Справа № 200/3202/19-а
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року справа №200/3202/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., за участю секретаря судового засідання Токаревої А.Г., представника відповідача Кравченко О.С., діючої за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року (головуючий суддя І інстанції Мозговая Н.А.), складене в повному обсязі 17 травня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області, у справі № 200/3202/19-а за позовом Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу» до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

04 березня 2019 року позивач, Комунальне підприємство Компанія Вода Донбасу звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДФС у Донецькій області про скасування податкового повідомлення рішення від 28 листопада 2018 року № , відповідно до якого застосована штрафна санкція в сумі 2 040, 00 грн. (а.с. 3-4).

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 17 травня 2019 року позовні вимоги задоволені. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у Донецькій області від 28 листопада 2018 року № , відповідно до якого застосована штрафна санкція в сумі 2040 грн. (а.с. 60-63).

Не погодившись із судовим рішенням, Головне управління ДФС у Донецькій області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило суд скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що спірні правовідносини регулюються нормами Податкового Кодексу України, оскільки рішення винесено у зв`язку з порушенням граничних строків подання податкових декларацій з рентної плати.

На думку відповідача, норми Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року не розповсюджуються на господарську діяльність позивача.

Вказує на те, що наявність у позивача сертифікатів Торгово-промислової палати України не є підставою для не подання податкових декларацій з рентної плати та несплати податкових зобов`язань, та не є обставинами, що звільняють платника податку від відповідальності неподання податкових декларацій, оскільки такі сертифікати лише засвідчують факт, який повинен братись до уваги контролюючим органом для надання платникові розстрочення/або відстрочення сплати таких зобов`язань (у разі прийняття відповідного рішення) через обставину непереборної сили (а.с. 86-88).

Представник відповідача в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, просила суд її задовольнити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що Комунальне підприємство «Компанія «Вода Донбасу» є юридичною особою, , місцезнаходження: 87547, Донецька область, м. Маріуполь, вул. К. Лібкнехта, 177а.

Головним управлінням ДФС у Донецькій області проведено камеральну перевірку позивача щодо неподання податкових декларацій з рентної плати за спеціальне використання води Лиманським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства Комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу», за результатами якої складено акт за № 2919/05-99-47-07/35580890 від 13 листопада 2018 року (а.с. 5-6).

Перевіркою встановлено, що позивачем в порушення п.п.16.1.3 п.16.1. ст.16 Податкового кодексу України не подано до контролюючого органу податкову звітність з рентної плати за спеціальне використання води за 4 квартал 2015 року, 1-4 квартали 2016 року, 1-4 квартали 2017 року та 1-3 квартали 2018 року.

На підставі вказаного акта перевірки відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення від 28 листопада 2018 року № , відповідно до якого застосована штрафна санкція в сумі 2040 грн. (12 х 170) на підставі п.54.3 ст. 54 та п.120.1 ст. 120 Податкового кодексу України (а.с. 7).

Не погодившись з висновками акта вищенаведеної перевірки 13 листопада 2018 року позивач звернувся зі скаргою на спірне податкове повідомлення рішення до ДФС України (а.с. 10-11). Рішенням ДФС України від 12 лютого 2019 року скарга позивача залишена без задоволення (арк. с.9).

Правомірність прийняття контролюючим органом вищевказаного рішення є спірним питанням даної справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року встановлена загальна процедура звільнення платників податків від відповідальності за умови підтвердження обставин непереборної сили відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України, відтак, спірне рішення підлягає скасуванню.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України), Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VII від 02 вересня 2014 року (далі - Закон № 1669) та іншими нормативно-правовими актами стосовно спірних правовідносин.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п. 16.1.3 п.16.ст. 16 ПК України платники податків зобов`язані подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Згідно п.46.1 ст.46 ПК України податкова декларація, розрахунок, звіт документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку.

П.47.1 ст.47 ПК України передбачена відповідальність за неподання, порушення порядку заповнення документів податкової звітності, порушення строків їх подання контролюючим органом, недостовірність інформації, наведеної у зазначених документах, несуть: юридичні особи, постійні представництва нерезидентів, які відповідно до цього Кодексу визначені платниками податків, а також їх посадові особи.

Згідно з п. 49.1 ст.49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

П.п. 49.18.2 п.49.18 ст.19 ПК України передбачено,що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному кварталу або календарному півріччю (у тому числі в разі сплати квартальних або піврічних авансових внесків) протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

П. 257.1 ст.257 ПК України визначено, що базовий податковий (звітний) період для рентної плати дорівнює календарному кварталу, а для рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин за видобування нафти, конденсату, природного газу, у тому числі газу, розчиненого у нафті (нафтового (попутного) газу), етану, пропану, бутану, рентної плати за користування радіочастотним ресурсом України та рентної плати за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами аміаку територією України, дорівнює календарному місяцю.

