Справа № 554/8224/17
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 р.Справа № 554/8224/17
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 27.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Савченко А.Г., м. Полтава, повний текст складено 27.03.19 року по справі № 554/8224/17

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою в порядку ст. 383 КАС України у справі за адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 березня 2019 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо невиконання в повному обсязі рішення Октябрського районного суду м. Полтави № 554/8224/17 від 8 листопада 2017 року та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2018 року. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області вчинити дії щодо належного виконання рішення Октябрського районного суду м. Полтави № 554/8224/17 від 8 листопада 2017 року та постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2018 року у справі № 554/8224/17 та провести виплату пенсії ОСОБА_1 , починаючи з 1 січня 2016 року на підставі довідки ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області від 06 травня 2017 року № 4/692, у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії працівників поліції. Встановлено судовий контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати у двадцяти денний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

Головне управління не згодне з рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 27.03.2019 р. подало апеляційну скаргу , вважає , що висновок суду не відповідає обставинам справи, а оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права та у зв`язку з неправильним встановленням обставин по справі. Вважає , що дії відповідача щодо проведення перерахунку пенсії ґрунтуються на вимогах згаданої постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103, яка є чинною та підлягає обов`язковому виконанню. Повторне вирішення питання про застосування судового контролю є неможливим. Суд першої інстанції, задовольняючи вимогу позивача про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії керувався статтею 383 КАС України, прийняв рішення, однак , відповідно до вимог статті 383 КАС України за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу. Просить суд апеляційної інстанції рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 27.03.2019 р. скасувати та прийняти постанову, якою заяву позивача залишити без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Позивач повідомлявся на адресу визначену в позові, поштове відправлення повернулося з відміткою пошти : " повернення за закінченням встановленого строку зберігання".

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Тобто, відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України позивач вважається повідомленим належним чином.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевірила матеріали справи, доводи апеляційної скарги , дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч. 1. ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду або порушення прав позивача, підтверджених таким рішення суду.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає загальні і спеціальні способи судового контролю. Загальні способи контролю мають усі суди, незалежно від спеціалізації, і вони полягають у розгляді скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних виконавців. Загальний судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Спеціальні способи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах передбачені ст. 382 КАС, зокрема, до них належать: зобов`язання суб`єкта владних повноважень надати звіт про виконання судового рішення; накладання штрафу за невиконання судового рішення; визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, що вчинені суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або на порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду.

Особа, яка бере участь у справі, може звернутися до суду із заявою про вирішення питання щодо судового контролю за виконанням судового рішення в будь-який час після проголошення постанови.

Відповідно до ч. 5ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ч. 2ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Положеннями ст. 255 КАС України встановлено, що рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Статтею 370 КАС України встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

Загальновідомим є той факт, що зворотна дія нормативно-правового акта у часі - це дія нового нормативно-правового акта на факти та відносини, що мали місце до набуття ним чинності.

Цей принцип закріплений в ч. 1 ст. 58 Конституції України, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Положення частини першої статті 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб і не поширюється на юридичних осіб.

Виходячи з цього принципу, суд вважає, що зворотна дія в часі закону чи іншого нормативно-правового акта полягає в тому, що його юридична обов`язковість поширюється на факти, які виникли до набрання ним чинності, причому саме з моменту їх виникнення. Санкції ж юридичних норм, котрі пом`якшують чи скасовують відповідальність особи, зворотну дію мають.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Так, невиконання боржником рішення суду, яке набрало законної сили та відповідно є обов`язковим для осіб, які беруть участь у справі, для їх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України є наслідком протиправності таких дій.

Згідно матеріалів справи постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 квітня 2018 року та рішенням Октябрського районного суду м. Полтави № 554/8224/17 від 08 листопада 2017 року визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області щодо не проведення перерахунку ОСОБА_1 пенсії з 01 січня 2016 року відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» від 23 грудня 2015 року № 900-VIII. ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року № 2262-XIІ, постанов Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» від 11 листопада 2015 року № 988, «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268» від 18 листопада 2015 року № 947. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 01 січня 2016 року, на підставі довідки ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області від 06 травня 2017 року № 4/692, у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії працівників поліції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23 грудня 2015 року, ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», Постанови Кабінету Міністрів України № 947 від 18 листопада 2015 року «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268». Встановлено судовий контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області подати у двадцятиденний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду.

Відповідно до рішення суду позивач має право на перерахунок та виплату пенсії, починаючи з 01 січня 2016 року, на підставі довідки ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області від 06 травня 2017 року № 4/692, у зв`язку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії працівників поліції відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення гарантій соціального захисту колишніх працівників органів внутрішніх справ України та членів їх сімей» № 900 від 23 грудня 2015 року, ст. 63 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», Постанови Кабінету Міністрів України № 988 від 11 листопада 2015 року «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», Постанови Кабінету Міністрів України № 947 від 18 листопада 2015 року «Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268», а тому невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, порушує його право на належний рівень пенсійного забезпечення.

Після винесення судом рішення від 18 листопада 2017 року відбулась зміна правового врегулювання спірних правовідносин, шляхом прийняття постанови Кабінетом Міністрів України №103 від 21.02.2018, якою встановлено новий порядок перерахування та виплати пенсій пенсіонерам внутрішніх справ.

Факт порушення прав позивача протиправною бездіяльністю відповідача, встановлений в судовому рішенні, мав місце до прийняття та набрання чинності Постановою №103, тому відсутні правові підстави для виконання рішення суду з посиланням на цей нормативний акт.

