411,00 грн, за основним платежем та 6705,50 грн за штрафними санкціями.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 6 від 01.04.2019, № 6 від 01.04.2019 № 6 від 01.04.2019 та № 6 від 01.04.2019 є такими, що не відповідають діючому законодавству та грубо порушують права позивача. Позивач стверджує, що, законодавчо обґрунтував та надав достатні докази, які повністю спростовують висновки контролюючого органу, щодо порушення вимог податкового законодавства, оскільки позивачем вірно встановлено загальну суму чистого оподатковуваного доходу за 2017 рік та вірно включено до складу податкового кредиту, суми ПДВ 7112,00 грн, оскільки ці витрати використовувалися в господарській діяльності позивача, що у позивача не виникає податкових зобов`язань щодо складання та реєстрації податкових накладних у ЄРПН, так як, у випадку відсутності будь-яких договірних відносин на постачання товарів/послуг між платником податку, який отримав грошові кошти, і особою, що перерахувала такі кошти на банківський рахунок платника податку, та повернення платником податку таких грошових коштів особі, що їх перерахувала, у встановлений чинним законодавством термін, грошові кошти, що помилково зараховані на банківський рахунок платника податку не включаються до бази оподаткування ПДВ, що у позивача не виникає податкових зобов`язань, щодо додаткової сплати військового збору, так як розмір військового збору є похідним від загального річного оподатковуваного доходу, а позивачем вірно встановлено загальну суму річного оподатковуваного доходу за 2017 рік.

Ухвалою суду від 16.05.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою судді від 09.07.2019 закрито підготовче засідання та призначено розгляд справи по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Представник відповідач надано письмовий відзив на позов, відповідно до якого він просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення, що зазначені в акті перевірки № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019, щодо завищення валових витрат на загальну суму 8337576,04 грн та заниження податкового зобов`язання у 2017 році на суму податку на додану вартість 7112,00 грн.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що з 21.01.2019 по 08.08.2019 Головним управлінням ДФС у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку платника податків ОСОБА_1 з питань щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, а також дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2017.

Оформлення матеріалів перевірки здійснювалось з 11.02.2019 по 15.02.2019.

Документальною плановою перевіркою платника податків встановлено наступні порушення:

- п.177.2, п.174,4 ст. 177 Податкового кодексу України, заниження податку на доходи від здійснення підприємницької діяльності за 2017 рік в сумі 338479,66 грн.

- п.16 (1) (підрозділ 10) Розділу ХХ Податкового кодексу України, заниження військового податку за 2017 рік в сумі 28206,64 грн.

- п. 185.1 ст.185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст 188, п. 198.5 "г" ст. 198 Податкового кодексу України, встановлено заниження ПДВ на загальну суму 13411,0 грн.

- п. 201.1, п.201.7, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, не реєстрація податкових накладних на загальну суму ПДВ 491352,0 грн.

- п. 63.3 ст.63 Податкового кодексу України, повідомлення за формою № 20-ОПП до Київської ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області не надано.

За результатами проведеної перевірки складений акт № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019.

На підставі складеного акту перевірки, були прийняті податкові повідомлення-рішення:

- № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податок на доходи фіз. осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 423099 грн. 58 коп., в тому числі 338479 грн. 66 коп. за основним платежем та 84619 грн. 92 коп. за штрафними санкціями;

- № 6 від 01.04.2019, згідно з яким був застосований штраф за не реєстрацію податкових накладних у розмірі 245676 грн.;

- № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 35258 грн. 30 коп., в тому числі 28206 грн. 64 коп. за основним платежем та 7051 грн. 66 коп. за штрафними санкціями;

- № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 20116 грн. 50 коп., в тому числі 13411 грн. за основним платежем, 6705 грн. 50 коп. за штрафними санкціями.

Не погодившись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями позивач звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податкового кодексу України.

У відповідності до пп. 162.1. ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Підпунктом 14.1.36. пункту 14.1. статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

За приписами норм пунктів 44.1 та 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац 2 п. 44.1. ст. 44 Податкового кодексу України).

Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у п. 44.1. цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон № 996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

В розумінні Закону № 996-ХІV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

При цьому, згідно з пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/704 (далі Положення № 88), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (ч. 2 ст. 9 Закону № 996-ХІV).

Аналіз вищевикладених норм Закону № 996-ХІV та Положення № 88 свідчить про те, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

При цьому, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим, відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону № 996-ХІV, повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.