Згідно з п.п. 257.3.4 п.257.3 ст.257 ПК України платник рентної плати до закінчення визначеного розділом ІІ цього Кодексу граничного строку подання податкових декларацій за податковий (звітний) період, визначений цією статтею, подає до відповідного контролюючого органу за формою, встановленою у порядку, передбаченому ст.46 цього Кодексу, податкову декларацію, яка містить додатки : з рентної плати за спеціальне використання води за місцем податкової реєстрації.

Як вбачається з матеріалів справи, Лиманським виробничим управлінням водопровідно-каналізаційного господарства Комунального підприємства «Команія «Вода Донбасу» не подано до контролюючого органу податкову звітність з рентної плати за спеціальне використання води за 4 квартал 2015 року, 1-4 квартали 2016 року, 1-4 квартали 2017 року та 1-3 квартали 2018 року (всього за 12 періодів).

Відповідальність платника за неподання або несвоєчасне подання податкової звітності або невиконання вимог щодо внесення змін до податкової звітності передбачена п.120.1 ст.120 ПК України, згідно якої за неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки і збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 грн. за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.

Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги твердження апелянта, що Закон № 1669 не розповсюджується на спірні правовідносини, з огляду на наступне.

Згідно з ч.3 ст.11 "Прикінцеві та перехідні положення" наведеного Закону, закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Відповідно до статі 1 Закону № 1669, період проведення антитерористичної операції є часом між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територією проведення антитерористичної операції є територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ від 30 жовтня 2014 року № 1053-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1669-VII затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р. "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" на виконання абзацу третього пункту 5 статті 1-1 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1669-VII був затверджений перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких віднесено м.Лиман.

Статтею 10 Закону № 1669-VII визначено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

Термін "відповідальність" необхідно розуміти як встановлені законом та іншими нормативно-правовими актами санкції. Санкція - це заходи відповідальності, що застосовуються державою за порушення передбачених нормою права зобов`язань і вимог, а також з метою захисту інтересів суспільства і держави, прав і свобод людини та організацій (тобто юридичних осіб), правопорядку.

Вказана стаття не визначає перелік зобов`язань за невиконання або неналежне виконання яких особа звільняється від відповідальності.

Разом з цим, Закон № 1669-VII спрямований на забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції.

Отже, стаття 10 Закону України № 1669-VII передбачає, що єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує форс-мажорні обставини, як підставу для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) своїх податкових зобов`язань є наявність у такого суб`єкта господарювання Сертифікату Торгово-промислової палати України про засвідчення форс мажорних обставин.

Таким чином Сертифікат ТПП має застосовуватись при вирішенні питання про звільнення від нарахування штрафних санкцій та пені з 14 квітня 2014 року з боку податкових органів.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним рішенням позивачу нараховані штрафні санкції за неподання податкової звітності з рентної плати за спеціальне використання води за 4 квартал 2015 року, 1-4 квартали 2016 року, 1-4 квартали 2017 року та 1-3 квартали 2018 року.

Однак, позивач звертався до Торгово-промислової палати України із заявою про засвідчення йому форс-мажорні обставини на період АТО у відповідності до статті 10 Закону № 1669-VII, про що Торгово-промислова палата України засвідчила позивачу настання обставин непереборної сили з 10 червня 2014 року при здійсненні діяльності на території Донецької області та дотриманні норм законодавчих актів України, про що Торгово-промисловою палатою України видано Сертифікат №1217 (а.с. 14) та № 1735 (а.с.13), а також сертифікат № 1736 від 25 листопада 2014 року , відповідно до п.п.102.6-102.7 статті 102 Податкового Кодексу України, якими визначено механізм продовження граничних строків для подання податкової декларації та надано визначення обставин непереборної сили ( форс-мажорних обставин).

Таким чином, не застосування норм Закону №1669 у спірних правовідносинах є неприйнятними з огляду на те, що положення ст.10 цього Закону встановлена загальна процедура звільнення платників податків від відповідальності за умови підтвердження обставин непереборної сили відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України.

Посилання апелянта на те, що норми Закону №1669 не розповсюджуються на спірні правовідносини нівелюються вищевказаними нормами права.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Верховного суду від 24.01.2019 року по справі № 805/939/16-а.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення від 28 листопада 2018 року № , відповідно до якого застосована штрафна санкція в сумі 2040 грн. винесено відповідачем всупереч вимогам діючого законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись статтями 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Донецькій області - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду 17 травня 2019 року у справі № 200/3202/19-а залишити без змін.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені у судовому засіданні 07 серпня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08 серпня 2018 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

Г.М. Міронова