Справа № 539/3404/17
Суддя: Бартош Н.С.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 р.Справа № 539/3404/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бартош Н.С.,

Суддів: Григорова А.М. , Подобайло З.Г. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області (головуючий суддя І інстанції: Гудков С.В., м. Лубни) від 25.04.2019 року (повний текст складено 25.04.19 року) по справі № 539/3404/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Заявник, ОСОБА_1 , звернувся до Лубенського міськрайонного суду Полтавської області із заявою, в якій просив: визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо непроведення перерахунку позивачу пенсії з 01.01.2016 р. відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей № 900 від 23.12.2015 р., ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», № 947 від 18.11.2015 р. «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України від 09.03.2006 р. № 268; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести позивачу перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей № 900 від 23.12.2015 р., ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України № 988 від 11.11.2015 р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» і № 947 від 18.11.2015 р. «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України від 09.03.2006 р. № 268», починаючи з 01.01.2016 р. без обмеження граничного розміру; встановити судовий контроль за виконанням рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області в адміністративній справі № 539/3404/17 від 24.01.2018 р. за позовом ОСОБА_1 , до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати у визначенийсудом термін з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішеннясуду.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.04.2019 року по справі № 539/3404/17 заяву позивача задоволено частково: зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати впродовж трьох місяців з дати постановлення цієї ухвали звіт про виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24.01.2018 р. по справі №539/3404/17.В частині визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії в задоволенні заяви відмовлено.

Відповідач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її в частині задоволення вимог заяви позивача та прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про встановлення судового контролю відмовити, посилаючись на обставини, що викладені в апеляційній скарзі.

Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що ані позивачем, ані відповідачем ухвала суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні заяви фактично не оскаржувалося, ухвала суду першої інстанції в цій частині не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в частині, що оскаржується апелянтом, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24.01.2018 р. задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії: визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Полтавській області щодо непроведення перерахунку ОСОБА_1 пенсії з 01.01.2016 р. відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей №900 від 23.12.2015 р., ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», №947 від 18.11.2015 р. «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України від 09.03.2006 р. №268»; зобов`язано ГУ ПФУ в Полтавській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей №900 від 23.12.2015 р., ст.63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», постанов Кабінету Міністрів України №988 від 11.11.2015 р. «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» і №947 від 18.11.2015 р. «Про внесення змін до постанови Кабінету міністрів України від 09.03.2006 р. №268», починаючи з 01.01.2016 р. без обмеження граничного розміру.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.03.2018 р. апеляційну скаргу ГУ ПФУ в Полтавській області на вказане рішення суду першої інстанції повернуто відповідачу.

Позивач, вважаючи, що відповідачем не виконується рішення суду, звернувся із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24.01.2018 р., яке набрало законної сили 12.03.2018 р.

Заява мотивована тим, що постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 21.05.2018 р. відкрито виконавче провадження №56432975 по примусовому виконанню виконавчого листа, виданого на підставі вказаного рішення суду. В резолютивній частині постанови ГУ ПФУ в Полтавській області зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів, після чого негайно направити на адресу виконавчої служби завірені належним чином копії доказів такого виконання.Однак, ГУ ПФУ в Полтавській області відповідні виплати не провело.

Постановами державного виконавця від 03.07.2018 р. та 22.08.2018 р. на боржника накладено штрафи за невиконання рішення суду та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення суду.

Заявник вказує, що вважає протиправною відмову боржника виконати рішення суду з посиланням на постанову КМУ №103 від 21.02.2018 р., оскільки відсутні поважні причини невиконання рішення суду та боржником не вжито жодних заходів спрямованих на виконання рішення суду.

Частково задовольняючи заяву позивача суд першої інстанції дійшов до висновку, що ГУ ПФУ в Полтавській області безпідставно застосувало зовсім інший порядок нарахування пенсії ОСОБА_1 , ніж передбачено рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області, змінивши відсоткову ставку при обчисленні пенсії.

В доводах апеляційної скарги відповідач послався на те, що на виконання рішення суду, пенсійним органом 21.03.2018 р. проведено перерахунок пенсії позивачу на підставі рішення суду, про що свідчить наданий ним розрахунок. Вказаний перерахунок проведено на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 28.04.2017 р., про яку вказано в описовій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 24.01.2018 р.Після перерахунку пенсії, 30.03.2018 р. направлено на виплату 17129,97 грн. доплати, що підтверджується витягом з системи виплат пенсій.

Також апелянт зазначив, що 21.02.2018 р. прийнято постанову Кабінету міністрів України № 103, якою врегульовано порядок перерахунку та виплату пенсій пенсіонерам, пенсія яким призначається на підставі Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб". Вказана постанова прийнята до набрання законної сили рішенням суду по цій справі, а тому відповідач при виконанні рішення суду керувався постановою Кабінету міністрів України №103.

З приводу наведених вище доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Відповідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

В силу положень ч.4 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Згідно з ч.ч.2,3 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Положеннями ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено: судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Згідно ч.1 ст. 372 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

Як вбачається з ч.ч.1, 2 ст.382 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

За приписами ч. 8 наведеної статті судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Зазначені норми кореспондуються з положенням ч. 6 ст. 245 цього Кодексу, згідно з якими у випадках, визначених у частинах третій - п`ятій цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб`єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі проти Греції" суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

У Рішенні від 30.06.2009 р. № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз.1 пп.3.2 п.3, абз.2 п.4 мотивувальної частини).

Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд може під час прийняття рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу.

Таким чином, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої інстанції може лише під час прийняття рішення у справі.

Вказаною нормою Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може, тобто, наділений правом, під час прийняття постанови у справі. При цьому, зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду, яке може використовуватися в залежності від наявності об`єктивних обставин, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Наведений висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у додатковій постанові від 31.07.2018 р. у справі №235/7638/16-а.

Матеріали справи свідчать, що при постановленні рішення судом першої інстанції судовий контроль не встановлювався.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлення судового контролю за відповідною заявою позивача вже після постановлення рішення у справі.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі №826/18826/14, яка в силу приписів ч. 5 ст. 242 КАС України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Натомість, захист прав позивача внаслідок рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду передбачено положеннями ст. 383 КАС України.

За приписами ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КАС України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Матеріали справи свідчать , що постановою старшого державного від 21.05.2018 р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа.

Положеннями ч. 6 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів.

Судовим розглядом встановлено, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Полтавській області (боржником) виконано рішення суду в частині проведення перерахунку пенсії позивачу (стягувачу), однак, виконати рішення суду в частині проведення виплат нарахованих сум на користь стягувача боржник відмовляється, посилаючись на постанову КМУ №103 від 21.02.2018 р., а саме: виплату перерахованих пенсій (з урахуванням доплат до попереднього розміру пенсій, підвищень, індексації та інших доплат до пенсій, крім підвищень, додаткової пенсії цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, що визначені законом, проводити з 01 січня 2018 року у таких розмірах: з 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - 75%; з 01 січня 2020 року - 100% суми підвищення до пенсії, визначеного станом на 01.03.2018 року.

Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права, в разі не згоди з діями державних виконавців щодо неможливості виконання рішення суду немайнового характеру, оскаржити їх в порядку передбаченому ст. 287 КАС України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація ; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA vs UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на вищевикладене, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви про встановлення судового контролю за виконанням рішення , у зв`язку з чим, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, а заява про встановлення судового контролю за виконанням рішення підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області задовольнити.

Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.04.2019 року по справі № 539/3404/17 скасувати.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя (підпис)Н.С. Бартош
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров З.Г. Подобайло

Повний текст постанови складено 12.08.2019 року