Судом встановлено, що за період з 01 січня 2017 року по 31 грудня 2017 року позивач здійснював господарську діяльність на загальній системі оподаткування та сплачував до бюджету самостійно розраховані авансові платежі з податку на доходи фізичних осіб, згідно статті 177 Податкового кодексу України.

Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений статті 177 Податкового кодексу України

Пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з п. 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат; витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством; суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За приписами пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 Податкового кодексу України, в якій зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Враховуючи наведені положення Податкового кодексу України, можна зробити висновок, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; безпосередньо пов`язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою - підприємцем.

Стосовно податкового повідомлення-рішення № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 423099 грн. 58 коп., в тому числі 338479 грн. 66 коп. за основним платежем та 84619 грн. 92 коп. за штрафними санкціями суд зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься акт перевірки № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019, в якому відповідачем зафіксовано, що позивач завищив валові витрати на загальну суму 1880442,54 грн., чим порушив положення пунктів 177.2, 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Актом перевірки № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019 встановлено, що позивачем до складу витрат у 2017 році було віднесено вартість ремонтних робіт (включає і запчастини необхідні для виконання певного виду ремонтних робіт) та технічного обслуговування транспортних засобів у сумі 1349962,35 грн., чим порушено пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.01.2017 по 31.12.2017, ФОП Волін здійснював діяльність, в тому числі за КВЕД: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, КВЕД: 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту.

У період з 01.01.2017 по 31.12.2017 позивач згідно договорів оренди транспортних засобів з фізичними та юридичними особами орендував транспортні засоби (вантажні автомобілі та причепи до них).

Пунктом 7.1 зазначених договорів оренди транспортних засобів встановлено, що орендар зобов`язується:

- використовувати майно виключно у відповідності до мети користування;

- своєчасно і у повному обсязі сплачувати орендну плату;

- протягом строку користування майном підтримувати майно у належному технічному стані (здійснювати профілактичний та поточний ремонт, проводити заміну необхідних деталей) та нести усі пов`язані із цим витрати;

- протягом строку користування майном здійснювати за свій рахунок заправлення майна паливно-мастильними матеріалами;

- усувати пошкодження майна або відшкодовувати збитки, завдані у зв`язку із втратою майна, якщо такі пошкодження або втрата сталися з його вини;

- нести витрати, пов`язані із використанням майна у тому числі пов`язані із сплатою податків та інших платежів.

Суд встановив, що у період з 01.01.2017 по 31.12.2017 позивач відніс до складу валових витрат вартість ремонтних робіт (включаючи і запчастини необхідні для виконання певного виду ремонтних робіт) та технічного обслуговування орендованих засобів у сумі 1349962,35 грн.

Підпунктом 177.4.2 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України зазначено, що до переліку витрат також відносяться витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку (далі - працівники), які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

Суд звертає увагу, що дані транспорті засоби знаходяться у позивача на праві оренди та всі витрати щодо технічного обслуговування та ремонтних робіт позивач несе відповідно до виконання умов договорів оренди транспортних засобів, які, в свою чергу, відносяться до витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності фізичної особи-підприємця.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України встановлено, що у випадку коли норма закону припускає неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, то діє презумпція правомірності рішень платника податку.

Дана норма кореспондується з приписами п. 56.21 ст. 56 Податкового кодексу України, відповідно до якого передбачено, що у разі, коли норми Податкового кодексу України суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Згідно з п.п. 177.4.4 п.177 ст. 177 Податкового кодексу України до складу витрат підприємця включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, до яких відносяться витрати на ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності.

Разом з цим п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України встановлено, що не включаються до витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного значення, визначених ст. 177 Податкового кодексу України.

До основних засобів подвійного призначення належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України).

Водночас, нормами Податкового кодексу України не передбачено визначення (критерії), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визнаються такими, що мають ознаки подвійного значення, які б відповідно мали визначати, на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою - підприємцем через те, що вони знаходяться на праві користування у фізичної особи.

Реальність технічного обслуговування автотранспорту, придбання запчастин та їх подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: копіями договорів, копіями актів виконаних робіт, копіями довідок щодо руху грошових коштів по рахунку, копією акту звірки взаємних розрахунків, які містяться в матеріалах справи.

Крім того, податковим органом безпідставно виключено зі складу витрат, витрати на обслуговування причепів, які використовуються позивачем у господарській діяльності, оскільки, відповідно до норм чинного законодавства, причепи не відносяться до вантажних автомобілів, а отже не є основними засобами подвійного призначення.

