Справа № 400/1629/19
Суддя: Лебедєва Г. В.
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2019 р. № 400/1629/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лебедєвої Г.В. розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі-позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (надалі - відповідач, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області) про:

- визнання неправомірною відмову Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області оформлену листом від 31.08.2018 року за № Я-7218/0-4563/0/20-18 СГ у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачеві, орієнтовною площею 0,9777 га., на умовах оренди необхідної для обслуговування нежитлової будівлі свинарнику в межах Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області;

- зобов`язання Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку вищезазначеного проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 0,9777 га., на умовах оренди необхідної для обслуговування нежитлової будівлі свинарнику в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Ухвалою від 03.06.2019 року Миколаївський окружний адміністративний суд відкрив провадження у справі № 400/1629/19 та ухвалив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області протиправно відмовлено йому у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у оренду, орієнтованою площею 0,9777 га, для обслуговування нежитлової будівлі - свинарнику, яка розташована в межах Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області. З огляду на таке, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

20.06.2019 року до канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області надійшло клопотання про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Ухвалою від 26.06.2019 року суд позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав позивачу строк для виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до Миколаївського окружного адміністративного суду заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

08 липня 2019 року до канцелярії Миколаївського окружного адмінстративного суду від позивача надійшла заява про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.

Ухвалою від 29.07.2019 року суд продовжив розгляд справи № 400/1629/19 в порядку спрощеного позовного провадження.

До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти позову, відповідач послався на те, що за результатами розгляду клопотання позивача відповідач листом від 31.08.2018 року за № Я-7218/0-4563/0/20-18 відмов у наданні дозволу на розробку проекту із землеюстрою, з огляду на те, що у заяві не було зазначено цільове використання бажаної земельної ділянки.

Представник позивача в судове засідання 06.08.2019 року не з`явився. До канцелярії Миколаївського окружного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судове засідання 06.08.2019 року не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Заяв чи клопотань до суду не надходило.

Відповідно до статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі -КАС України), суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

На підставі договору купівлі-продажу від 19 грудня 2006 року, який посвідчений приватним нотаріусом Первомайського районного нотаріального округу Ткаченко Н.В., за реєстраційним №3508, позивач є власником нежитлової будівлі - свинарнику.

Право власності ОСОБА_1 зареєстроване в Первомайському МБТІ 21.12.2006 року за № 2487318, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Відповідно до Технічного паспорту, виданого Первомайським МБТІ та ситуаційного плану, розмір земельної ділянки під нежитловою будівлею складає 0,9777 га., необхідний для обслуговування вказаної нежитлової будівлі - свинарнику.

Позивачем було подано до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області заяви, про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення на умовах оренди земельної ділянки площею 0,9777 га., із земель державної власності іншого сільськогосподарського призначення, необхідну для обслуговування нежитлової будівлі свинарнику, належного позивачу на праві приватної власності.

До вказаних заяв пронадання дозволу на розробку проекту землеустрою позивачем було додано копію паспорту та ідентифікаційного номеру позивача, завірену копія договору купівлі-продажу нежитлової будівлі свинарнику від 19.12.2006 року, завірену копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.12.2006 року, завірену копію технічного паспорту на нежитлову будівлю свинарника, виданого Первомайським МБТІ та графічні матеріали (схем-план ситуаційна схема земельної ділянки).

За наслідком розгляду вищевказаних заяв, відповідачем було надано відповіді від 10.08.2017 року за № Я-92б6/6-17-СГ, від 31.10.2017 року за №12250/6-17-СГ, згідно яких вказано, що цільове призначення земельної ділянки необхідно привести у відповідність до вимог статті 22 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ (із змінами). В зв`язку з цим Головним управлінням Держгеокадастру у Миколаївській області відмовило у наданні відповідного дозволу.

Позивачем повторно 24.07.2018 року подано до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

За наслідком розгляду заяви ОСОБА_1 від 24.07.2018 року, відповідачем було надано листа - відповідь про розгляд заяви за №Я-7218/0-4563/0/20-18-СГ від 31.08.2018 року, яким відмовлено у наданні дозволу у зв`язку з тим, що позивачем не зазначено цільове використання бажаної земельної.

