Справа № 460/1616/19
Суддя: Нор У.М.
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
про закриття провадження у справі
08 серпня 2019 року м. Рівне №460/1616/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Нор У.М., за участю секретаря судового засідання Лесько В.М.,
позивача: представник Шевчук В.Р.,
відповідача: представник не з`явився,
розглянуши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом
доЗдолбунівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,
До Рівненського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, у якому просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати зняти арешт з майна позивача, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.03.2015 у ВП № 46888843.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем безпідставно відмовлено у знятті арешту з майна, накладеного за постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, позаяк виконавче провадження закінчено у зв`язку із відсутністю майна боржника, яке можливо конфіскувати. Покликаючись до положень статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції 2011 року) позивач стверджував, що по закінченню виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, а також, враховуючи знищення матеріалів виконавчого провадження за сплином стоків зберігання, вказав, що підстав для продовження арешту майна немає.
Ухвалою судді від 29.07.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб.
Відповідач позову не визнав. Представник відповідача подав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що діючим законодавством не передбачено зняття арешту з майна боржника, у зв`язку із поверненням виконавчого документу стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" (пункт 2 частини першої статті 47 в редакції Закону від 2011 року). Повідомив, що 10.12.2015 державним виконавцем винесено постанову про закінчення вищезазначеного провадження у зв`язку із відсутністю майна, яке можливо конфіскувати, а станом на 05.08.2019 виконавчий документ не перебуває на виконанні відповідача. Однак, Закон України "Про виконавче провадження" не містить підстав для зняття арешту майна у зв`язку із закінченням строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання або у зв`язку із знищенням виконавчого провадження, в межах якого накладався арешт, проте частина шоста статті 12 цього ж Закону передбачає право стягувача щодо поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.Таким чином вважає, що державний виконавець діяв в межах повноважень, на підставі та у спосіб встановлений Законом України "Про виконавче провадження", а тому просив в позові відмовити.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимога підтримала повністю, зауважила, що конфіскація майна можлива у період скоєння злочину, а враховуючи закінчення виконавчого провадження № 46888843 за відсутністю майна для конфіскації, та виходячи з положень статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції 2011 року) щодо зняття арешту майна по закінченню виконавчого провадження, просила суд позов задовольнити.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
19.06.2019 ОСОБА_1 звернувся до Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області із заявою про зняття арешту з майна у зв`язку із поверненням виконавчого документа до суду, який його видав (а.с.8).
Такі обставини слугували підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.
Суд зазначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому статтею 5 КАС України, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси (частина перша статті 5 КАС України).
Згідно з положеннями частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частина перша статті 4 цього Кодексу).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 17.04.2018 по справі № 815/6956/15 (провадження № 11-192апп18) та від 06.06.2018 по справі № 804/3509/17 (провадження № 11-48апп18), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
За змістом позовних вимог, предметом розгляду даної справи є бездіяльність Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 16.03.2015 в рамках виконавчого провадження № 46888843 з виконання вироку Рівненського районного суду Рівненської області від 17.02.2014 у справі № 570/3235/13-к (номер провадження 1-кп/570/5/2014), яке набрало законної сили 14.05.2014, згідно з виконавчим листом Рівненського районного суду Рівненської області від 29.05.2014 № 570/3235 (а.с.12-13).
Таким чином, ОСОБА_1 є стороною виконавчого провадження (боржник), а виконавчий лист від 29.05.2014 № 570/3235 виданий на виконання вироку Рівненського районного суду Рівненської області від 17.02.2014 у кримінальній справі справі № 570/3235/13-к.
За приписами частини четвертої статті 82 Закону України від 21.04.1999 № 606-XIV "Про виконавче провадження" (чинного на момент постановлення вироку та відкриття виконавчого провадження) рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ.
Вказана норма кореспондується й з частиною першою статті 74 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження".
Як зазначено у пункті 2 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 № 3 (із змінами), критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні.
Таким чином, до юрисдикції адміністративних судів належать усі справи з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень на підставі виконавчих документів, виданих судами всіх юрисдикцій, за винятком тих, які видано загальними та господарськими судами у разі звернення до суду сторін відповідного виконавчого провадження чи їхніх представників.
У пункті 8 зазначеної постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України чітко зазначено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до частини четвертої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" до юрисдикції адміністративних судів належать справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні вироків судів у частині, що підлягає примусовому виконанню державною виконавчою службою (про стягнення штрафів, конфіскацію майна тощо), за винятком справ за позовами сторін виконавчого провадження.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
З огляду на те, що позивач, будучи стороною виконавчого провадження (боржник) звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання бездіяльності Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, що мало місце у межах виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Рівненським районним судом Рівненської області на виконання вироку, постановленого у порядку кримінального судочинства, підстави для розгляду даного позову в порядку КАС України відсутні.
Згідно пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Враховуючи суть спірних правовідносин та суб`єктний склад сторін у справі, керуючись зазначеними вище приписами норм законодавства, суд дійшов висновку, що провадження у справі № 460/1616/19 підлягає закриттю.
Відповідно до частини першої статті 239 КАС України, суд роз`яснює позивачу, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Рівненського районного суду Рівненської області.
Додатково суд роз`яснює, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір", у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях, сплачена сума судового бору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду.
Керуючись статтями 205, 238, 239, 243, 244, 248, 255, 294, 295 КАС України, суд
Закрити провадження у справі № 460/1616/19 за позовом ОСОБА_1 до Здолбунівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції Рівненського районного суду Рівненської області.
Роз`яснити ОСОБА_1 , що повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Кодексом адміністративного судочинства України.

Ухвала, постановлена судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, під час розгляду справи в письмовому провадженні, набирає законної сили з моменту її підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається, згідно з частиною шостою статті 287 КАС України, протягом десяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повну ухвалу суду складено 08 серпня 2019 року

Суддя Нор У.М.