Справа № 440/1359/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: Н.І. Слободянюк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2019 р. Справа № 440/1359/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року, по справі № 440/1359/19

за позовом ОСОБА_1

до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про визнання протиправними та скасування рішень, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати протиправними та скасувати рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про відмову у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 №116 від 10 жовтня 2018 року та №122 від 09 листопада 2018 року;

- визнати протиправною бездіяльність Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо поновлення виплати пенсії;

- зобов`язати Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області провести поновлення та виплату пенсії ОСОБА_1 за віком з 07 жовтня 2009 року шляхом її призначення відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року частково задоволено позов.

Визнано протиправними та скасовано рішення Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області №116 від 10 жовтня 2018 року та №122 від 09 листопада 2018 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком.

Визнано протиправною бездіяльність Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 з 10 жовтня 2018 року та зобов`язано Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 10 жовтня 2018 року.

Позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо поновлення пенсії за віком та зобов`язання Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 за період з 07 жовтня 2009 року по 09 жовтня 2018 року залишено без розгляду.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду в частині відмови у задоволенні позову та залишення позовних вимог без розгляду, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, просила змінити рішення суду першої інстанції та зобов`язати відповідача поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 07.10.2009 року, в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила про не врахування судом, що шестимісячний строк, встановлений ст. 122 КАС почав спливати з 08.11.2018 року, тобто з моменту отримання рішення відповідача від 10.10.2018 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 . Також зазначила, що судом не конкретизовано як поновити пенсію, зокрема не зазначено, що поновлення пенсії повинно бути здійснено з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів, в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.

Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області (далі - відповідач) надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебувала на обліку в Кременчуцькому об`єднаному управлінню Пенсійного фонду України Полтавської області та отримувала пенсію за віком з 20 березня 2002 року по 31 жовтня 2003 року (а.с. 200-202, 213, 236).

З 31 жовтня 2003 року позивачу припинено виплату пенсії за віком та 10 листопада 2003 року закрито особовий рахунок № НОМЕР_1 в Кременчуцькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області (а.с.236).

12 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії за віком, яку відповідно до розписки-повідомлення прийнято 12 липня 2018 року та зареєстровано за №4640/282 (а.с. 217).

10 жовтня 2018 року Кременчуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області прийнято рішення №116 про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують особу заявниці та факт її проживання (реєстрації) в м. Кременчуці (посвідчення особи, яке видане МВС держави Ізраїль не відноситься до документів, що посвідчує особу), та заяви про поновлення та виплату пенсії, поданої особисто заявницею (а.с. 105-106).

09 листопада 2018 року Кременчуцьким об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області прийнято рішення №122 про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують особу ОСОБА_1 та факт її проживання (реєстрації) в м. Кременчуці (посвідчення особи, яке видане МВС держави Ізраїль не відноситься до документів, що посвідчує особу), та заяви про поновлення та виплату пенсії, поданої особисто ОСОБА_1 (а.с. 111-112).

В обгрунтування зазначених рішень відповідачем зазначено, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною радою України. Статтею 51 вищенаведеного Закону передбачено, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною радою України. Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 липня 2009 року вказане положення визнано неконституційним, проте відповідні зміни до вказаного Закону не внесені та угода між Урядом України і Урядом Ізраїлю не ратифікована. Згідно з пунктами 1.5 та 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №22-1 від 25 листопада 2005 року, заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником. Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що посвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). До заяви про поновлення виплати пенсії від 12 липня 2018 року було додано: нотаріально завірену копію довіреності на ОСОБА_2 , виданої 06 березня 2018 року в державі Ізраїль; нотаріально засвідчену довіреність на передоручення на ім`я ОСОБА_3 , виданої 10 липня 2018 року в м. Запоріжжя; нотаріально завірену копію посвідчення особи №327226841 на ім`я ОСОБА_4 , виданого Міністерством внутрішніх справ держави Ізраїль 19 листопада 2014 року; копію паспорту ОСОБА_3 ; копію нотаріального підтвердження підпису гр. ОСОБА_1 , засвідченого підписом та печаткою нотаріусу держави Ізраїль; копію трудової книжки ОСОБА_1 ; копію картки платника податків ОСОБА_1 . Отже, відсутні документи, що засвідчують в установленому законодавством порядку особу, підтверджують факт проживання (реєстрації місця проживання) в м. Кременчуці, та заява про поновлення та виплату пенсії подана не особисто ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішень відповідача №116 від 10 жовтня 2018 року та №122 від 09 листопада 2018 року про відмову ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком; визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 з 10 жовтня 2018 року та зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 10 жовтня 2018 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога в частині зобов`язання поновити та виплатити пенсію в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів задоволенню не підлягає, адже у суду відсутні підстави вважати, що розмір пенсії буде визначений позивачу з порушенням вимог закону, та суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце у майбутньому.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позовна вимога у частині, що стосується періоду поновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року по 09 жовтня 2018 року, заявлена з пропуском строку звернення до суду.

З урахуванням ч. 1 ст. 308 КАС України, рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку в частині відмови у задоволенні позову та залишення позовних вимог без розгляду.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із статтею 51 Закону № 1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено у вказаному Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Отже, з 07 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України № 1058-IV з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набуло статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплату якою було припинено на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу пенсійні органу мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Колегія суддів зазначає, що позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання, про що вказано у Рішенні № 25-рп/2009, яке є безумовною підставою для нарахування та виплати пенсії позивачу як особі, яка проживає за межами України.

У свою чергу колегія суддів зазначає, що за правилами пункту 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №22-1 від 25 листопада 2005 року, заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Цією нормою передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому, відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу Пенсійного фонду України особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідач, як орган уповноважений на здійснення та забезпечення реалізації права з питань поновлення виплати раніше призначеної пенсії, зобов`язаний був після отримання заяви про поновлення виплати пенсії, прийняти цю заяву, зареєструвати у відповідному журналі, здійснити дії необхідні для відновлення виплати пенсії позивачу.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що наявність обов`язку відповідача відновити виплату пенсії не позбавляє позивача необхідності подати заяву щодо захисту свого права. Отже, після прийняття та опублікування Рішення № 25-рп/2009 та невідновлення виплати пенсії позивачу, позивач повинен був дізнатися про порушення свого права, а відтак і розпочався відлік строку звернення до суду.

Згідно з частиною другою статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Колегія суддів вказує, що дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, а також елементом правової визначеності. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням процесуальними правами, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Таким чином, враховуючи те, що з позовом ОСОБА_1 звернулася 10.04.2019 року, а вимоги просила задовольнити, починаючи з 07.10.2009 року, та враховуючи те, що з заявою про поновлення пенсії вона звернулася 12.07.2018 року, то колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню саме з 12.07.2018 року. В частині заявлених позовних вимог за період з 07.10.2009 року по 11.07.2018 року, то колегія суддів вказує на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав без поважних на те причин, тому позовні вимоги за цей період, включно, підлягають залишенню без розгляду.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 року по справі № 552/1380/17.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині залишення позову без розгляду 12.07.2018 року по 09.10.2018 року, з прийняттям в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог.

Вищенаведене спростовує доводи апелянта про те, що шестимісячний строк, встановлений ст. 122 КАС почав спливати з 08.11.2018 року, тобто з моменту отримання рішення відповідача від 10.10.2018 року про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 .

Крім того, необґрунтованими є доводи апелянта про те, що органом пенсійного фонду її введено в оману щодо дії рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, оскільки пенсія є щомісячним платежем, про невиплату якого позивач знала щомісяця впродовж багатьох років, а тому, починаючи з 01 листопада 2003 року, мала можливість звернутись до суду за захистом свого права.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача поновити та виплатити пенсію в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, колегія суддів зазначає про їх передчасність, оскільки вони заявлені на майбутнє, а у суду відсутні підстави вважати, що розмір пенсії буде визначений позивачу з порушенням вимог закону.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 по справі № 440/1359/19 скасувати в частині залишення позову ОСОБА_1 до Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, без розгляду за період з 12.07.2018 року по 09.10.2018 року.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою позов задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Кременчуцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо поновлення пенсії за віком ОСОБА_1 з 12.07.2018 року по 09.10.2018 року.

Зобов`язати Кременчуцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 12.07.2018 року по 09.10.2018 року.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 року по справі № 440/1359/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов