Справа № 440/1000/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 р.Справа № 440/1000/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Чалого І.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко, м. Полтава, повний текст складено 23.05.19 року по справі № 440/1000/19

за позовом ОСОБА_1

до Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (далі по тексту - відповідач), в якому просила суд :

- визнати протиправним та скасувати рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області від 18 вересня 2018 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність", яким ОСОБА_1 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, що знаходиться за адресою: с. Павлівщина, Карлівського району Полтавської області на території Максимівської сільської ради;

- зобов`язати Максимівську сільську раду Карлівського району Полтавської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області на ім`я гр. ОСОБА_1 .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 по справі № 440/1000/19 адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнкопп НОМЕР_1 ) до Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (вул.Центральна 1/11 с.Максимівка Карлівського району Полтавської області, ) задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення двадцять другої сесії сьомого скликання Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області від 18 вересня 2018 року "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність" щодо відмови ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою.

Зобов`язано Максимівську сільську раду Карлівського району Полтавської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства у приватну власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 (рнкопп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області () судові витрати: витрати зі сплати судового збору у сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок) та витрати на правову допомогу у сумі 4000,00 (чотири тисячі гривень).

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування всіх фактичних обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 по справі № 440/1000/19, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги пояснив, що безпосередньою підставою прийнятого рішення слугувало те, що графічні матеріали, які додавались до заяви про надання дозволу на розробку проекту, не відображали відомостей Державного земельного кадастру та не містили чіткого відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру. З графічних матеріалів неможливо було визначити відповідність місця розташування об`єкта вимогам закону. Вказав, що позовна вимога про зобов`язання надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, є втручанням у дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства. З приводу вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу зазначив, що в провадженні Полтавського окружного адміністративного суду перебувало декілька ідентичних справ, з однаковим відповідачем та аналогічним предметом спору, у яких представником позивачів є ОСОБА_3 (№ 440/999/19, № 440/1001/19, № 440/1002/19, № 440/1003/19). Текст позову, зміст спірних відносин та види правничої допомоги, що надавались у цій справі № 440/1000/19 адвокатом Гимрею А.В., є повністю ідентичними вказаним вище справам, у яких представником була ОСОБА_3 . При цьому, кожен позов включає вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу. З огляду на викладене, вважає, що заявлена позивачем до відшкодування сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною зі складністю справи, та обсягом виконаної адвокатом роботи.

Крім того, 07.08.2019 від представника позивача надійшла письмова заява, в якій останній просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 по справі № 440/1000/19, закрити провадження у справі. Стверджує, що у цій справі існує невирішений спір про право на земельну ділянку, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства. Судом першої інстанції безпідставно вирішено даний спір як публічно-правовий, що вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення у відповідності до ст.319 КАС України.

Представник позивача в надісланому до суду письмовому відзиві просила суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до Максимівської сільської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (а.с.58-59).

Рішенням 22 сесії Максимівської сільської ради 7 скликання від 18.09.2018 "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність", відповідач, з посиланням на ст.12, п. 6 ст. 186-1 Земельного кодексу України, відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у приватну власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області (а.с.60).

Не погодившись із вказаною відмовою, позивач звернулася до суду з цим позовом про визнання протиправним та скасування рішення відповідача щодо відмови у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства у власність на території Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області та зобов`язання відповідача надати позивачу такий дозвіл.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було надано відповідачу всі необхідні документи для прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, однак, останнім було необґрунтовано відмовлено у наданні вказаного дозволу, за відсутності передбачених законом підстав, у зв`язку з чим слід зобов`язати Максимівську сільську раду надати позивачці вказаний дозвіл.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до приписів статті 12 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб.

Згідно із пунктом тридцять четвертим статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Тобто, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади з регулювання земельних відносин, є прийняття рішення сесією.

Нормами статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування" визначено, що сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Частинами першою і другою статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідача наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення комунальної власності.

Відповідно до пункту "б" частини першої статті 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з цим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Колегія суддів зазначає, що статтею 118 ЗК України визначений вичерпний перелік підстав, за яких може бути відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Разом з тим, як свідчить наявна в матеріалах справи копія витягу з оскаржуваного рішення Максимівської сільської ради від 18.09.2018, відповідачем в оскаржуваному рішенні не наведено підстав для відмови, передбачених статтею 118 ЗК України.