Так, відповідно до Закону України "Про Митний тариф України" моторні транспортні засоби для перевезення вантажів віднесено до коду УКТ ЗЕД - 8704, а причепи та напівпричепи віднесено до товарної позиції - 8716, а отже вони не є вантажними автомобілями, які визначені, як основні засоби подвійного призначення пп.177.4.6 п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Таким чином, витрати на ремонті роботи та технічне обслуговування орендованих позивачем транспортних засобів (вантажних автомобілів та причепів до них) у 2017 році на суму 1349962,35 грн. є витратами на ремонт та експлуатацію майна: вантажних автомобілів та причепів до них, та відносяться до здійснення підприємцем господарської діяльності (п.п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України).

Враховуючи викладене, суд зазначає, що позивач законно включив до складу валових витрат витрати на ремонті роботи та технічне обслуговування орендованих транспортних засобів, відповідно до п.177.4 ст. 177 Податкового кодексу України.

Стосовно витрат, пов`язаних з покупкою та використанням дизельного пального для проведення господарської діяльності платника податків, суд зазначає наступне.

Актом перевірки № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019 зазначено, що відповідно акту документальної планової перевірки від 14.04.2017 № 2764/20-40-13-04/ НОМЕР_1 за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 відсутні залишки дизельного пального та кредиторська заборгованість станом на 31.12.2016. Згідно пояснень платника податків ОСОБА_1 протягом 2017 року для проведення господарської діяльності, а саме перевезення вантажу було придбано 2591,21 тис. л. дизельного палива на загальну суму 41823047,13 грн., списано на витрати 2291,63 тис. л. дизпалива на загальну суму 36986948,95 грн. Однак, згідно наданих до перевірки документів (угод, податкових накладних, видаткових накладних, банківських виписок, актів виконання робіт) встановлено, що платником податків придбано по безготівковому рахунку дизельного пального у перерахунку на літри 2592111, 0 л. на суму 41823047,14 грн. без ПДВ (згідно банківських виписок за дизельне паливо сплачено 42025659,46 грн. без ПДВ) та придбано за готівкою у перерахунку на літри 3776,75 л. на суму 70762,54 грн. залишок дизельного палива станом на 31.12.2017 наданого в поясненнях платника податків складає 309, 85 тис. л. на суму 5235101, 20 грн. Таким чином протягом 2017 року платником податків використано палива у кількості 2281,36 тис.л. на суму 36587945, 93 грн. Тобто, платником було зайво віднесено до суми витрат 399003, 02 грн.

Суд не погоджується з висновком податкового органу, з огляду на викладене нижче.

Підпунктом 177.4.1. пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України зазначено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів належать: витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Таким чином, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування може включати до складу витрат витрати на придбання дизельного пального, що використовується у господарській діяльності платника податків.

Судом встановлено, що позивачем протягом 2017 року для проведення господарської діяльності, а саме перевезення вантажу було придбано 2591,21 тис. л. дизельного палива на загальну суму 41823047,13грн.

В матеріалах справи міститься копія складської відомості ФОП ОСОБА_1 , щодо залишків товарів для забезпечення діяльності автотранспорту, згідно з якої залишок дизельного пального станом на 01.01.2017 становить 10,27 тис. л. на загальну суму 399003,02 грн.

Крім того, в матеріалах справи знаходяться копії подорожніх листів, копія реєстру подорожніх листів вантажних автомобілів, копії актів на списання дизельного пального, дослідивши які суд прийшов до висновку, що протягом 2017 року позивачем для проведення господарської діяльності було списано 2291,63 тис. л. дизельного палива на загальну суму 36986948,95 грн.

Більше того, з огляду на копію складської відомості ФОП ОСОБА_1 , щодо залишків товарів для забезпечення діяльності автотранспорту, відповідно до якої станом на 31.12.2017 залишок дизельного палива становить 309,85 тис. л. на суму 5235101,20 грн.

Виходячи із встановлених обставин по справі, суд зазначає, що відповідачем помилково зафіксовано порушення, щодо витрат, пов`язаних з покупкою, використанням та залишком дизельного палива для проведення господарської діяльності, так як в ході перевірки фахівцями ГУ ДФС у Харківській області належним чином не досліджено та не встановлено зміст наданих позивачем документів, що призвело до хибного висновку фахівців ГУ ДФС у Харківській області, так як ними не було встановлено факту наявності залишку дизельного пального на початок 2017 року на суму 399003, 02 грн.

