Справа № 1.380.2019.001130
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 1.380.2019.001130

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

08 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Сушка О.О. Смілянця Е. С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року (ухвалене у м. Вінниці 11 червня 2019 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу реєстрації Жмеринської міської ради, Головного Управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання недійсним та скасування запису, скасування вимоги,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу реєстрації Жмеринської міської ради, Жмеринського управління ДФС у Вінницькій області про визнання недійсним та скасування запису в Єдиному державному реєстрі про включення до Єдиного державного реєстру відомостей про фізичну особу-підприємця № 2 003489 від 21.09.2012 року; скасування вимоги № Ф-122493-52, виданої 08.11.2018 року Жмеринським управлінням ДФС у Вінницькій області.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що запис в Єдиному державному реєстрі відомостей про фізичну особу-підприємця 2 003489 від 21.09.2012 вчинено на підставі свідоцтва про державну реєстрацію від 29.11.2001, яке видане позивачу до досягнення повноліття, а отже вважається недійсним.

Відповідачі не подали відзивів або письмових пояснень на апеляційну скаргу.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 01.08.2019, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, 29.11.2001 ОСОБА_1 зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця.

29.01.2002 позивач взятий на облік в управлінні Пенсійного фонду України в м. Жмеринка, як платник єдиного соціального внеску за реєстраційним номером №/02302, з 01.10.2013 переданий як платник єдиного внеску до фіскальної служби.

21.09.2012 Державним реєстратором з державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відділу реєстрації Жмеринської міської ради за реєстраційним номером №0003489 до реєстру включено відомості про позивача як фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про державну реєстрацію вважається недійсним.

08.11.2018 Жмеринського управління ДФС у Вінницькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-122493-52 про сплату позивачем боргу з єдиного соціального внеску (ЄСВ) у сумі 15819, 54 грн.

Позивач вважає, що відомості про нього як про фізичну особу-підприємця незаконно включено до Єдиного державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відтак і безпідставно сформовано вказану вимогу про сплату боргу, а тому звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач зареєстрований як ФОП до прийняття Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», у зв`язку із чим відомості про позивача як ФОП правомірно внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців згідно спірного запису.

Незважаючи на те, що у зв`язку із запровадженням ведення ЄДР свідоцтво від 29.11.2001 про державну реєстрацію позивача як ФОП визнано недійсним, позивач не втратив статус ФОП, відтак був зобов`язаний сплачувати ЄСВ у 2017, 2018 роках. З огляду на невиконання позивачем обов`язку із сплати ЄСВ у 2017, 2018 роках оскаржувана вимоги є правомірною.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Відносини, які виникали у сфері державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, регулювались Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року №755-IV (Закон №755-IV).

Із введенням в дію Закону №755-IV було створено та розпочато формування Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (далі - ЄДР).

Відповідно до ч. 1 ст.17 Закону №755-IV відомості про юридичну особу або фізичну особу-підприємця включаються до ЄДР шляхом внесення записів на підставі відомостей з відповідних реєстраційних карток та відомостей, що надаються юридичними особами.

Відповідно до пунктів 2-3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» (у редакції від 01.07.2010 року) від 01 липня 2010 року №2390-VI (далі - Закон №2390-VI ) процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.

Свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними.

У п. 7 Закону №2390-VI закріплено, що спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців.

Уповноважені органи протягом місяця з дня отримання від спеціально уповноваженого органу з питань державної реєстрації відомостей про юридичних осіб та фізичних осі - підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, проводять звірення даних реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), що ведуться ними, з даними Єдиного державного реєстру. За результатами звірення уповноважені органи подають спеціально уповноваженому органу з питань державної реєстрації відомості з відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо) про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відомості про яких не включені до Єдиного державного реєстру.

За результатами проведеного звірення уповноважені органи оприлюднюють у спеціалізованих друкованих засобах масової інформації та/або на відомчих веб-сайтах відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, відомості про яких на дату завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не включені до Єдиного державного реєстру.

Згідно п. 8 Закону №2390-VI після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.

За результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.

Відповідно до п. 5 наказу Міністерства юстиції України «Про тимчасові міжвідомчі спеціальні комісії з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» №575/5 від 12.04.2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 13.04.2002 року за № 569/20882, державним реєстраторам юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців забезпечити включення до Єдиного державного реєстру відомостей про невключених суб`єктів на підставі аналітичної інформації, отриманої від тимчасових міжвідомчих спеціальних комісій з питань проведення інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Таким чином, у зв`язку із змінами в Законі №755-IV проведено процес включення до ЄДР відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 01.07.2004 року.

Інформація про тих осіб, які самостійно не звернулися до державних реєстраторів для включення інформації про них до ЄДР та заміни свідоцтва, була включена до ЄДР самостійно державними реєстраторами на підставі інформації, наданої спеціально створеними міжвідомчими комісіями. Державні реєстратори, вносячи інформацію про таких осіб робили відмітку про недійсність їхнього свідоцтва про державну реєстрацію.

Встановлено, що позивач у добровільному порядку не звернувся до державного реєстратора для включення його до ЄДР, тому 21.09.2012 року була проведена реєстраційна дія №0003489 про включення до реєстру відомостей про фізичну особу-підприємця з відміткою про те, що свідоцтво про її державну реєстрацію вважається недійсним, на підставі інформації, наданої міжвідомчими спеціальними комісіями.

Доводи позивача про те, що вказаний запис від 21.09.2012 №0003489 здійснено на підставі недійсного свідоцтва від 29.11.2001, адже таке свідоцтво видане позивачу до досягнення повноліття, суд вважає необґрунтованими.

Суд наголошує на тому, що правомірність видачі позивачу вказаного свідоцтва не є предметом розгляду у даній справі. При цьому, позивач не заперечує факт видачі йому вказаного свідоцтва та не оспорює відповідний запис від 29.11.2001.

Згідно ст.2 Закону України «Про підприємництво» суб`єктами підприємницької діяльності (підприємцями) можуть бути, зокрема, громадяни України, інших держав, особи без громадянства, не обмежені законом у правоздатності або дієздатності.

Водночас, у 2001 році ЦК Української РСР від 1963 року передбачено можливість обмеження дієздатності лише громадян, які зловживають спиртними напоями або наркотичними засобами (стаття 15).

Посилання позивача в цій частині на статтю 11 ЦК Української РСР від 1963 року суд вважає безпідставними, адже дана норма визначає момент набуття громадянами у повному обсязі цивільної дієздатності, а не випадки її обмеження.

Крім того, ч.3 ст.8 Закону України «Про підприємництво» у редакції від 12.06.2001 року, чинній на момент реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем, де вказано, що громадяни, які мають намір здійснювати підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, подають реєстраційну картку встановленого зразка, яка є водночас заявою про державну реєстрацію, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера фізичної особи-платника податків та інших обов`язкових платежів і документ, що засвідчує внесення плати за державну реєстрацію. При цьому, згідно ч.5 цієї ж статті органам державної реєстрації забороняється вимагати від суб`єктів підприємницької діяльності додаткові документи, не передбачені цим Законом.

Аналогічне положення закріплене у Положенні про державну реєстрацію суб`єктів підприємницької діяльності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №740 від 25.05.1998 року, в редакції від 24.10.2001 року чинній на момент реєстрації позивача фізичною особою-підприємцем.

За приписами статті 46 Закону №755-IV фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця проводиться у разі:

- прийняття фізичною особою-підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності;

- смерті фізичної особи-підприємця;

- постановлення судового рішення про оголошення фізичної особи померлою або визнання безвісно відсутньою;

- постановлення судового рішення про визнання фізичної особи, яка є підприємцем, недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності;

- постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Таким чином, недійсність свідоцтва про державну реєстрацію не означає припинення здійснення підприємницької діяльності такою особою. Жодних доказів, які б свідчили про припинення позивачем підприємницької діяльності як ФОП позивачем не надано.

Отже, з 21.09.2012 позивач також рахується фізичною особою-підприємцем.

Апеляційний суд зауважує, що позивач, будучи фізичною особою-підприємцем наділений був не тільки правами пов`язаними із здійснення підприємницької діяльності, а й обов`язками, у тому числі щодо сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464 (Закон №2464) під єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування розуміють консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно пункту 3 частини 1 статті 1 Закону №2464 застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок.

Пункт 4 частини 1 статтею 4 Закону №2464 до переліку платників єдиного соціального внеску віднесені фізичні особи-підприємці.

Частиною 2 статті 6 Закону №2464 визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1), подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункт 4).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 (в редакції зі змінами внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5- 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до пункту 5 статті 8 Закону №2464 єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.

Частина 4 статті 4 Закону №2464 визначає перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема такими є особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Враховуючи те, що позивач фізичною особою-підприємцем, а отже й платником ЄСВ, в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач відноситься до категорії осіб, наведених у частині 4 статті 4 Закону №2464, позивач зобов`язаний сплатити ЄСВ у 2017 та 2018 роках.

Разом з цим, з матеріалів справи встановлено, що позивач у вказаний період не сплачував ЄСВ.

Відповідно частини 4 статті 25 Закону №2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату, а згідно частини 1 цієї статті Закону №2464 рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами.

Згідно із частиною 16 статті 25 Закону №2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується.

Оскільки, в інформаційній системі ДФС міститься інформація про недоїмку позивача щодо сплати єдиного соціального внеску, відповідач на підставі статті 25 Закону №2464 правомірно сформував вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску №Ф-12493-52 від 08.11.2018.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Сушко О.О. Смілянець Е. С.