Виходячи зі змісту оскаржуваного рішення, неможливість встановити з наданих позивачем графічних матеріалів відповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, у т.ч. неможливість встановити місця розташування спірної земельної ділянки в проектних межах через масштаб графічних матеріалів, на чому наполягає відповідач у відзиві на позов та в апеляційній скарзі, не була підставою для відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Доказів того, що при прийнятті рішення Максимівська сільська рада виходила саме з цих підстав, зокрема, протоколу засідання ради, в якому було б відображено мотиви прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не надано ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції.

Отже, наведені вище доводи відповідача, викладені у відзиві на позов та в апеляційній скарзі, не є доказом правомірності оскаржуваного рішення від 18.09.2018.

Колегія суддів зауважує, що будь-якого обґрунтування для відмови, крім посилання на ст.12, п.6 ст.186-1 Земельного кодексу України, оскаржуване рішення не містить.

Разом з тим, стаття 186-1 ЗК України визначає виключно повноваження органів виконавчої влади в частині погодження вже розроблених проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, в той час як позивач звернулася до Максимівської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення застосовано норму закону, яка не підлягала застосуванню до спірних відносин.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті рішення від 18.09.2018 про відмову в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га, розташованої у с. Павлівщина , Карлівського району Полтавської області на території Максимівської сільської ради, діяв необґрунтовано, без урахування всіх обставин, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання протиправним та скасування зазначеного рішення.

З приводу тверджень відповідача про неналежне оформлення поданих позивачем графічних матеріалів, та неможливість встановити з них відповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, у т.ч. неможливість встановити місця розташування спірної земельної ділянки в проектних межах через масштаб графічних матеріалів, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті Закону України "Про Державний земельний кадастр" кадастрова карта (план) - графічне зображення, що містить відомості про об`єкти Державного земельного кадастру.

Згідно з частиною першою статті 35 Закону України "Про Державний земельний кадастр" кадастрова карта (план) ведеться для актуалізованого відображення у часі об`єктів Державного земельного кадастру у межах кадастрового кварталу, кадастрової зони, у цілому в межах території адміністративно-територіальної одиниці (село, селище, місто, район, область, АР Крим).

Частиною п`ятою статті 35 Закону України "Про Державний земельний кадастр" встановлено, що викопіювання з кадастрової карти (плану) може бути надане фізичним та юридичним особам. Порядок надання такого викопіювання встановлюється Порядком ведення Державного земельного кадастру.

Як визначено пунктом 20 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №1051, відомості про кадастрове зонування земель у межах території України включають: 1) номери кадастрових зон і кварталів; 2) опис меж кадастрових зон і кварталів (координати точок повороту меж кадастрових зон і кварталів у єдиній державній системі координат); 3) площу кадастрових зон і кварталів; 4) підстави для встановлення меж кадастрових зон і кварталів (електронні копії документів, на підставі яких встановлено такі межі (відповідні накази Держгеокадастру та його територіальних органів, документація із землеустрою щодо встановлення меж державного кордону, адміністративно-територіальних одиниць та рішення уповноважених органів про її затвердження).

Пунктами 46-48 Порядку ведення Державного земельного кадастру визначено, що з метою надання фізичним та юридичним особам актуальної картографічної інформації про об`єкти Державного земельного кадастру згідно з пунктами 162-199 цього Порядку виготовляється викопіювання з кадастрової карти (плану) викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) за формою згідно з додатком 7. Викопіювання виготовляється в масштабі, який забезпечує чітке відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру (зокрема обліковий номер об`єкта Державного земельного кадастру; кадастровий номер земельної ділянки; номер кадастрового кварталу; номер кадастрової зони; найменування адміністративно-територіальної одиниці). Вид картографічної основи та перелік відомостей Державного земельного кадастру, які відображаються на викопіюванні, визначаються фізичними та юридичними особами під час подання згідно з пунктами 162-199 цього Порядку заяви про отримання викопіювання.