Стосовно витрат, пов`язаних з послугами зберігання наданих ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД", суд зазначає наступне.

В матеріалах справи міститься акт перевірки № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019 відповідно до якого встановлено, що згідно пояснень платника податків ОСОБА_1 з ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" (3288817) укладено договори відповідального зберігання та згідно банківських виписок протягом 2017 року було сплачено за зберігання товарів 659620, 96 грн., списано на витрати 672287,63 грн. Однак, згідно наданих до перевірки актів виконаних робіт, послуг по зберіганню було надано на суму 540810,46 грн. Тобто, платником було зайво віднесено до суми витрат 131477,17 грн.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між позивачем та ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" укладено договори зберігання № 21/Х, № 22/Х від 22 грудня 2016 року, 30 серпня 2013 року відповідно та додатків до них, за якими ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" зобов`язується прийняти продукцію (пшеницю, ячмінь, кукурудзу, соняшник, насіння соняшнику) для надання послуг зі зберігання.

Під зберіганням за договорами слід розуміти надання ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" комплексу послуг таких як приймання, доробка (сушіння, очищення) до вимог ДСТУ, ГОСТів, ТУ, необхідних якісних показників та оформлення/переоформлення складських документів, зберігання та відвантаження продукції.

Крім того, в матеріалах справи містяться договори оренди нежитлових приміщень (будівель) № 4, 10, 19, 31 від 01 січня 2017 року, 16 лютого 2011 року, 16 лютого 2011 року, 01 березня 2014 року відповідно, додатків та додаткових угод до них укладених між позивачем та Приватним підприємством "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД", Приватне підприємство "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" надає в користування позивачу нежитлові приміщення.

Судом встановлено, що на основі Договору оренди ємностей № 75 від 01 жовтня 2016 року укладених між позивачем та Приватним підприємством "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД", Приватне підприємство "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" надає в користування позивачу ємність в кількості 5 шт.

Вказані витрати, належать до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, згідно з п 177.4. ст. 177 Податкового кодексу України.

З урахуванням викладеного, суд наголошує, що позивачем вірно включено до складу валових витрат, витрати, що пов`язані з належним виконанням умов договору оренди ємностей, договорів зберігання, договорів оренди нежитлових приміщень (будівель).

Судом встановлено, що згідно даних рахунків-фактури, актів виконаних робіт, довідки руху коштів по рахунку, акту звірки взаємних розрахунків за період: 01.01.2017 31.12.2017 між ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" і ФОП ОСОБА_1 . Позивачем протягом 2017 року для належного виконання умов договору оренди ємностей, договорів зберігання, договорів оренди нежитлових приміщень (будівель) списано на витрати 806745,15 грн.

Суд звертає увагу, що за даними акту звірки взаємних розрахунків за період: 01.01.2017 31.12.2017 між ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" і ФОП ОСОБА_1 послуг по зберіганню було надано на суму 648972,64 грн., сплачено ФОП ОСОБА_1 на користь ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" за цей самий період суму 806745,15 грн. (що повністю підтверджено довідкою про рух коштів), яка включає також оплату за послуги надані у попередніх податкових періодах.

За приписами норм пунктів 44.1 та 44.3 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Виходячи із встановлених обставин по справі, суд наголошує, що відповідачем помилково зафіксовано зазначені порушення, так як в ході перевірки фахівцями ГУ ДФС у Харківській області належним чином не досліджено та не встановлено зміст наданих позивачем документів, що призвело до хибного висновку фахівців ГУ ДФС у Харківській області, так як згідно даних копії акту звірки взаємних розрахунків за період: 01.01.2017 31.12.2017 між ПП "КУП`ЯНСЬКИЙ КОМБІКОРМОВИЙ ЗАВОД" і ФОП ОСОБА_1 станом на 01.01.2017 дебетове сальдо складає 175253,06 грн.

Оцінюючи досліджені докази, суд дійшов до висновку, що зафіксоване відповідачем завищення валових витрат, пов`язаних з належним виконанням умов договору оренди ємностей, договорів зберігання та договорів оренди нежитлових приміщень (будівель) є необґрунтованим і повністю спростовуються доказами, що містяться в матеріалах справи.

Враховуючи вищевикладене, позивач при визначені суми валових витрат за 2017 рік вірно обраховував суму документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, а відтак, правильно визначав чистий оподатковуваний дохід. З цих підстав, висновки відповідача про завищення валових витрат на загальну суму 1880442,54 грн. є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають діючому законодавству.

