Справа № 300/694/19
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6123/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Тисменицького об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Микитюком Р.В. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Івано-Франківську) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тисменицького об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними та зобов`язати вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними дії Тисменицького об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (далі Тисменецьке ОУПФУ, відповідач) щодо відмови в призначені пенсії згідно ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», як працівнику, що була зайнята повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України на посаді бункерувальника, в період з 04.11.1992 по 06.05.2003 на Івано-Франківському цементно-шиферному комбінаті, правонаступником якого є ПАТ «Івано-Франківськцемент» та зобов`язати відповідача призначити їй вказану пільгову пенсію.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10.05.2019 позов було задоволено повністю.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Тисменецьке ОУПФУ подало апеляційну скаргу, в якому через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що необхідними умовами для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до п. «б» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є встановлення факту перебування особи на посаді або виконання нею робіт, що містяться у Списку №2, а також документальне підтвердження зайнятості працівника за відповідною професією за результатами атестації умов праці, яке полягає у наявності результатів атестації відповідного робочого місця за умови праці. Крім того, вказує, що позивач повторно звернулась до адміністративного суду з адміністративним позовом з тим самим предметом і з тих самих підстав та до того самого відповідача. Крім того, зобов`язуючи пенсійний орган призначити пенсію, суд першої інстанції втрутився у дискреційні повноваження.

Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Одночасно, беручи до уваги витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до ст.52 КАС України, суд вирішує питання про заміну відповідача Тисменицького об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області його правонаступником - Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що згідно записів трудової НОМЕР_1 ОСОБА_1 , остання у період з 09.07.1991 до 06.05.2003 перебувала у трудових відносинах з Івано-Франківським цементно-шиферним комбінатом, правонаступником якого є відповідач ПАТ «Івано-Франківськцемент».

Наказом №77-к від 04.11.1992 позивач була переведена на постійну роботу бункерувальника 3 розряду шиферного цеху, у подальшому цех азбестоцементних виробів та 06.05.2003 звільнена з роботи з власної ініціативи на підставі наказу №788-к від 13.05.2003.

25.09.2018 позивач звернулась із заявою до пенсійного органу про призначення пільгової пенсії відповідно до Списку №2.

Листом №345/031 від 18.01.2019 Тисменецьке ОУПФУ повідомило ОСОБА_1 про те, що право на призначення пенсії на пільгових умовах виникне у позивача тільки у віці 56 років відповідно до п. «б» ст.114 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», оскільки її пільговий стаж складає 9 років і 7 днів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що як свідчать додані до матеріалів справи копії документів на підтвердження пільгового стажу позивача, пільговий стаж позивача станом на час її звернення до пенсійного фонду із заявою про призначення/перерахунок пенсії від 25.09.2018, без врахування періоду роботи з 04.11.1992 по 29.04.1994, становив 9 років та 7 днів, водночас із врахуванням вказаного періоду відповідний стаж позивача становить понад 10 років, що є достатнім для призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до п.10 Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №383 від 18.11.2005 (далі Порядок №383), для підтвердження стажу роботи зі шкідливими і важкими умовами праці необхідно подати трудову книжку із оформленими належним чином записами про займану посаду і період виконуваної роботи, виписку із наказу по підприємству про проведення атестації на відповідному робочому місці та, у разі відсутності в трудовій книжці відомостей, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, уточнюючу довідку, передбачену пунктом 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України вбачається, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Згідно ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Відповідно до ст.83 цього Закону, пенсія призначається з дня звернення за пенсією.

Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлений постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 із змінами та доповненнями (далі Порядок №637).

Відповідно до п.п.1, 2 п.20 Порядку №637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсію на пільгових умовах або за вислугу років, встановлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

У довідці має бути вказано : періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

Тобто, уточнююча довідка надається підприємством у разі відсутності в трудовій книжці особи відомостей про стаж роботи, що визначають право на пенсію на пільгових умовах, яка підтверджує саме спеціальний стаж роботи та її характер, а не право особи на пільгову пенсію. Дана довідка призначена для подальшого її надання особою, що оформлює пенсію, відповідним органам Пенсійного фонду України, які в свою чергу визначають наявність підстав і права особи на пенсію на пільгових умовах.

