Справа № 826/4309/17
Суддя: Стародуб О.П.
Дата ухвалення: 2019-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

09 серпня 2019 року

м. Київ

справа №826/4309/17

адміністративне провадження №К/9901/46722/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Головуючий - Стародуб О.П.,

судді - Берназюк Я.О., Коваленко Н.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.12.2017р. (суддя - Добрянська Я.І.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018р. (судді - Ключкович В.Ю., Губська О.А., Троян Н.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації у Публічному акціонерному товаристві "Банк Національний кредит", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" Паламарчука В. В . та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спільним рішенням виплатити 395 969, 28 грн., а саме: 324 891, 48 грн. - заборгованість за договорами банківського вкладу, 57 993, 13 грн. - сума на яку збільшується заборгованість з урахуванням індексу інфляцій; 13 084, 67 - 3 % річних.

- стягнути з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" Паламарчука В.В. та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодування моральної шкоди у сумі 500 000, 0 грн.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачами протиправно не виплачена вся сума вкладів, а виплату різниці таких вкладів у порядку четвертої черги як кредитору вважає протиправною.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08.12.2017р., залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018р., у задоволенні позову відмовлено.

З такими рішеннями судів попередніх інстанцій не погодився позивач, звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив їх скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування касаційної скарги посилався на те, що суди попередніх інстанцій не встановили дійсні обставини по справі, не надали належної оцінки доказам, наслідком чого стало ухвалення рішень з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, посилався на те, що відповідачами в односторонньому порядку змінено умови договору, що є неприпустимим та суперечить самим принципам цивільного законодавства.

Крім того посилався на те, що Фонд гарантування не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування, але не обмежений законодавством у можливості її збільшити.

У відзиві на касаційну скаргу Уповноважена особа Фонду просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів та передбачених законом підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 25.05.2015р. між ПАТ "Банк Національний кредит" та позивачем укладено договір № DF3190/2015-33 депозитного вкладу "Соціальний" строком на 3 місяці (92 дні) в національній валюті (з капіталізацією процентів) за умовами якого банк відкриває вкладнику депозитний рахунок НОМЕР_1, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 241 046, 5 грн. в національній валюті гривня на умовах цього договору та договір №DF3189/2015-33 депозитного вкладу "Соціальний" строком на 3 місяці (92 дні) в національній валюті (з капіталізацією процентів) за умовами якого банк відкриває вкладнику депозитний рахунок НОМЕР_1 , а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 241 046, 5 грн. в національній валюті гривня на умовах цього договору.

На виконання умов вищезазначених договорів позивачем внесені кошти у розмірі 241 046, 5 грн. та 241 046, 5 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи меморіальними ордерами від 25.05.2015р. №14682324 та № 14682323.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.06.2015р. №358 "Про віднесення ПАТ "Банк Національний кредит" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015р. №114 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ "Банк Національний кредит", згідно з яким з 08.06.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Банк Національний кредит".

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.08.2015р. №563 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Банк Національний Кредит", рішення виконавчої дирекції Фонду №159 від 28.08.2015р. "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку" з 31.08.2015р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк Національний кредит".

25.08.2015р. позивач звернувся до відділення ПАТ "Банк Національний кредит" із заявою про повернення грошових коштів.

08.09.2015р., відповідно до статті 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", Фонд гарантування здійснив позивачу відшкодування коштів в рамках гарантованої суми в розмірі 200 000,0 грн., що не заперечується сторонами.

26.11.2015р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Банк Національний кредит", до якого, на підставі заяви позивача про включення до реєстру кредиторів від 04.09.2015р., включена грошова вимога ОСОБА_1 на суму 324 891, 48 грн. Вищезазначена вимога віднесена до 4-ї черги.

01.12.2015р. на офіційному сайті Фонду розміщена інформація щодо затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Банк Національний кредит".

Відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 10.12.2015р. №285 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато задоволення вимог кредиторів третьої черги, відповідно до ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Станом на 25.10.2016р. виплачено 14 % від загальної суми вкладів вимог кредиторів третьої черги.

Позивач, не погоджуючись з черговою відмовою відповідача у поверненні коштів, що перевищують гарантовану суму відшкодування, звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що передбачений статтею 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", перелік черговості кредиторів є вичерпним, а посилання позивача на незадовільний стан здоров`я та необхідність повернення коштів не є підставою відповідно до вимог чинного законодавства для позачергового задоволення його кредиторських вимог.

Враховуючи викладене, суди дійшли висновку, що приймаючи рішення про включення позивача до четвертої черги кредиторів Уповноважена особа діяла на підставі, в межах і спосіб, передбачені Конституцією України та Законами України, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розглядаючи даний спір, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку, що дані відносини є публічно-правовими, а справа належить до юрисдикції адміністративного суду.