Відповідно нараховані підприємцем суми валових витрат, є вірними, відповідають дійсним обставинам справи та підтверджені необхідними доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що податкове повідомлення-рішення №6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 423099,58 грн., в тому числі 338479,66 грн. за основним платежем та 84619,92 грн. за штрафними санкціями є протиправним та підлягає скасуванню

Стосовно податкового повідомлення-рішення № 6 від 01.04.2019, згідно з яким був застосований штраф за не реєстрацію податкових накладних у розмірі 245676 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до акту перевірки № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019 позивачем було допущене заниження податкового зобов`язання у 2017 році на саму податку на додану вартість 7112,0 грн., а також не виписані та не зареєстровані у ЄРПН податкові накладні. Загальна сума коштів на яку не виписані та не зареєстровані у ЄРПН податкові накладні складає 2905440,00 грн. з них сума ПДВ 484240,0 грн.

Згідно пп. "а", пп. "б" п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України та постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України.

Датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг згідно приписів норми п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню; б) дата відвантаження товарів;

Керуючись п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів.

Порядок формування податкового кредиту з 01.01.2011 визначений ст. 198 Податкового кодексу України.

Відповідно до п.п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановлено пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений Податковим Кодексом термін.

Згідно п.201.7 ст.207 Податкового кодексу України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).

Пунктом 201.8 ст.201 Податкового кодексу України визначено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто, як вбачається з викладеного, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання у власній господарській діяльності.

Нормами Податкового кодексу України визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Таким чином, для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позивачем вірно включено до складу податкового кредиту, суми ПДВ 7112,00 грн., оскільки ці витрати використовувалися в господарській діяльності Позивача.

В матеріалах справи міститься акт перевірки № 461/20-40-13-06-08/ від 15.02.2019, згідно до якого платником податків ОСОБА_1 протягом 2017 року були отримані на розрахунковий рахунок кошти від ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСВТО "ЯГІДНЕ" (31558573), які були повернуті на протязі наступних днів, але податкові накладні не виписані та не зареєстровані у ЄРПН. Загальна сума коштів на яку не виписані та не зареєстровані податкові накладні складає 2905440,0 грн. з них сума ПДВ 484240,00 грн., чим порушено приписи п. 201.1, п. 201.7, 2.201.10 ст. 10 Податкового кодексу України.

Суд не погоджується з даними висновками податкового органу та зазначає наступне.

Особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини) регулюються нормами Цивільного кодексу України

Згідно з ч. 1 ст. 400 Цивільного кодексу України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Відповідно до п. 3.3 глави 3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 року за N 377/8976 (далі - Інструкція № 22), операцію з перерахування коштів з відповідного рахунку на рахунок отримувача банк отримувача оформляє меморіальним ордером, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер і дату електронного розрахункового документа, а також повторює текст реквізиту "Призначення платежу" цього електронного розрахункового документа.

Згідно з п. 2.35 глави 2 Інструкції № 22 кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, установлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.

Отже, з огляду на положення п. 2.35 глави 2 Інструкції № 22, повернення платнику коштів, що були помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, є обов`язком такого неналежного отримувача.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пп. "а" і "б" п. 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких відповідно до ст. 186 Податкового кодексу України розташоване на митній території України.

Під постачанням товарів розуміється будь-яка передача права на розпоряджання товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду (пп. 14.1.191 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Під постачанням послуг розуміється будь-яка операція, що не є постачанням товарів, чи інша операція з передачі права на об`єкти права інтелектуальної власності та інші нематеріальні активи чи надання інших майнових прав стосовно таких об`єктів права інтелектуальної власності, а також надання послуг, що споживаються в процесі вчинення певної дії або провадження певної діяльності (пп. 14.1.185 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Порядок визначення бази оподаткування ПДВ в разі постачання товарів/послуг встановлено ст. 188 Податкового кодексу України.

База оподаткування ПДВ операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг.

Правила формування податкових зобов`язань з ПДВ, складання податкових накладних і їх реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) регулюються ст.ст. 187, 201 Податкового кодексу України.

Пунктом 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України визначено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в ЄРПН у встановлений ПКУ термін.

