Справа № 140/666/19
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6434/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Гуляка В.В., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Волинський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року (головуючого судді Каленюк Ж.В., ухвалене у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Луцьк о 16 год. 03 хв. повний текст складено 11.05.2019) у справі №140/666/19 за позовом Дочірнього підприємства «Волинський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Управління Держпраці у Волинській області про скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» 13.03.2019 звернулося в суд з позовом до Управління Держпраці у Волинській області в якому просить скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ/ІП-ФС.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року відмовлено в задоволенні позову

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Дочірнє підприємство «Волинський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вказує, що безпідставними висновки відповідача про порушення підприємством вимог частини першої статті 116 КЗпП України. Стверджує, що директор ДП «Волинський облавтодор» звільняється з посади наказом ПАТ «ДАК» Автомобільні дороги України», яке є його засновником. Директор звільнений 27 грудня 2018 року, копію наказу позивач отримав лише 14 січня 2019 року, а оригінал наказу 17 січня 2019 року, в той же день проведено повний розрахунок з ОСОБА_1 . Крім того, не допущено жодних порушень при виплаті заробітної плати за час відпустки водію ОСОБА_2 , оскільки останньому надано частину щорічної відпустки тривалістю три календарних дні. Позивач вважає, що вимога частини четвертої статті 115 КЗпП України щодо виплати заробітної плати за час відпустки за три дні до її початку стосується надання повної відпустки, а не її частини.

Відповідачем не подано відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Відповідно до вимог частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що в період з 29 січня по 05 лютого 2019 року на підставі наказу від 28 січня 2019 року №39-і (аркуш справи 32), направлення на проведення інспекційного відвідування від 28 січня 2019 року № 39 (аркуш справи 33) інспекторами праці Управління Держпраці Корчмарчук О.В., Губариком ОСОБА_3 було проведено інспекційне відвідування ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» щодо додержання законодавства про працю в частині дотримання строків виплати заробітної плати, про що складено акт інспекційного відвідування №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ від 05 лютого 2019 року (аркуші справи 38-41, надалі - акт інспекційного відвідування).

За результатами інспекційного відвідування встановлено порушення ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» вимог частини четвертої статті 115 та частини першої статті 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), так на підприємстві виявлено, що водію автотранспортних засобів ОСОБА_2 надавалась частина щорічної відпустки тривалістю три календарних дні з 20 по 22 грудня 2018 року, заробітна плата за час якої була перерахована на його картковий рахунок 27 грудня 2018 року. Крім того, згідно з наказом ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 27 грудня 2018 року №201-ВК з посади директора ДП «Волинський облавтодор» ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» був звільнений з 27 грудня 2018 року ОСОБА_1 . Наказ про звільнення ОСОБА_1 підприємство отримало 14 січня 2019 року, а повний розрахунок із ОСОБА_1 проведено 17 січня 2019 року.

Постановою відповідача від 26 лютого 2019 року №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ/ІП-ФС за результатами розгляду справи про накладення штрафу та на підставі акта інспекційного відвідування від 05 лютого 2019 року №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ на ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» накладено штраф у сумі 4173,00 грн.

Позивач не погоджуючись із прийнятою постановою, звернувся за захистом своїх прав до суду.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Частина 2 статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №100 утворено територіальні органи Дежпраці, зокрема і Управління Держпраці у Волинській області.

Відповідно до Положення про Управління Держпраці у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань праці від 03 серпня 2018 року №84 (надалі - Положення №84), відповідач є територіальним органом Державної служби з питань праці, що їй підпорядковується.

Управління Держпраці здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю (підпункт 5 пункту 4 Положення №84).

Процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 (надалі Порядок №295).

Так відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Згідно із пунктами 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за інформацією Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати.

В межах даного позову підстави та порядок проведення перевірки позивач не оскаржує.

Пунктами 19, 20 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення. Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

За результатом інспекційного відвідування складено акт від 05 лютого 2019 року №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ, яким виявлено порушення об`єктом відвідування законодавства про працю: несвоєчасне проведення повного розрахунку з особою, яка звільнилася, та несвоєчасна виплата заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки.