Однак із даним висновком колегія суддів Верховного Суду не погоджується з огляду на наступне.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду) юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв`язку з публічним формуванням суб`єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Пунктом 1 частини другої зазначеної статті визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цьому приписі термін «суб`єкт владних повноважень» згідно з пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України позначає суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 згаданого Кодексу справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічний висновок сформульований у пункті 5.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №914/2006/17).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, спори фізичних або юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Тобто, адміністративні суди розглядають публічно-правові спори - такі, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності органів публічної влади.

Юрисдикція спорів за участю Фонду визначається з огляду на зміст правовідносин та функції, які він виконує у спірних правовідносинах.

Закон установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом, банками, НБУ, визначає повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності та перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділений функціями, передбаченими частиною другою статті 4 Закону, зокрема: акумулює кошти, отримані з джерел, визначених статтею 19 цього Закону, здійснює контроль за повнотою і своєчасністю перерахування зборів кожним учасником Фонду; здійснює процедуру виведення неплатоспроможних банків з ринку, у тому числі шляхом здійснення тимчасової адміністрації та ліквідації банків, організовує відчуження всіх або частини активів і зобов`язань неплатоспроможного банку, продаж неплатоспроможного банку або створення та продаж перехідного банку.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку; приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункти 1-3 частини першої статті 48 Закону).

Судами встановлено, що 26.11.2015 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про затвердження Реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ "Банк Національний кредит", до якого, на підставі заяви позивача про включення до реєстру кредиторів від 04.09.2015р., включена грошова вимога ОСОБА_1 на суму 324 891, 48 грн. Вищезазначена вимога віднесена до 4-ї черги.

08.09.2015 відповідно до статті 27 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантування здійснив позивачу відшкодування коштів в рамках гарантованої суми в розмірі 200 000,0 грн., що не заперечується сторонами.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просить зобов`язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" Паламарчука В.В. та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб спільним рішенням виплатити 395 969, 28 грн., а саме: 324 891, 48 грн. - заборгованість за договорами банківського вкладу, 57 993, 13 грн. - сума на яку збільшується заборгованість з урахуванням індексу інфляцій; 13 084, 67 - 3 % річних. Стягнути з Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" Паламарчука В.В. та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відшкодування моральної шкоди у сумі 500 000,0 грн.

Отже, з огляду на обставини справи, правовідносини, щодо яких виник спір, обумовлені невиконанням банком зобов`язань за договорами депозиту та наявністю кредиторських вимог (майнових вимог фізичної особи до банку-суб`єкта господарювання, що ліквідується), які перевищують встановлений законом граничний розмір гарантованого державою відшкодування за вкладом, і задовольняються у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону, за рахунок коштів, одержаних внаслідок продажу майна банку.

Вимоги вкладників-фізичних осіб у частині, що перевищує гарантовану суму відшкодування за вкладом, сплачену вкладнику Фондом, задовольняються у четвертій черзі (пункт 4 частина перша статті 52 Закону).

Після введення у банку тимчасової адміністрації стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж передбачений Законом, є неможливим. Акцептовані кредиторські вимоги не задовольняються за рахунок гарантованого державою відшкодування за вкладами. Їх задоволення здійснюється у межах ліквідаційної процедури у порядку, визначеному статтею 52 Закону, за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку (див. пункт 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 344/276/15-ц).

Цивільний процесуальний кодекс України (далі також - ЦПК України) передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (пункт 1 частини першої статті 15, в редакції, чинній на момент звернення позивача з позовом до суду).

Колегія суддів звертає увагу на те, що спір про включення вимог до реєстру акцептованих вимог кредиторів і про стягнення за договором банківського вкладу коштів, сума яких перевищує граничну суму гарантованого державою відшкодування, є приватноправовим і залежно від суб`єктного складу має розглядатися за правилами цивільного чи господарського судочинства. Фонд, його уповноважена особа у таких правовідносинах виконують не публічно-владні управлінські функції, а здійснюють представництво інтересів банку-відповідача як сторони відповідного договору (аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах від 18 квітня 2018 року у справі №826/7532/16, від 23 травня 2018 року у справі №811/568/16, від 30 травня 2018 року у справі №826/5668/16).

З огляду на вказане, враховуючи обставини справи та суть спірних правовідносин, суд доходить висновку, що цей спір є приватноправовим, а справу слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Зазначена правова позиція також узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 червня 2019 року у справі №554/4702/18 (провадження №14-250 цс 19).

Статтею 354 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і, зокрема, закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтею 238 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Враховуючи, що судами першої та апеляційної інстанції були порушені правила юрисдикції, колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваних судових рішень та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 343, 354, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.12.2017р. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018р. скасувати.

Провадження у справі №826/4309/17 закрити.

Роз`яснити позивачу право на звернення з цим позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді:

О.П. Стародуб

Я.О. Берназюк

Н.В. Коваленко