Згідно з п. 187.1 ст. 187 Податкового кодексу України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Судом встановлено, що платіжними дорученнями позивачу були перераховані від ТОВ "СІЛЬСЬКОГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСВТО "ЯГІДНЕ" кошти як попередня оплата за транспортні послуги. Оскільки на момент зарахування грошових коштів договірні відносини на надання транспортних послуг з ТОВ "СП "ЯГІДНЕ" - ФО-П ОСОБА_1 були відсутні, позивач, відповідно до вимог чинного законодавства, повернув помилково нараховані кошти Товариству з обмеженою відповідальністю ТОВ "СП "ЯГІДНЕ".

Крім цього, в матеріалах справи містяться копії листів про повернення помилково зарахованих коштів між ТОВ "СП "ЯГІДНЕ" та ФОП ОСОБА_1 та довідками про рух помилково зарахованих коштів, відповідно до яких, позивач повернув ТОВ "СП "ЯГІДНЕ" помилково зараховані кошти, згідно приписів чинного законодавства.

Поряд з тим, судом досліджено копію акту звірки взаємних розрахунків між ТОВ "СП "ЯГІДНЕ" та ФОП ОСОБА_1 , відповідно до якої позивач повернув помилково зараховані грошові кошти, згідно вимог чинного законодавства.

Таким чином, суд зазначає, що у випадку відсутності будь-яких договірних відносин на постачання товарів/послуг між платником податку, який отримав грошові кошти, і особою, що перерахувала такі кошти на банківський рахунок платника податку, та повернення платником податку таких грошових коштів особі, що їх перерахувала, у встановлений чинним законодавством термін, грошові кошти, що помилково зараховані на банківський рахунок платника податку не включаються до бази оподаткування ПДВ.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення № 6 від 01.04.2019, згідно з яким був застосований штраф за не реєстрацію податкових накладних у розмірі 245676 грн. є необґрунтованими, грубо порушує права позивача, прийняте з порушенням норм податкового законодавства, у зв`язку із чим є протиправними та підлягає скасуванню.

Відносно податкового повідомлення-рішення № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 35258 грн. 30 коп., в тому числі 28206 грн. 64 коп. за основним платежем та 7051 грн. 66 коп. за штрафними санкціями, суд зазначає наступне.

Порядок справляння військового збору визначено пунктом 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України, внесеними Законом України від 31.07.2014 № 1621-УІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу та деяких інших законодавчих актів України", який набрав чинність з 03.08.2014.

Згідно з нормами пункту 16-1 цього Кодексу встановлено, що: платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу, а саме: фізичні особи - резиденти (нерезиденти), які отримують доходи з джерела їх походження в Україні, та податкові агенти.

Об`єктом оподаткування збором з 1 січня 2015 року є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу, а саме: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерелом їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи (прибуток), що отримані з джерел за межами України.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Платники збору зобов`язані забезпечувати виконання податкових зобов`язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

Таким чином позивач є платником військового збору, а об`єктом оподаткування є його загальний річний оподатковуваний дохід.

За результатами перевірки позивачу донараховано військового збору за 2017 в сумі 28206,64 грн, за рахунок заниження чистого оподаткованого доходу за 2017 рік на суму 1880442,54 грн.

Суд враховує, що податкове повідомлення-рішення № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору є похідним від податкового повідомлення-рішення № 6 від 01.04.2019. Оскільки судом встановлено, що позивачем вірно розраховано загальну суму річного оподатковуваного доходу за 2017 рік, у зв`язку з чим у позивача не виникає податкових зобов`язань щодо додаткової сплати військового збору, зазначеного у податковому повідомленні-рішенні рішення № 6 від 01.04.2019, так як розмір військового збору є похідним від загального річного оподатковуваного доходу.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що податкове повідомлення-рішення № 6 від 01.04.2019, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на суму 35258 грн. 30 коп., в тому числі 28206 грн. 64 коп. за основним платежем та 7051 грн. 66 коп. за штрафними є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з частиною 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування заявлених ним позовних вимог, в той час як відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, покладений на нього обов`язок доказування правомірності прийняття оскаржуваних рішень з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виконано, а тому, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця Воліна Володимира Михайловича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код 39599198) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області № 6 від 01.04.2019, № 6 від 01.04.2019, № 6 від 01.04.2019, № 6 від 01.04.2019.

Стягнути на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 Володимира Михайловича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 7241 (сім тисяч двісті сорок одна) грн 78 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (вул. Пушкінська, буд. 46, м. Харків, 61057, код 39599198).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 09 серпня 2019 року.

Суддя С.О.Чудних