Справа № 620/1289/19
Суддя: Баргаміна Н.М.
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 липня 2019 року Чернігів Справа № 620/1289/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Баргаміної Н.М.,

при секретарі Федорок К.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Нужняка С.М., Малиша Ю.О., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Менський санаторій «Остреч» до Управління Держпраці у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В:

Менський санаторій «Остреч» звернувся до суду з позовом до Управління Держпраці у Чернігівській області про скасування постанови відповідача про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-14-007/0058/42 від 14.02.2019, винесену щодо Менського санаторію «Остреч»; визнання протиправною та скасування постанови відповідача про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-14-007/0058/43 від 14.02.2019, винесену щодо Менського санаторію «Остреч».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб`єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються, а тому у зв`язку з вчасним виконанням всіх вимог припису № 25-14-007/0058-0037 від 25.01.2019, штрафні санкції, зазначені в оскаржуваних постановах, не підлягають застосуванню. Також вказує, що у чинному законодавстві України відсутні норми, з яких можна зробити висновок, що нарахування та виплата звільненому працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є мінімальними державними гарантіями оплати праці, а також відсутні норми про те, що за дане порушення настає відповідальність, передбачена статтею 265 Кодексу законів про працю України.

Відповідач подав відзив на позов, в якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що 10.01.2019 інспектором праці було здійснено спробу проведення інспекційного відвідування позивача та у зв`язку з ненаданням інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування, інших документів, що стали підставою для проведення відвідування складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування та вимогу про надання документів, у зв`язку з чим інспекційне відвідування зупинено до 25.01.2019. Зазначає, що відповідачем на виконання вимоги були надані документи, які надали змогу провести інспекційне відвідування, за результатами якого інспектором праці 25.01.2019 було складено акт інспекційного відвідування, в якому зафіксовано порушення частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України, та в подальшому винесено постанови про накладення штрафу у розмірі 12519,00 грн. та у розмірі 41730,00 грн.

Позивачем було подано відповідь на відзив, в якій зазначив, що норми Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» передбачають, що у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб`єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються. Відповідач не надав жодних пояснень, у яких конкретних діях чи бездіяльності проявилось порушення позивачем статті 117 Кодексу законів про працю України, а притягнення позивача за одне і те саме правопорушення і до одного і того ж виду відповідальності за абзацом третім та абзацом четвертим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України суперечить статті 61 Конституції України.

Відповідачем було надано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначив, що за порушення встановлених строків виплати заробітної плати на позивача накладено штраф відповідно до абзацу третього частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, а за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці відповідно до абзацу четвертого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Вислухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

14.12.2018 ОСОБА_2 звернувся до начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Дорошенка С.В. з заявою, в якій просив провести перевірку Менського санаторію «Остреч» з питань правильності нарахування заробітної плати та нарахування за відпрацьований період (а.с. 79).

На підставі вказаної заяви, 03.01.2019 начальником Управління Держпраці у Чернігівській області Дорошенком С.В ОСОБА_3 було видано наказ № 3 про проведення контрольних заходів, зокрема, інспекційного відвідування Менського санаторію «Остреч» щодо додержання законодавства про працю в частині оплати праці, невиплати розрахункових коштів та направлення № 10 з терміном інспекційного відвідування з 10 по 11.01.2019 (а.с. 80-81).

На підставі вищезазначених наказу та направлення інспектором праці Малишем Ю.О. було здійснено спробу проведення інспекційного відвідування Менського санаторію «Остреч» за адресою: вул. Остреч, м. Мена, Менський район, Чернігівська область, яке не було проведено у зв`язку ненаданням інформації, необхідної для проведення інспекційного відвідування; відсутністю об`єкта відвідування або уповноваженої ним особи за місцезнаходженням, про що складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № 25-14-007/0006 від 11.01.2019, та яким строк проведення інспекційного відвідування зупинено до 25.01.2019 (а.с. 82-83).

Також, 11.01.2019 інспектором праці Малишем Ю.О. складена вимога про надання документів № 25-14-007/0006, якою інспектором праці було зобов`язано позивача у строк до 10 год. 00 хв. 25.01.2019 надати документи, необхідні для проведення інспекційного відвідування згідно переліку (а.с. 84).

В подальшому, 25.01.2019 інспектором праці Малишем Ю.О. складено акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, № 25-14-007/0058, в якому відображено, що за жовтень 2018 року заробітна плата працівникам виплачувалася 26.11.2018, 04.01.2019, 11.01.2019, 18.01.2019; за листопад 2018 року заробітна плата працівникам виплачена одноразово 22.01.2019; за грудень 2018 року заробітна плата на момент перевірки станом на 25.01.2019 не виплачена 14 працівникам в сумі 48,2 тис. грн., чим порушено частину першу статті 115 Кодексу законів про працю України.