Варто зауважити, що керівник об`єкта відвідування ОСОБА_4 акт інспекційного відвідування отримав 05 лютого 2019 року та підписав без зауважень, що засвідчено його підписом (аркуш справи 40).

Акт інспекційного відвідування від 05 лютого 2019 року №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ, яким встановлено порушення позивачем вимог законодавства про працю, був предметом розгляду справи про накладення штрафу.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи), визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року №509 (далі - Порядок № 509).

Згідно з пунктами 2, 3 Порядку №509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади; акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

14 лютого 2019 року першим заступником начальника Управління Держпраці Бондарчуком Ю.Т. за результатами розгляду акта інспекційного відвідування від 05 лютого 2019 року прийнято рішення про призначення до розгляду справи про накладення штрафу за абзацом восьмим частини другої 265 КЗпП України на 26 лютого 2019 року об 11:00 год. (аркуш справи 6).

26 лютого 2019 року прийнято постанову №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ/ІП-ФС першим заступником начальника управління Держпраці Бондарчуком Ю.Т. на підставі акта інспекційного відвідування від 05 лютого 2019 року №ВЛ113/407/НП/ПД/АВ щодо порушень ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» законодавства про працю, а саме: вимог частини четвертої статті 115 та частини першої статті 116 КЗпП України.

Частиною четвертою статті 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Дана норма кореспондується зі статтею 21 Закону України «Про відпустки».

Судом встановлено, що водію автотранспортних засобів ОСОБА_2 згідно з наказом від 18 грудня 2018 року №139-В надано частину щорічної відпустки тривалістю 3 календарних дні з 20 по 22 грудня 2018 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення (аркуш справи 46). Актом інспекційного відвідування встановлено, що заробітна плата за час відпустки була перерахована позивачем на картковий рахунок ОСОБА_2 лише 27 грудня 2018 року платіжним дорученням від 27 грудня 2018 року № 4763 (аркуші справи 47-48). Тобто, заробітна плата працівнику виплачена за використану частину щорічної відпустки вже після її завершення. У свою чергу, зміст платіжного доручення від 27 грудня 2018 року №4763, відомість розподілу витрат, за якою ОСОБА_2 нараховано 1600,00 грн., свідчить про те, що 27 грудня 2018 року проведено виплату працівникам ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» заробітну плату за листопад 2018 року.

Також суд зауважує, що заява ОСОБА_2 про надання відпустки з 20 грудня 2018 року датована 18 грудня 2018 року (аркуш справи 19). З огляду на це виплата заробітної плати за час відпустки не могла бути проведена у строк не пізніше ніж за три дні до її початку.

Частина четверта статті 115 КЗпП України про виплату заробітної плати працівникам за час відпустки не пізніше ніж за три дні до її початку не містить формулювання щодо тривалості такої відпустки (відпустка повної тривалості чи частина відпустки); будь-які винятки цією нормою не встановлені. З огляду на це позивач зобов`язаний організувати кадрове та фінансове забезпечення у такий спосіб, щоб дотримуватися положень цієї статті. У даному випадку ці норми позивачем не дотримані.

Частиною першою статті 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Всупереч даній нормі позивач розрахунок із ОСОБА_1 , звільненим з 27 грудня 2018 року наказом ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 27 грудня 2018 року №201-ВК (аркуш справи 42), провів 17 січня 2019 року, що підтверджується платіжними дорученнями на виплату коштів від 17 січня 2019 року №4882 та №4883 та відомістю розподілу витрат від 17 січня 2019 року (аркуш справи 44-45; 81-82).

Стаття 116 КЗпП України не надає роботодавцю альтернативного права, а містить імперативний припис щодо застосування ним строків виплати заробітної плати звільненому працівнику. Законодавець зобов`язує роботодавця при звільненні працівника виплатити всі суми, що належать такому працівнику від підприємства, установи, організації, саме в день звільнення.

Про розрахунок роботодавця із працівником у разі звільнення у день звільнення вказують і інші норми КЗпП України. Зокрема, частина перша статті 47 КЗпП України зобов`язує власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Також відповідно до частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Частина перша статті 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Під терміном «роботодавець» у Кодексі слід розуміти власника підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган.

Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про поважність причин несвоєчасної виплати заробітної плати звільненому працівнику з тих підстав, що копію наказу про звільнення ОСОБА_1 позивач отримав від ПАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» лише 14 січня 2019 року, а оригінал 17 січня 2019 року (так в позовній заяві), хоч наданий суду витяг із журналу реєстрації наказів і постанов Міністерства транспорту, Укравтодору, ДАКу, Служби автомобільних доріг містить запис про реєстрацію оригіналу зазначеного наказу 15 січня 2019 року (аркуші справи 17-18). Також варто звернути увагу, що наказом ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» від 14 січня 2019 року №09-К зобов`язано бухгалтерію підприємства провести виплату компенсації за невикористані дні відпустки ОСОБА_1 у зв`язку із його звільненням (аркуш справи43).

Працівник, який звільняється, не повинен зазнавати порушення своїх прав від неналежної організації документообігу на підприємстві.

Позивач не заперечує тієї обставини, що розрахунок із ОСОБА_1 проведений лише 17 січня 2019 року (аркуші справи 44-45). Тобто, факт порушення строків розрахунку із звільненим працівником мав місце у даному випадку.

Згідно з положеннями абзацу восьмого частини другої статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі, зокрема: порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - сьомим цієї частини, - у розмірі мінімальної заробітної плати.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Апеляційний суд на підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, та встановлених обставин справи, перевірених доказами (письмовими доказами), дійшов висновку, що відповідач, приймаючи спірну постанову, надав оцінку усім обставинам справи, діяв обґрунтовано та на підставі закону. При цьому кількість виявлених фактів про порушення законодавства про працю (порушення однієї норми КЗпП України чи двох) не вплинуло на розмір застосованого штрафу. Таким чином, постанова від 26 лютого 2019 року № ВЛ113/407/НП/ПД/АВ/ІП-ФС про накладення штрафу є законною та підстави для її скасування відсутні.

Колегія суддів відхиляє доводи позивача про неправомірність застосування штрафу спірною постановою з посиланням на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 квітня 2019 року у справі №161/4224/19 про вчинення виконуючим обов`язки директора ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» ОСОБА_4 правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 КЗпП України, якою провадження у цій справі закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення (аркуші справи 63-64). У постанові суду йдеться, що на ОСОБА_4 покладено тимчасове виконання обов`язків директора ДП «Волинський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» з 29 грудня 2018 року та у зв`язку із цим прийшов до висновку про винуватість саме його у вчиненні правопорушення, що ставилося йому у вину (серед них, порушення строків виплати заробітної плати при звільнені та за час відпустки) - неможливо.

Відповідно до частини шостої статті 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Разом із тим, розглядувана норма встановлює межі обов`язковості зазначених різновидів судових рішень для адміністративного суду, що розглядає конкретну адміністративну справу. Така обов`язковість поширюється лише на те питання, чи мало місце певне діяння та чи вчинене воно особою, щодо якої постановлено відповідний вирок або прийнято постанову, та не стосується відповідальності інших осіб, у тому числі відповідальності юридичної особи. Спірним в межах справи, що розглядається, є правомірність застосування штрафу за порушення трудового законодавства до позивача як юридичної особи, яка використовує найману працю, та не стосується відповідальності певних осіб за такі порушення.

У розумінні частини третьої статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями.

Таким чином, не притягнення директора позивача до адміністративної відповідальності жодним чином не впливає на фінансові санкції, накладені на позивача як на юридичну особу та не може бути підставою для їх скасування.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Дочірнього підприємства «Волинський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 06 травня 2019 року у справі №140/666/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.В. Гуляк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови складено 09.08.2019