Справа № 520/11877/18
Суддя: Жук А.В.
Дата ухвалення: 2019-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 серпня 2019 року

Київ

справа №520/11877/18

адміністративне провадження №К/9901/19309/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Жука А.В., суддів: Дашутіна І.В., Мельник-Томенко Ж.М.

розглянувши касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Харківській області

на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року

у справі №520/11877/18

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Харківській області

про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Харківській області (далі - ГУ НП в Харківській області), в якому просив:

- зобов`язати ГУ НП в Харківській області звільнити його відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України;

- зобов`язати відповідача виплатити грошове забезпечення з моменту направлення у розпорядження до ГУ НП в Харківській області до моменту звільнення, а також одноразову грошову допомогу при звільненні.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2019 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позову щодо зобов`язання ГУ НП в Харківській області виплатити позивачу грошове забезпечення з моменту направлення у розпорядження до відповідача до моменту звільнення, а також одноразову грошову допомогу при звільненні та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано ГУ НП в Харківській області виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення з моменту направлення у розпорядження до відповідача до моменту звільнення, а також одноразову грошову допомогу при звільненні. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

10 липня 2019 року відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 12 липня 2019 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав не сплати судового збору.

31 липня 2019 року скаржник усунув недоліки касаційної скарги шляхом направлення на адресу суду платіжного доручення про сплату судового збору.

Таким чином, скаржником усунуто недоліки касаційної скарги, вона відповідає вимогам статті 330 КАС України, що дає змогу суду вирішити питання про відкриття, або відмову у відкритті касаційного провадження.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, серед основних засад судочинства, закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Згідно пункту 20 частини першої статті 4 КАС України встановлено, що адміністративною справою незначної складності (малозначною справою) є адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

За змістом пункту 2 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

З оскаржуваного судового рішення та зі змісту касаційної скарги вбачається, що предметом позову у даній адміністративній справі є звільнення позивача відповідно до пункту 1 статті 36 Кодексу Законів про працю України; неналежна виплата відповідачем грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільнення, тобто дана справа пов`язана з проходженням позивачем публічної служби та звільнення його з публічної служби.

При цьому, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 01 березня 2016 року наказом Харківського національного університету внутрішніх справ №59 о/с було прийнято на службу до Національної поліції з присвоєнням спеціального звання та із набуттям статусу поліцейського, відрядженого до навчального закладу відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» та Указу Президента від 09 грудня 2015 року №691/2015 «Про перелік посад, які можуть бути заміщені поліцейськими в державних органах, установах та організаціях», тобто позивач відповідно до вимог діючого законодавства набув статусу поліцейського, відрядженого до навчального закладу, в якому обіймав посаду науково-педагогічного складу, яка не відноситься до посад, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» передбачають зайняття відповідального або особливо відповідального становища.

Таким чином, в силу вимог пункту першого частини 6 статті 12 КАС України дана справа законом віднесена до справ незначної складності.

Водночас, скаржник зазначає, що при вирішення даної справи вироблення єдиної правозастосовної практики має виняткове значення. В обґрунтування вказаного твердження вказує на те, що у зв`язку з тим, що в ГУ НП в Харківській області проходять службу ще 10 поліцейських та звільнено зі служби 9 поліцейських, які після 06 листопада 2015 року працювали у Харківському національному університеті внутрішніх справ цивільними викладачами, а потім були прийняті на службу в поліцію, можуть виникнути непоодинокі випадки спірних правовідносин з аналогічною ОСОБА_1 категорією поліцейських.

Колегія суддів зазначає, що зазначені твердження відповідача мають суб`єктивний характер та не містять обставини, які виділяють позовні вимоги ОСОБА_1 щодо, зокрема, виплати грошового забезпечення з моменту направлення у розпорядження до моменту звільнення та одноразової грошової допомоги якимись особливими, рідкісними чи унікальними ознаками, завдяки чому вони виокремлюються із загального ряду подібних справ, а наведені відповідачем в касаційній скарзі обставини є загальними і в контексті обставин справи не дають підстав для висновку, що справа має виняткове значення для відповідача.

Таким чином, оцінивши доводи касаційної скарги та правове значення цієї справи для формування єдиної правозастосовної практики, колегія суддів вважає, що посилання скаржника на положення підпункту «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України є необґрунтованими, оскільки ухвалене у цій справі судове рішення не впливає на кінцеве формування судової практики та не змінює її, а предмет спору не містить обґрунтованих фактичних передумов для віднесення справи до категорії винятково значимих. Судом не встановлено виключень щодо посади позивача у цій справі в аспекті пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України в поєднанні зі статтею 50 Закону України «Про запобігання корупції».

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що за поданою касаційною скаргою оскаржуються судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З огляду на наведене, у відкритті касаційного провадження за поданою касаційною скаргою слід відмовити.

Суд звертає увагу скаржника на те, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону України від 8 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Харківській області на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2019 року №520/11877/18.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. В. Жук

Судді І.В. Дашутін

Ж.М. Мельник-Томенко