Одночасно встановлено, що на підставі наказу керівництва Менського санаторію «Остреч» від 10.12.2018 № 149 ОСОБА_2 звільнено з посади опалювача з 10.12.2018, нарахування розрахункових проведено у грудні, а виплату всіх сум здійснено 11.01.2019; на підставі наказу від 12.12.2018 № 150 ОСОБА_4 звільнено з посади менеджера з 12.12.2018; на підставі наказу від 19.12.2018 № 150 ОСОБА_5 звільнено з посади молодшої медичної сестри з 19.12.2018, проведено нарахування розрахункових по даних працівниках у грудні та виплату всіх сум, що належать їм на момент перевірки станом на 25.01.2019 не проведено, чим порушено частину першу статті 116 Кодексу законів про працю України.

Також встановлено, що звільненому з посади опалювача на підставі наказу керівництва Менського санаторію «Остреч» від 10.12.2018 № 149 ОСОБА_2 виплату всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації здійснена 11.01.2019, звільненій з посади менеджера на підставі наказу від 12.12.2018 № 150 ОСОБА_4 та звільненій з посади молодшої медичної сестри на підставі наказу від 19.12.2018 № 150 ОСОБА_5 виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації на момент перевірки станом на 25.01.2019 не здійснена, виплатити даним працівникам середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є порушенням статті 117 Кодексу законів про працю України (а.с. 9-16).

Листом від 05.02.2019 № 10-04/732 позивачу надіслано повідомлення про розгляд 14.02.2019 о 11:20 справи за фактом порушення Менським санаторієм «Остреч» трудового законодавства (а.с. 85).

Позивачем було повідомлено відповідача листом від 11.02.2019 № 32 про неможливість прибуття керівника Менського санаторію «Остреч» на розгляд справи у зв`язку з відрядженням (а.с. 89).

14.02.2019 першим заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Тищенком О.О., розглянувши справу про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування від 25.01.2019 № 25-14-007/0058 щодо порушення Менським санаторієм «Остреч» законодавства про працю, було встановлено порушень встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більше як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі, а саме: заробітну плату за жовтень 2018 року виплачено 26.11.2018, 04.01.2019, 11.01.2019 та 18.01.2019; заробітну плату за листопад 2018 року виплачено 22.01.2019; заробітну плату за грудень 2018 року станом на 25.01.2019 не виплачено (частина перша статті 115 Кодексу законів про працю України); звільненому 10.12.2018 працівнику ОСОБА_2 виплату всіх належних сум здійснено 11.01.2019, звільненим 12.12.2018 працівнику ОСОБА_4 та 19.12.2018 ОСОБА_5 виплату всіх сум, що належать їм від підприємства, станом на 25.01.2019 не проведено (частина перша статті 116 Кодексу законів про працю України) та винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-14-007/0058/42, якою на позивача на підставі абзацу третього частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України накладено штраф у розмірі 12519,00 грн. (а.с. 19).

Також першим заступником начальника Управління Держпраці у Чернігівській області Тищенком О.О ОСОБА_3 було встановлено недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, а саме: не нарахування та не виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з дати звільнення 10.12.2018 працівника ОСОБА_2 по дату виплати всіх належних йому сум 11.01.2019 та винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № 25-14-007/0058/43, якою на позивача на підставі абзацу четвертого частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України накладено штраф у розмірі 41730,00 грн. (а.с. 20).

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначаються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» (далі - Закон).

Так, згідно абзацу третього статті 1 Закону заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 6 Закону проведення позапланових заходів з інших підстав, крім передбачених цією статтею, забороняється, крім позапланових заходів, передбачених частиною четвертою статті 2 цього Закону. Суб`єкт господарювання повинен ознайомитися з підставою проведення позапланового заходу з наданням йому копії відповідного посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю).

Частини перша, друга статті 7 Закону передбачають, що для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки. На підставі наказу (рішення, розпорядження) оформляється посвідчення (направлення) на проведення заходу державного нагляду (контролю), яке підписується керівником органу державного нагляду (контролю) (головою державного колегіального органу) або його заступником (членом державного колегіального органу) із зазначенням прізвища, ім`я та по батькові і засвідчується печаткою.

За змістом статті 39 Закону України «Про охорону праці» посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, мають право, зокрема, безперешкодно відвідувати підконтрольні підприємства (об`єкти), виробництва фізичних осіб, які відповідно до законодавства використовують найману працю, та здійснювати в присутності роботодавця або його представника перевірку додержання законодавства з питань, віднесених до їх компетенції.

Так, особливості проведення заходів контролю, про які йде мова в частині четвертій статті 2 Закону, в сфері законодавства про працю передбачені частиною першою статті 259 Кодексу законів про працю України, згідно якої державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 (далі - Порядок № 295, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 2 Порядку № 295 передбачено, що державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

В силу підпунктів 1, 2 пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться: за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.

Так, згідно частини першої статті 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

В силу частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до вимог частини першої статті 265 Кодексу законів про працю України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацами третім та четвертим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України передбачено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17.07.2013 (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками.

Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Пунктами 6 та 7 Порядку № 509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника. Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Суд зазначає, що правовою підставою для винесення постанови про накладення штрафу № 25-14-007/0058/42 від 14.02.2019 є встановлення факту порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі.

Разом з тим, підставою для винесення постанови № 25-14-007/0058/43 від 14.02.2019 слугувало недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, а саме: не нарахування та не виплата середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому такі факти порушення вимог трудового законодавства повинні бути належним чином зафіксовані у складеному посадовою особою Держпраці чи її територіального органу акті перевірки та доведені належними доказами.

При цьому при накладенні штрафу слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення та встановлення в діях підприємства складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді штрафу.

Так, судом встановлено, що заробітну плату працівникам санаторію за грудень 2018 року виплачено в січні та лютому 2019 року, що підтверджується видатковим касовим ордером № 2 від 09.01.2019, видатковим касовим ордером № 3 від 09.01.2019, копіями відомостей сум для зарахування заробітної плати, платіжним дорученням від 20.02.2019 № 2331, платіжним дорученням від 22.02.2019 № 2337, платіжним дорученням від 22.02.2019 № 2338, платіжним дорученням від 25.02.2019 № 2338, платіжним дорученням від 25.02.2019 № 2339 (а.с. 27-29, 36-45)

Також проведено нарахування всіх розрахункових сум та виплачено згідно розрахунків заробітну плату звільненим працівникам ОСОБА_2 (звільнено 10.12.2018), ОСОБА_4 (звільнено 12.12.2018), ОСОБА_5 (звільнено 19.12.2018), що підтверджується розрахунковими листами, видатковим касовим ордером № 8 від 25.01.2019, платіжним дорученням від 11.01.2019 № 2278, платіжним дорученням від 25.01.2019 № 2300 (а.с. 22-26, 29, 32, 34).

Одночасно позивачем було виплачено ОСОБА_2 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, що підтверджується копіями відомостей сум для зарахування заробітної плати, платіжним дорученням від 20.01.2019 № 2308 (а.с. 35, 43, 45).

Також суд враховує, що виявлені порушення вимог законодавства про працю не заперечуються позивачем.

При цьому, суд не приймає до уваги факт усунення виявлених порушень, оскільки в силу вимог пункту 29 Порядку № 509 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Суд зазначає, що посилання позивача на частину одинадцятої статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» також не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Так, згідно зазначеної статті у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк припису, розпорядження, рішення, іншого розпорядчого документа про усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу нагляду (контролю), фінансові та адміністративні санкції, заходи реагування до суб`єкта господарювання, його посадових осіб не застосовуються.

Згідно частин четвертої та п`ятої статті 2 Закону заходи контролю здійснюються, серед інших, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. Зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Тобто, норма частини одинадцятої статті 7 Закону, в даному випадку не має застосовуватися, оскільки застосуванню підлягає норма статті 265 Кодексу законів про працю України, як спеціальна норма.

Тому, аргументи позивача про те, що виконання вимог припису у встановлений законодавством строк є підставою для не накладення на позивача штрафних санкцій, не ґрунтуються на вимогах закону.

Підставою для накладення штрафу відповідно до статті 265 Кодексу законів про працю України є акт інспекційного відвідування з виявленими фактами порушення вимог законодавства про працю, незалежно від їх подальшого усунення.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 28.02.2018 по справі № 818/584/17 та від 22.03.2018 у справі № 697/2073/17.

Щодо посилання позивача, що невиплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку не є порушенням мінімальних державних гарантій в оплаті праці, то суд зазначає наступне.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про оплату праці» визначено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про оплату праці» норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Виходячи із системного аналізу зазначеної норми, перелік гарантій, які містять норми статті 12 Закону України «Про оплату праці», не є вичерпним, оскільки такі норми і гарантії також містить Кодекс законів про працю України.

Однією з таких гарантій є виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Роботодавець зобов`язаний дотримуватися та виконувати передбачені законодавством про працю, колективними договорами, угодами і індивідуальними трудовими договорами гарантії незалежно від форми власності юридичної особи або юридичного статусу.

Таким чином, суд вважає, що нарахування та виплата працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є мінімальною державною гарантією, порушення якої тягне за собою застосування фінансових санкцій передбачених абзацом четвертим частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, суд приймає доводи Управління Держпраці у Чернігівській області про те, що відповідачем правомірно на підставі статті 265 Кодексу законів про працю України притягнуто позивача до відповідальності в зв`язку із порушенням встановлених строків виплати заробітної плати та мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідач, заперечуючи проти позову, спростував доводи позивача і довів правомірність прийнятих рішень.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що в задоволенні позову Менського санаторію «Остреч» необхідно відмовити повністю.

У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позову, понесені ним судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Менського санаторію «Остреч» (урочище Остреч, буд. 4, м. Мена, Менський район, Чернігівська область, 15600, 02137045) до Управління Держпраці у Чернігівській області (вул. П`ятницька, буд. 39, м. Чернігів, 14000, 39779238) про визнання протиправними та скасування постанов відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 08.08.2019.

Суддя Н.М. Баргаміна