Відповідно до п. «б» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Працівникам, які мають не менше половини стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці, пенсії на пільгових умовах призначаються із зменшенням віку, передбаченого статтею 12 цього Закону, на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи чоловікам і за кожні 2 роки такої роботи - жінкам.

При цьому, відповідно до п.3 Порядку №383, при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21.08.1992 та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.1992.

Як видно з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, Тисменицьке ОУПФУ не врахувало до пільгового стажу позивача періоди її роботи з 04.11.1992 по 29.04.1994 на посаді «бункерувальника на Івано-Франківському цементно-шиферному комбінаті, правонаступником якого є ПАТ «Івано-Франківськцемент», у зв`язку з не проведенням періодичної атестації робочого місця позивача.

Проте, згідно рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.08.2017 по справі №352/1477/16-ц, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківського суду від 02.10.2017, було зараховано до пільгового трудового стажу ОСОБА_1 період її роботи з 04.11.1992 по 30.04.1994 бункерувальником на Івано-Франківському цементно-шиферному комбінаті, правонаступником якого є ПАТ «Івано-Франківськцемент», яка за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників на роботах із шкідливими і важкими умовами праці, зайнятість в яких повний робочий день дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, віднесена до робіт із шкідливими і важкими умовами праці та віднесено робоче місце бункерувальника, на якому ОСОБА_1 працювала з 04.11.1992 по 30.04.1994, до атестованого за умовами праці, яке дає право на пільгове пенсійне забезпечення.

Згідно ч.4 ст.78 КАС, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені судовим рішенням, на яке послався суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, на думку колегії суддів, мають значення для вирішення розглядуваної справи.

Крім того, наказом ВАТ «Івано-Франківськцемент» №568-к від 30.04.1999 «Про результати атестації робочих місць за умовами праці» та наказ №925-к від 15.05.2002 «Про результати чергової атестації робочих місць за умовами праці» з Списками професій в розрізі цехів, робота на яких за результатами атестації дає право на пільгову пенсію, висновки Державної експертизи умов праці №167 від 01.06.1999 та №608 від 24.05.2002, на підставі яких до пільгового стажу роботи позивача відповідачем зарахований період роботи з 30.04.1994 по 06.05.2003 по Списку №2, який становить 9 років та 7 днів.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що урахуванням доведеності факту проведення атестації робочого місця, на якому працювала позивач вперше 30.04.1999 та вдруге 15.05.2002, суд вважає, що не проведення атестації робочих місць на підприємстві у періоді, а саме з 04.11.1992 по 29.04.1994, не може звузити право ОСОБА_1 на отримання пільгової пенсії, з рахуванням пункту 4 Порядку.

Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 10.03.2015 по справі № 21-51а15, відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладається на керівника підприємства чи організації, а не на працівника.

Враховуючи, що записами у трудовій книжці позивача, яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи та зібраними по справі доказами, підтверджено, що позивач в період з 04.11.1992 по 06.05.2003 працювала на посаді бункерувальника, суд першої інстанції дійшов вірного висновку визнавши право ОСОБА_1 на зарахування до її пільгового стажу спірний період її роботи в Івано-Франківському цементно-шиферному комбінаті, правонаступником якого є ПАТ «Івано-Франківськцемент».

Вирішуючи питання щодо дискреційності повноважень відповідача в даному випадку, колегія суддів зазначає наступне.

Предметом даної адміністративної справи є відмова відповідача, прийнята за результатом розгляду заяви поданої позивачем про призначення пільгової пенсії згідно ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені ст.245 КАС України, відповідно до п. 2 ч. якої у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.

Отже, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З урахуванням наведеного вище, з огляду на протиправність відмови відповідача у призначенні пільгової пенсії згідно ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в даному випадку належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію, оскільки саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним в розумінні статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, прийняте відповідно до норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 12, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Тисменицького об`єднаного Управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 10 травня 2019 року по справі №300/694/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук