Справа № 440/1620/19
Суддя: Донець Л.О.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 р.Справа № 440/1620/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Донець Л.О.,

Суддів: Гуцала М.І. , Сіренко О.І. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року (головуючий суддя І інстанції: О.О. Кукоба, повний текст складено 14.06.19 року) по справі № 440/1620/19

за позовом ОСОБА_1

до Військової частини НОМЕР_1

про визнання протиправним та скасування пункту наказу,

ВСТАНОВИВ:
06.05.2019, ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач), в якій просив суд визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 75 від 11.04.2019.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 у задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на території Республіки Білорусь.

Наказом військової частини НОМЕР_2 від 07.07.92 № 189, виданим на підставі наказу Міністра оборони Республіки Білорусь від 05.06.92 № 066, старшого лейтенанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас по ст. 61 Положення про проходження військової служби офіцерським складом Збройних Сил - за скоєння проступків, що дискредитують високе звання офіцера, відраховано зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення та направлено на облік у Кременчуцький РВК Полтавської області.

З 10.05.16 позивач проходив військову службу у Збройних Силах України.

Наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України по особовому складу від 22.06.18 № 267 позивача звільнено з військової служби у запас за п. "в" ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.18 № 157 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Кременчуцького ОМВК Полтавської області.

Відповідачем у липні 2018 року проведено нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги за два календарні роки служби (з 10.05.16) у розмірі 11593,80 грн, що підтверджено розрахунковим листом та не заперечується позивачем.

Позивач, стверджуючи про необхідність виплати одноразової грошової допомоги з урахуванням попереднього стажу служби, у березні 2019 року звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом про зобов`язання відповідача на виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.18 № 157 провести виплату одноразової грошової допомоги за увесь період служби, тобто 13 календарних років.

Відповідач, наказом від 11.04.19 №75, виклав абзац 11 п. 4 наказу від 04.07.18 №157 у такій редакції: «Відповідно до п. 38.1 наказу Міністра оборони України від 11.06.08 № 260 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам» виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу, без урахування періоду попередньої служби».

Суд першої інстанції, під час розгляду справи, дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 ст. 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Вілповідно до ч. 4 ст. 246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються:

обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову;

чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку;

норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування;

мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява позивача включала вимогу визнати протиправним та скасувати пункт 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 75 від 11.04.2019, на що судом першої інстанції ухвалено рішення, яким відмовлено у задоволенні саме позовних вимог позивача (про визнання протиправним та скасування пункту наказу).

У мотивувальній частині рішення судом першої інстанції приділена увага питанню права позивача на отримання одноразової грошової допомоги, так як у позовній заяві аргументи і доводи позивача ґрунтувались на тих обставинах, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги за весь період служби, включаючи період попередньої служби.

Крім того, вирішити питання про законність внесених до наказу № 157 від 04.07.2018 змін, викладених в наказі № 75 від 11.04.2019, неможливо без вирішення питання про право позивача на виплату одноразової грошової допомоги за весь період служби, включаючи період попередньої служби.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи скаржника, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення, вийшов за межі позовних вимог та не вбачає підстав для зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до пп. «в» п. 1 ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці, які проходять кадрову військову службу, звільняються з військової служби за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у ст. 1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Абзацом 1 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з абз. 6 п. 2 ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу:

які звільняються із служби за службовою невідповідністю, у зв`язку із систематичним невиконанням ними умов контракту, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, одноразова грошова допомога не виплачується;

які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

За змістом наказу від 11.04.2019 № 75, з метою усунення неправильного тлумачення абз. 11 п. 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 04.07.2018 № 157 та врегулювання спору в досудовому порядку, фактично лише доповнено даний абзац посиланням на необхідність проведення нарахування і виплати позивачу одноразової грошової допомоги за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби.

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що відповідний пункт наказу у попередній редакції не містив посилання на необхідність проведення такої виплати саме за тринадцять календарних років служби.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу відповідач жодним чином не оспорює обставина наявності у позивача станом на 02.05.2018 загальної календарної вислуги 13 років 09 місяців 18 днів, що підтверджено наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 157 від 04.07.2018 (а.с. 33).

Разом з тим, за обставинами справи, позивач вперше звільнений з військової служби за скоєння проступку, що дискредитує високе звання офіцера (наказ командира військової частини НОМЕР_2 від 07.07.1992 № 189).

Факт ненабуття позивачем права на отримання грошової допомоги при попередньому звільненні не може надати останньому права на виплату одноразової грошової допомоги при повторному звільненні зі служби, з врахуванням наявної за попередні роки вислуги років, оскільки попереднє звільнення позивача пов`язане з систематичним невиконанням умов контракту. Вказана обставина взагалі виключає можливість отримання позивачем одноразової допомоги при попередньому звільненні.

З огляду на те, що позивач не тільки не набув при попередньому звільненні права на виплату одноразової грошової допомоги, але і не міг його набути, зважаючи на підстави звільнення з військової служби, колегія суддів, вважає, що відповідач, взявши за основу період для нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні з дня останнього зарахування позивача на службу (тобто з 10.05.2016) до моменту звільненні, діяв у межах повноважень та у спосіб, визначені чинним законодавством.

З огляду на неведену вище підставу, колегія суддів, вважає, що обов`язковою умовою для виплати одноразової грошової допомоги при повторному звільненні є наявність у військовослужбовця 10 років і більше з дня його останнього зарахування на службу, оскільки від наявності вислуги у зазначеній кількості років та підстави звільнення військовослужбовця, залежить розмір одноразової грошової допомоги, яка підлягає до виплати при повторному звільненні зі служби.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25.10.2018 по справі № 552/4468/17.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів, акцентує увагу на те, що оскаржуваний наказ відповідача містить посилання на доповнення новим абзацом п. 4 наказу відповідача № 157 від 04.07.2018 та не каже про проведення такої виплати саме за 13 календарних років служби.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів дійшла до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому судове рішення не підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.06.2019 року по справі № 440/1620/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Л.О. Донець
Судді М.І. Гуцал О.І. Сіренко
Повний текст постанови складено 09.08.2019 року