Справа № 260/510/19
Суддя: Сеник Роман Петрович
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6251/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Сеника Р.П.,

суддів Попка Я.С., Шевчук С.М.,

з участю секретаря судового засідання Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі № 260/510/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича про визнання постанови (рішення) відповідача протиправною та її скасування,-

суддя в 1-й інстанції - Скраль Т.В.,

час ухвалення рішення 07.05.2019 року, 09:15 год,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення 07.05.2019 року,

В С Т А Н О В И В :

11 квітня 2019 року, ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича, якою просить визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича від 26.03.2019 року про відкриття виконавчого провадження № 58723685 з виконання виконавчого напису № 1839 від 08.12.2009 року, вчиненого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімертом Владиславом Івановичем про звернення стягнення на іпотечне майно - житловий будинок з приналежними надвірними спорудами і прибудовами та земельну ділянку, що розташовані в АДРЕСА_1 , що належать ОСОБА_1 (РНОКГІП НОМЕР_1 ) в рахунок погашення заборгованості за валютним кредитом, всього в сумі 30339,50 (Тридцять тисяч триста тридцять дев`ять доларів США 50 центів) перед Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК».

Разом з позовною заявою позивач надав до суду заяву про забезпечення адміністративного позову, в якій просив вжити заходів забезпечення адміністративного позову, шляхом постановлення ухвали про зупинення виконавчого провадження № 58723685. 12 квітня 2019 року, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду було відмовлено у задоволення заяви по забезпеченню позову у даній адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постанови приватного виконавця є незаконними у зв`язку з тим, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави або предметом іпотеки, якщо таке майно виступає забезпеченням зобов`язань громадянина України за споживчими кредитами та вказує, що постанова про відкриття провадження не місить у резолютивній частині виконавчого документу виконавчого напису, яким визначено еквівалент суми стягнення в грошовій одиниці України гривні, на момент вчинення виконавчого напису. Також звертає увагу суду, що відповідно до виконавчого напису стягувачем по ньому є Акціонерно комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в особі Закарпатського відділення Львівської обласної філії, а натомість в оскаржуваній постанові стягувачем вказано Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК».

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі № 260/510/19 позовні вимоги задоволено.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач, подавши на нього апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що були відсутні підстави для неприйняття виконавчого напису №1839 від 08.12.2009, зазначає, що не виносилася постанова про звернення стягнення на майно боржника, та не виносилася постанова про опис та арешт майна (коштів) боржника, а відтак, оскаржувана постанова про відкриття виконавчого провадження №58723685 не передбачає саме звернення стягнення на майно боржника.

Просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі № 260/510/19 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому, суд апеляційної інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 229, п.2 ч. 1 ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів приходить до переконання, що вона підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у справі, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" встановлена заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника, з урахуванням чого виконавчий документ повинен бути повернутий стягувачеві на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідно до виконавчого напису стягувачем по ньому є Акціонерно комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» в особі Закарпатського відділення Львівської обласної філії, а натомість в оскаржуваній постанові стягувачем вказано Акціонерне товариство «УКРСОЦБАНК», що також вказує на протиправність винесеної постанови.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не повно і не всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, не правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Встановлено, підтверджено матеріалами справи, що 28 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" (кредитор) та громадянином України ОСОБА_1 (позичальник) укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії. За предметом договору кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредиту. Надання кредиту здійснювалося окремими частинами, траншами з кінцевим терміном повернення 27 лютого 2017 року. Кредит надано на наступні цілі: поточні потреби, що визначено п.1.2. Договору, ( а.с.22) .

28 лютого 2008 року між Акціонерно комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір №303/04-ж-08, відповідно до п. 1.1 якого на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 303/04-ж-08 від 28 лютого 2008 року, нерухоме майно, яке належить йому на праві приватної власності, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20-24).

08 грудня 2009 року, приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владиславом Івановичем вчинено виконавчий напис № 1839 про звернення стягнення на майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості позивача у розмірі 30 339,50 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 28 листопада 2009 року становить 242 139,55 грн. та понесених АКБ «УКРСОЦБАНК» витрати на вчинення виконавчого напису у розмірі 2 500 грн. Даний виконавчий напис має бути пред`явлений до виконання протягом одного року з наступного дня його вчинення.

30 жовтня 2017 року, державним виконавцем Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Гонаком Михайлом Михайловичем було прийнято постанову про повернення виконавчого документа, а саме виконавчого напису № 1839 від 08 грудня 2009 року та авансового внеску у розмірі 4 790,79 грн. на підставі Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»

26 березня 2019 року, АТ «УКРСОЦБАНК» звернулось до приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича із заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису № 1839 від 08 грудня 2009 року.

26 березня 2019 року, приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Ярошевським Дмитром Андрійовичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №58723685 з примусового виконання виконавчого напису № 1839 від 08 грудня 2009 року виданого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Вімерт Владиславом Івановичем за рахунок коштів від реалізації майна, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , з метою задоволення вимоги АТ «УКРСОЦБАНК» у розмірі 30 339, 50 доларів США (а.с. 13). Одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 3 033, 95 (а.с. 17-18) та постанову про арешт майна боржника, (а.с. 19).

Зазначені постанови направлено позивачу та отримано ним 30 березня 2019 року, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

З приводу спірних правовідносин колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" (№ 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 3 вищезгаданого закону, до рішень, що підлягають примусовому виконанню належать, в тому числі, виконавчі написи нотаріусів.

Частина 4 статті 4 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

У разі відсутності вищенаведених підстав для повернення, виконавець повинен прийняти рішення щодо відкриття виконавчого провадження.

Пункт 9 частини 1 статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" визначає підстави для повернення виконавчого документа стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Тобто Постанова про відкриття виконавчого провадження від 26.03.2019 року ВП №58723685 винесена із дотриманням норм Закону України "Про виконавче провадження"

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо того, що виконавчий документ повинен бути повернутий стягувачу та вважає обґрунтованими та такими, що підтверджуються матеріалами справи, пояснення апелянта.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що дискреційні повноваження сукупність прав і обов`язків державних органів, їх посадових та службових осіб, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень, передбачених проектом акта, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.12.2009 № 1346. З урахуванням положення ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд не наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача прийняти будь-яке рішення. Аналогічна правова позиція підтверджується численною судовою практикою.

Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Отже, адміністративний суд, у справах щодо оскарження прийнятих рішень виконавців влади, не втручається і не може втручатися в дискреції (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку ", іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частина 6 статті 3 цього закону визначає, що у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно із пунктом шостим частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Частиною першою статті 48 Закону № 1404-VIII передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Пунктом шостим цієї ж статті передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно ч.1, 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Стосовно посилання позивача на неврахування відповідачем положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлено заборону примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника /майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Тобто, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання.

Отже, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

При цьому, положеннями цього Закону не встановлено, що іпотека припиняється, а лише передбачено заборону примусового стягнення нерухомого житлового майна.

Таким чином, положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника (незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення).

Отже, аналізуючи наведені нормативно - правові акти та дослідивши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки оскаржувана постанова стосується лише відкриття виконавчого провадження та питання здійснення стягнення на майно в ній не порушується, тому в даному випадку права позивача, як власника майна, внаслідок відкриття виконавчого провадження державним виконавцем не порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАСУ України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, а доводи апелянта спростовують висновки суду.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З огляду на вищевикладене, є підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що рішення суду слід скасувати та прийняти нову постанову.

Керуючись ст. 229, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325,328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Ярошевського Дмитра Андрійовича задовольнити.

Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі № 260/510/19 скасувати та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. П. Сеник
судді Я. С. Попко
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 08.08.2019 року