Таким чином, основою землеустрою в Україні є дані Державного земельного кадастру, до якого вносяться відомості про всі без виключення землі. Ведення Державного земельного кадастру відповідно до пункту 4 наведеного Положення здійснює Держгеокадастр та його територіальні органи

Держателем Державного земельного кадастру є Держгеокадастр. А відтак, графічні матеріали, що подаються громадянами для безоплатного отримання у власність земельних ділянок, мають ґрунтуватись на даних Державного земельного кадастру.

Згідно з п.181 Порядку ведення Державного земельного кадастру викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) із зазначенням на ньому бажаного місцезнаходження земельної ділянки може бути підготовлено в електронній формі та роздруковане заявником самостійно у масштабі 1:5000 або в іншому масштабі, який забезпечує чітке відображення всіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру, за допомогою програмних засобів, які відповідно до частини третьої статті 36 Закону України "Про Державний земельний кадастр" застосовуються цілодобово для оприлюднення відомостей Державного земельного кадастру у відкритому доступі.

Викопіювання з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану) із зазначенням бажаного місцезнаходження майбутньої земельної ділянки, підготовлене та роздруковане самостійно її замовником, може застосовуватися як графічні матеріали для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки чи інших видів документації із землеустрою, за допомогою яких формується земельна ділянка чи встановлюються (відновлюються) її межі.

З наявних в матеріалах справи копій графічних матеріалів вбачається, що наведені норми були дотримані позивачем, оскільки надане позивачем викопіювання забезпечує чітке відображення всіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру та відображених на ній відомостей Державного земельного кадастру та надає можливість чіткої ідентифікації бажаної заявником земельної ділянки. Зокрема, чітко визначено місце розташування земельної ділянки, вказаний кадастровий номер сусідньої земельної ділянки (яке вже є сформованою), що безперешкодно, шляхом онлайн-доступу до Публічної кадастрової карти, дає можливість відповідачу здійснити перевірку місця розташування земельної ділянки.

При цьому, відсутні очевидні розбіжності щодо місця розташування спірної земельної ділянки між викопіюванням, що подавалось позивачем до Максимівської сільської ради разом із заявою від 20.07.2018, та викопіюванням, наданим до суду разом з позовом.

Враховуючи викладене, твердження відповідача щодо того, що графічні матеріали, які додавались до заяви про надання дозволу на розробку проекту, не відображали відомостей Державного земельного кадастру та не містили чіткого відображення усіх елементів картографічної основи Державного земельного кадастру, є помилковим та спростовується матеріалами справи.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем надано всі необхідні документи для розгляду питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, беручи до уваги, що відповідач не навів належних та допустимих, передбачених законом підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зобов`язання Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області надати дозвіл ОСОБА_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га.

Твердження відповідача про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження Максимівської сільської ради, колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі - діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такий висновок суду апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 по справі № 2040/6320/18.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

В даному випадку зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач протиправно надав позивачу формальну відмову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

При цьому, у постанові від 11.09.2018 по справі № 816/318/18 Верховний Суд зазначив, що втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити певні дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявниці замість суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів вважає обраний позивачем та судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права вірним та ефективним.

Клопотання відповідача про закриття провадження у справі з посиланням на те, що спір у даній справі не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

В обґрунтування наведених доводів відповідач стверджує, що у даній справі існує невирішений спір про право власності (користування) на земельну ділянку.

Разом з тим, як зазначалось вище, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність чи користування. Відмова особі в наданні земельної ділянки, висловлена шляхом відмови в затвердженні проекту землеустрою щодо її відведення, сама по собі не є порушенням цивільного права цієї особи за відсутності обставин, які свідчать про наявність у неї або інших заінтересованих осіб відповідного речового права щодо такої земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки не визначений законом як підстава набуття права на земельну ділянку і не є правовстановлюючим документом.

Якщо особа звертається до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого цей орган приймає відповідне рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

В силу ч.1 ст.2, п.1 ч.1 ст.4, ч.1 ст.5, ч.1 ст.19 КАС України адміністративні суди розглядають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

Питання, пов`язаного з визнанням права власності чи права користування земельною ділянкою та оспорюванням такого права інших осіб, у позивача в межах спору не виникало.

Враховуючи викладене, твердження відповідача про наявність невирішеного спору про право, який не в змозі вирішити адміністративний суд, є хибними.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постановах від 13.02.2019 по справі № 820/688/17, від 21.03.2018 по справі № 536/233/16-ц, від 24.04.2018 по справі № 401/2400/16-ц, від 30.05.2018 по справі № 826/5737/16, від 19.06.2018 по справі № 922/864/17.