Відтак, враховуючи, що з 01.01.2016 у позивача виникли обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії, зокрема, відбулась зміна розміру видів грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, та враховуючи, що такий перерахунок не проведено з вини субєкта владних повноважень, саме з цього часу необхідно здійснити перерахунок.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави № 554/8224/17 від 08 листопада 2017 року у даній справі стосується періоду перерахунку та виплати пенсії з 01 січня 2016 року, тобто періоду, в якій попередня довідка про розмір грошового забезпечення була чинною, в той час як доказів перерахунку та виплати пенсії позивачу за весь період з січня 2016 року у відповідності до вимог вищевказаної постанови до суду не надано.

Відповідно до статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.

При вирішені даного питання, застосуванню підлягають положення статті 58 Конституції України, за змістом якої, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Тобто, Постанова №103 не має зворотної дії в часі та не може застосовуватися до даних правовідносин.

Поняття «нарахувати і виплатити», які відображені у резолютивній частині постанови суду та стосуються обов`язку відповідача вчинити певні дії, не можуть бути розривні в часі. Тобто, виплата пенсії у даному випадку повинна відбуватися одночасно з нарахуванням такої пенсії.

З матеріалів справи слідує, що на виконання вказаного рішення суду та з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 103 від 21 лютого 2018 року Управлінням проведено виплату різниці пенсії позивача за період січня-березня 2018 року.

Так, після перерахунку розмір пенсії становить 3831,41 грн.

За період квітня-грудень 2018 року пенсія позивачу виплачена у перерахованому розмірі.

З 1 січня 2019 року позивачу додатково до основного розміру пенсії виплачується 50 % різниці у виплаті, що становить 868,42 грн.

Однак , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обмеження щодо строків виплати сум доплати до пенсії за 2016-2017 рік, що передбачені Постановою № 103, не можуть поширюватися на позивача, а тому знаходить протиправними дії відповідача в цій частині.

Рішення суду відповідачем виконано частково, проте, суд зазначає, що відповідач повинен здійснити повне виконання рішення суду та провести фактичну виплату позивачу перерахованої пенсії на виконання рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі»).

Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення «Москаль проти Польщі»).

Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» та у справах «Ґаші проти Хорватії» «Трґо проти Хорватії»).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі «Класс та інші проти Німеччини», «із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення заяви позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те , що вимоги п. п. 8, 9. ч. 2 ст. 383 КАС щодо змісту заяви позивачем виконані, подана заява відповідає приписам статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, тому доводи апелянта щодо цього є помилковими.

Стосовно доводів апеляційної скарги з посиланням на те , що судом першої інстанції винесено невірну форму рішення та зобов`язано відповідача по справі вчинити дії, питання про вирішення яких не може бути вирішено на стадії примусового виконання рішення , колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

З системного аналізу вищевказаних положень Закону, колегія суддів дійшла висновку про виокремлення в окремі статті таких видів судового контролю за виконанням судового рішення, як зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення (стаття 382 КАС України) та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду (стаття 383 КАС України).

Законодавець, розмежовуючи види судового контролю за виконанням судового рішення, тим самим розділив і види заяв, з якими звертається позивач до суду та, відповідно, - наявність чи відсутність вимог до оформлення кожної з них.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 16.10.2018 року по справі №556/2081/17.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

З наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи.

Так, у рішеннях Європейського Суду з прав людини у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Шаренок проти України» від 22.02.2004 року зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла щоб остаточне зобов`язувальне рішення залишалося без дієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід`ємною частиною судового процесу.

У відповідності до ч. 6 ст. 245 КАС України, у випадках, визначених у частинах 3 - 5 цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб`єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

Порядок встановлення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах визначено статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами частини 8 цієї статті судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Зазначені норми кореспондуються з положенням ч. 6 ст. 245 цього Кодексу, згідно з якими у випадках, визначених у частинах третій - п`ятій цієї статті, суд може визначити відповідачу - суб`єкту владних повноважень розумний строк виконання рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі, суд може під час прийняття постанови у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту, а в разі неподання такого звіту - шляхом встановлення нового строку для подання звіту та накладення штрафу.

В даному випадку такий звіт неподано відповідачем у строк , встановлений рішенням суду , тому суд встановив новий строк для подання звіту.

Відповідно до ч. 6 ст. 383 КАС України за наслідками розгляду заяв, поданих в порядку судового контролю, суд постановляє ухвалу в разі залишення її без задоволення, а у разі задоволення заяви - окрему ухвалу.

Відповідно до вимог абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З урахуванням того, що судом першої інстанції, за результатами розгляду заяви прийнято вірне рішення, то порушення судом норм матеріального права , а саме прийняття рішення , а не окремої ухвали, в даному випадку не є підставою в розумінні вимог абз. 2 ч. 2 ст. 317 КАС України для скасування такого рішення .

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що здійснення правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів, спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру. У цьому пункті закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom»), заява № 4451/70, § 36). Проте ці права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність вказаних прав (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria»), заява № 36760/06, § 230).

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Європейський суд з прав людини у пункті 44 Рішення у справі «Доббертен проти Франції» зазначив, що частина перша статті 6 Конвенції змушує держав-учасниць організувати їх судову систему в такий спосіб, щоб кожен з їх судів і трибуналів виконував функції, притаманні відповідній судовій установі (Dobbertin v. France, заява № 88/1991/340/413).

Згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права..

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтава від 27.03.2019 року по справі № 554/8224/17 залишити без змін.

.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 12.08.2019 року