Не погоджуючись з відмовою Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, позивач звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Законом, який регулює земельні правовідносини, є Земельний кодекс України від 25.10.2001 № 2768-III (надалі - ЗК України), а також прийняті відповідно до Конституції України та цього Кодексу нормативно-правові акти.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Органом, уповноваженим державою здійснювати дані функції виступає Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, яке є територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин - Держгеокадастру України.

Відповідно до пункту 4.13 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, відповідно до покладених на нього завдань, передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування для всіх потреб в межах Миколаївської області.

За приписами ст. 93 Земельного кодексу України земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, в тому числі на умовах оренди, врегульовано правовими нормами ст. 123 та 124 цього ж Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави суду дійти до висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В оскаржуваному рішенні Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області не наведено жодної з підстав, передбачених статтею 123 Земельного кодексу України, за яких позивачеві було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду.

Таким чином, суд доходить висновку, що відмова відповідача у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, викладена у листі від 31.08.2018 року Я-7218/0-4563/0/20-18-СГ, є незаконною.

Крім того, як вбачається із заяви позивача від 24.07.2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, останній просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 10 років, орієнтовною площею 0,9777 га., із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

У відповідності до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Тобто, суд приходить до висновку, що позивачем зазначено цільове призначення бажаної земельної ділянки, а саме сільськогосподарське призначення.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені доказів, суд вважає, що відповідач, відмовляючи ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, що є підставою для визнання вказаної відмови протиправною.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Що стосується позовної вимоги, в якій позивач просить зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку вищезазначеного проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 0,9777 га., на умовах оренди необхідної для обслуговування нежитлової будівлі свинарнику в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, суд дійшов наступних висновків.

У відповідності до ст. 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Принцип верховенства права сформувався як інструмент протидії свавіллю держави, що виявляється в діях її органів як у цілому, так і окремих із них. Верховенство права - це розуміння того, що верховна влада, держава та її посадові особи мають обмежуватися законом.

Обмеження дискреційної влади як складова верховенства права і правової держави вимагає, насамперед, щоб діяльність як держави загалом, так і її органів, включаючи законодавчий, підпорядковувалася утвердженню і забезпеченню прав і свобод людини.

Логічним і цілком правильним є питання обмеження дискреційних повноважень правом. Саме тому проблема правових меж для дискреційних повноважень є чи не найважливішим елементом принципу верховенства права. Адже питання обмеження свавілля держави щодо реалізації та гарантування прав людини є ключовим елементом цього принципу.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 6 вересня 1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", "із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури".

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства.

Саме по собі судове рішення про визнання відмови у наданні дозволу протиправною не відновлює порушеного права позивача на прийняття відповідачем вмотивованого рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою.

Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення (постанова Вищого адміністративного суду України від 16.06.2015 у справі № К/800/6863/15, від 29.11.2016 № К/800/17306/16, № К/800/17393/16 від 29.09.2016, № К/800/13317/15 та від 17.12.2015 № К/800/32134/15).

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку (постанова Вищого адміністративного суду України від 17.12.2015 у справі №К/31204/15).

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано статтею 123 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що для ефективного відновлення порушеного права необхідно зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку вищезазначеного проекту землеустрою земельної ділянки орієнтовною площею 0,9777 га., на умовах оренди необхідної для обслуговування нежитлової будівлі свинарнику в межах території Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 ст.77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладене, а також той факт, що наведені відповідачем підстави відмови позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо вказаної ділянки, суперечать приписам Земельного кодексу України, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 76, 77, 78, 80, 120, 139, 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) про визнання відмови неправомірною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати неправомірною відмову Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області оформлену листом від 31.08.2018 року за № Я-7218/0-4563/0/20-18 СГ у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачеві, орієнтовною площею 0,9777 га., на умовах оренди із земель сільськогосподарського призначення, необхідної для обслуговування нежитлової будівлі свинарнику в межах Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки позивачеві, орієнтовною площею 0,9777 га., на умовах оренди із земель сільськогосподарського призначення, необхідної для обслуговування нежитлової будівлі свинарнику в межах Грушівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (пр. Миру, 34, м. Миколаїв, 54034, ідентифікаційний код 39825404) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судові витрати в розмірі 768, 40 грн. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано суддею 14.08.2019 року.

Суддя Г.В. Лебедєва