Стосовно висновку суду першої інстанції з приводу розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.1 ст.134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За приписами ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч.7 ст.139 КАС України).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 при поданні позовної заяви до суду сплачено судовий збір у розмірі 768 грн 40 коп., про що свідчить наявна в матеріалах справи квитанція Полтавського ГРУ АТ "ПриватБанк" № 0.0..1 від 21.03.2019.

Враховуючи, що суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, з огляду на ч.1 ст.139 КАС України, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача ОСОБА_1 суму витрат на сплату судового збору в розмірі 768,40 грн., а також витрати на правничу допомогу.

Щодо суми витрат на правничу допомогу, яку підлягає відшкодуванню, колегія суддів зазначає наступне.

Частинами 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині п`ятій статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч.6 ст.135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.7 ст.135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини щодо присудження судових витрат, суд при розподілі судових витрат має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як свідчать матеріали справи, 23.04.2019, до початку судових дебатів, позивачем подано клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4500,00 грн.

20.05.2019 відповідачем подано пояснення з приводу судових витрат, в яких представник відповідача з аналогічних підстав, які викладені і в апеляційній скарзі, вказує, що заявлена сума витрат на правничу допомогу не є співрозмірною зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано до матеріалів справи копію договору про надання правової допомоги від 14.03.2019, укладеного між ОСОБА_1 (Клієнт) та ОСОБА_3 (Адвокат), перелік послуг, що зобов`язується надати адвокат, попередній розрахунок вартості послуг та роботи адвоката ОСОБА_3 за договором від 14.03.2019 із ОСОБА_1 на суму 6500,00 грн., копію свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю на ім`я ОСОБА_3 , акт виконаних робіт (наданих послуг) від 08.04.2019, копію квитанції № 16 від 08.04.2019 про сплату ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_3 коштів у розмірі 4500,00 грн., копію договору від 08.04.2019 про дострокове розірвання договору про надання правової допомоги із адвокатом ОСОБА_3, копію договору про надання правової допомоги від 10.04.2019, укладеного між адвокатом Гиря А.В. та ОСОБА_1 (а.с.25), ордер серії ПТ № 130342 від 11.04.2019 на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Гирею А.В., копію свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю на ім`я ОСОБА_4 , перелік послуг, що зобов`язується надати адвокат Гиря А.В. та попередній розрахунок вартості послуг та роботи останнього, акт виконаних робіт (наданих послуг) від 15.05.2019, копію квитанції № 11 від 15.05.2019 про сплату ОСОБА_1 адвокату Гирі А .В. коштів у розмірі 7650,00 грн, копії рекомендацій Ради адвокатів Чернігівської області та Ради адвокатів Харківської області щодо застосування рекомендованих (мінімальних) ставок адвокатського гонорару (а.с.16-18, 25-43, 77-78).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.4.2 договору від 14.03.2019, укладеного між адвокатом ОСОБА_3 (Адвокат) та ОСОБА_1 (Клієнт), якому повністю відповідає пункт 4.2 договору від 10.04.2019 із адвокатом Гирею А.В., гонорар адвоката визначається обсягом виконаної роботи та погоджується сторонами окремо на підставі складених додатків до цього договору, а також актів виконаних робіт (наданих послуг).

Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) від 08.04.2019 адвокатом ОСОБА_3 надано наступні послуги - опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, формування правової позиції, консультування щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів), збір документів для справи - 2 години часу - 500 грн, складання позову - 6 годин - 4000 грн. (а.с.35).

Згідно з актом виконаних робіт (наданих послуг) від 15.05.2019 адвокатом Гирею А.В. надано наступні послуги - складання та направлення 5 адвокатських запитів - по 1 год. кожний - 450 грн., всього 2250 грн, подання заяви про ознайомлення з матеріалами справи 22.04.2019 - 1 год. - 300 грн, складення та подання клопотання про стягнення судових витрат - 3 год. - 1500 грн., складення та направлення заяви про ознайомлення з матеріалами справи, ознайомлення з матеріалами справи 15.05.2019 - 1 год. - 300 грн, складення та подання відповіді на відзив - 3 год. - 1500 грн, всього 13 годин часу, участь у судовому засіданні 23.04.2019 - 1800 грн, послуги надано на загальну суму 7650,00 грн.

