Справа № 1.380.2019.002869
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/7213/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.002869 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Клименко О.М., в м. Львові Львівської області 20.06.2019 року, дата складення повного тексту судового рішення 20.06.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

Позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_3 Ярославович (надалі також ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області (надалі також Сихівський ВДВС м. Львів, відповідач) із адміністративним позовом, в якому просив суд визнати бездіяльність державного виконавця Сихівського ВДВС м. Львів Голенко М.В. протиправною щодо не закінчення виконавчого провадження ВП № 57152310 з виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 року по справі № 813/1901/18 та зобов`язати його вчинити всі необхідні дії для закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив Сихівський ВДВС м. Львів, який покликаючись на те, що судом не були з`ясовані обставини, що мають значення для справи, а вказане рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що державним виконавцем Голенко М.В. законно та обґрунтовано не закінчено виконавче провадження ВП № 57152310, оскільки боржником ОСОБА_1 на виконання даного виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 17.08.2018 року № 813/1901/18 Львівського окружного адміністративного суду сплачено тільки 3447,52 грн. податкового боргу, замість 13447,52 грн.

В судовому засіданні позивач просив задовольнити апеляційну скаргу, представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задоволити з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2018 року позов Головного управління ДФС у Львівській області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено повністю. Стягнуто податковий борг в сумі 13447 (тринадцять тисяч чотириста сорок сім) грн. 52 коп. до бюджету.

17 серпня 2018 року на виконання вищевказаного рішення суду Львівським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист № 813/1901/18.

06 вересня 2018 року Головним державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби міста Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Голенко М.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 13447,52 грн., підстава виконавчий лист № 813/1901/18, виданий 17.08.2018 року Львівським окружним адміністративним судом.

24 квітня 2019 року позивач звернувся до начальника Сихівського відділу державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області Бассараба Т.Ю. із заявою про закінчення виконавчого провадження ВП № 57152310 з виконання виконавчого листа № 813/1901/18, виданого 17.08.2018 року Львівським окружним адміністративним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 13447,52 грн. у зв`язку з його фактичною оплатою. До заяви долучив належним чином завірені копії квитанцій.

У відповіді від 23 травня 2019 року № В-З/16034 на звернення позивача від 24.04.2019 року № 6005/15.4-42 відповідачем повідомлено, що боржником сплачено виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, які перераховано в дохід держави відповідно до законодавства. Однак, у квитанціях, наданих у відділ відсутня інформація про призначення платежу, згідно якого рішення суду здійснювались проплати, тому з метою закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (надалі також Закон № 1404-VIII) просили надати повідомлення стягувача про сплату боргу чи платіжні документи про сплату такого з відповідним призначенням.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача щодо не закінчення виконавчого провадження є протиправною, оскільки нормами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено обов`язку боржника звертатися до стягувача з метою отримання від нього повідомлення про сплату боргу, натомість таке право, зважаючи на приписи пункту 3 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII надано саме державному виконавцю. Наявними в матеріалах справи копіями квитанцій із зазначеними у них призначенням платежу підтверджується сплата позивачем суми боргу у розмірі 13447,52 грн., а також виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, що є фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, а відтак підставою для закінчення виконавчого провадження, передбаченою пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Згідно із частинами першою та другою статті 74 Закону № 1404-VIII (з наступними змінами та доповненнями), який набрав чинності 05.10.2016, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті першої Закону Закон № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону Закон № 1404-VIII визначено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті третій цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником (ч. 4 ст. 19 Закону № 1404-VIII).

Згідно пункту 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, обов`язковою умовою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження є встановлення державним виконавцем фактичного виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Як підтверджується матеріалами справи, відповідач вживав заходів для встановлення фактичного виконання виконавчого листа № 813/1901/18 виданого 17.08.2018 року Львівським окружним адміністративним судом, а саме просив надати повідомлення стягувача про сплату боргу чи платіжні документи про сплату такого з відповідним призначенням платежу.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну. На підставі зазначеної норми відповідач звернувся з письмовою вимогою виконавця до Головного управління ДФС у Львівській області щодо надання інформації про сплату боргу в сумі 13447, 52 грн. боржником ОСОБА_1 по виконавчому листі № 813/1901/18 від 17.08.2018 року.

На дану вимогу 27.06.2019 надійшла відповідь Головного управління ДФС у Львівській області, у якій зазначено, що згідно відомостей АІС «Податковий блок» станом на 27.06.2019 ОСОБА_1 на виконання виконавчого провадження АСВП № 57152310 з примусового виконання виконавчого листа № 813/1901/18 від 17.08.2018 року Львівського окружного адміністративного суду на суму 13447,52 грн. сплачено 18,45 грн., акцизного податку з реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, 510,00 грн. податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді заробітної плати, 199,07 грн. військового збору та 2720, 00 грн. штрафних санкцій за порушення законодавства про патентування, норм регулювання обігу готівки та застосування реєстраторів, а відтак сума сплачена боржником є 3447,52 грн. податкового боргу.

Заявлено до стягнення 10000 грн. по платежу адміністративні штрафи та штрафні санкції за порушення законодавства у сфері виробництва та обігу алкогольних напоїв та тютюну. Проте на момент примусового виконання виконавчого листа № 813/1901/18 від 17.08.2018 року Львівського окружного адміністративного суду на суму 13447,52 грн в інтегрованій картці платника податку ОСОБА_1 обліковувалась заборгованість на суму 27000, 00 грн. Податковий борг в сумі 17000,00 грн. визначений до стягнення Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.08.2016 № 813/2131/16. Квитанцією від 12.09.2018 позивачем сплачено 10000,00 грн., однак контролюючим органом ця сума зарахована в рахунок погашення податкового боргу, який виник раніше.

Відповідно до пункту 87.9 статті 87 ПК України в разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом.

Підпунктом 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.

Згідно статті 87 ПК України джерелами самостійної сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів (робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Сплату грошових зобов`язань або погашення податкового боргу платника податків з відповідного платежу може бути здійснено також за рахунок помилково та/або надміру сплачених сум з інших платежів (на підставі відповідної заяви платника) до відповідних бюджетів з урахуванням особливостей, визначених у пункті 43.4-1 статті 43 цього Кодексу.

З аналізу вказаних норм суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ПК України передбачено право контролюючого органу змінювати призначення платежу, самостійно визначеного платником податків, проте обов`язковою умовою для цього є наявність у платника податків податкового боргу.

У розрізі викладеного, позивачем не сплачено податковий борг, визначений до стягнення Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06.07.2018 № 813/1901/18, а отже фактично не виконано в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність протиправної бездіяльності державного виконавця Сихівського ВДВС м. Львів Голенко М.В. щодо не закінчення виконавчого провадження № 57152310 з виконання виконавчого листа № 813/1901/18, виданого 17.08.2018 року Львівським окружним адміністративним судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 13447,52 грн.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

Колегія суддів також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються;

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими має місце у випадках встановлення судом певних обставин (фактів), котрі недоведені доказами, при недостатності доказів, при неправильному використанні непрямих доказів, при відсутності мотивування про те, чому одні доказі судом прийняті, а інші - ні.

Суд першої інстанції у справі, що розглядається, неповно з`ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись статтями 241, 242, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 370 КАС України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Сихівського відділу державної виконавчої служби м.Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області задовольнити повністю.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року у справі № 1.380.2019.002869 - скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 08.08.2019