З викладеного вище вбачається, що фактично зміст наданої правничої допомоги у даній справі зводиться до складання адміністративного позову, складання та направлення адвокатських запитів, складення відповіді на відзив, участі у судовому засіданні.

Однак, відповідно до акту виконаних робіт від 08.04.2019, до складу правничої допомоги віднесено не лише вказані послуги, а й такі види робіт, як опрацювання законодавчої бази, збір документів для справи, складання та подання заяви та клопотання про стягнення судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, адвокатом ОСОБА_3 складено та подано три ідентичних за змістом адміністративних позови від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також один безпосередньо від імені ОСОБА_3 як позивача, копії яких надано до матеріалів справи (а.с.82-117). Складення та подання цих позовів передбачало опрацювання однієї і тієї ж законодавчої бази, формування ідентичної правової позиції, складання аналогічних за змістом клопотань та відповіді на відзив відповідача, а отже, надання вказаних видів правничої допомоги у справі №440/1000/19.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в суді апеляційної інстанції, адвокатом Гиря А.В. надавались послуги з правничої допомоги (складання відповіді на відзив, адвокатських запитів, заяв про ознайомлення з матеріалами справи, клопотань про відшкодування витрат на правничу допомогу) у двох ідентичних справах - № 440/1000/19 за позовом ОСОБА_1 та №440/999/19 за позовом ОСОБА_3 до Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, беручи до уваги, що дана справа є справою невеликої складності, враховуючи, що обсяг обставин, які є предметом доказування по даній справі, та доказів, якими підтверджуються ці обставини, є незначним, колегія суддів вважає, що час, який зазначений у актах виконаних робіт від 08.04.2019 та від 15.05.2019 як витрачений адвокатами на надання вказаних вище видів правничої допомоги у цій справі, вочевидь не відповідає складності спору та змістовності позовної заяви і доданих до неї документів.

Враховуючи викладене, заявлена до відшкодування сума витрат на правничу допомогу є завищеною та неспівмірною із складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг.

Разом з тим, беручи до уваги, що факт складення та подання ОСОБА_3 позовної заяви від імені ОСОБА_1 , а також складення адвокатом Гирею А.В. адвокатських запитів в інтересах позивача, відповіді на відзив відповідача, участь адвоката Гирі А.В. у судовому засіданні по розгляду справи підтверджено документально, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме на користь позивача слід стягнути суму в розмірі 4000 грн.

З приводу поданого позивачем до суду апеляційної інстанції клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу, надану в рамках розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з актом виконаних робіт від 06.08.2019, адвокатом Гирею А.В. в рамках надання правничої допомоги ОСОБА_1 по справі № 440/1000/19 здійснено ознайомлення з апеляційною скаргою Максимівської сільської ради, складення і направлення відповідачу та до суду відзиву на апеляційну скаргу, на що адвокатом витрачено 6 годин, вартість послуги становить 5000 грн.

З огляду на обставини, наведені вище, колегія суддів вважає, що вказаний в акті час роботи адвоката не відповідає складності справи та обсягу наданих послуг, а вартість правничої допомоги, заявлена до відшкодування, є завищеною.

Разом з тим, беручи до уваги, що рішення у справі судом апеляційної інстанції прийнято на користь позивача, факт складення та направлення відзиву на апеляційну скаргу адвокатом Гирею А.В. в інтересах ОСОБА_1 підтверджений документально, з огляду на приписи ч.1 ст.139 КАС України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення клопотання та стягнення на користь позивача суми в розмірі 1000 грн.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

У задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі - відмовити.

Апеляційну скаргу Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавської області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 року по справі № 440/1000/19 залишити без змін.

Клопотання представника позивача про стягнення судових витрат (витрат на правничу допомогу) - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Максимівської сільської ради Карлівського району Полтавській області (39510, Полтавська область, Карлівський район, с. Максимівка, вул. Центральна, 1/11, ) витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп.

В іншій частині клопотання представника позивача про стягнення судових витрат (витрат на правничу допомогу) - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)Т.С. Перцова
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 13.08.2019 року