Справа № 200/7452/19-а
Суддя: Стойка В.В.
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2019 р. Справа№200/7452/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі судді Стойки В.В. розглянувши в порядку спрощеного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, м. Волноваха, вул. Обручева, 17) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугою років, згідно з п. «е» ст.55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» .

Рішенням відповідача № 322 від 27.03.2019 р. позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років з посиланням на те, що зарахувати період роботи з 01.11.201 1 р. по 27.02.2015 р. на посаді медичної сестри кабінету по обслуговуванню ВІЛ-інфікованих і хворих на СНІД КУ «ЦГБ №14 м. Донецьк» до страхового стажу в подвійному розмірі неможливо, у зв`язку з тим, що відповідно до ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» таке право мають лише працівники закладів (відділень) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД і до таких закладів належать центри з боротьби зі СНІДом та спеціалізовані відділення лікарень.

При цьому відповідач вказує, що кабінет не належить ні до центру боротьби зі СНІДом та ні до спеціалізованого відділення лікарні.

Також позивачу було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки до стажу роботи, що дає право виходу на пенсію за вислугою років, не зараховано жодного періоду роботи до 01.01.2001 р. у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують спеціальний стаж роботи.

Позивач наголошує, що з 02.01.1991 р. 01.01.2001 р. працював на посаді медичної сестри КУ «ЦГБ №14 м. Донецьк», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 05 серпня 1982 р.

Відповідно позивач вважає, що відповідач грубо порушує його конституційні права на пенсію та просить суд

визнати незаконним Рішенням № 322 від 27.03.2019 р. Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

зобов`язати Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 у призначенні пенсії, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із зарахуванням: стажу роботи ОСОБА_1 з 01.11.2011 р. 27.02.2015 р. на посаді медичної сестри кабінету по обслуговуванню ВІЛ інфікованих і хворих на СНІД КУ «ЦГБ №14 м. Донецьк» у подвійному розмірі, що дає підстави для призначення їй пенсії за вислугою років, згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що становить 6 років 8 місяців; стажу роботи ОСОБА_1 з 02.01.1991 р. по 01.01.2001 р. на посаді медичної сестри КУ «ЦГБ №14 м. Донецьк».

Ухвалою суду від 14.06.2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії і відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження суддею одноособово, в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Призначено засідання по справі.

15.07.2019 року відповідач через канцелярію суду надав відзив на позов, згідно змісту якого зазначив, що не може погодитися з позовною заявою ОСОБА_1 , в якій позивач просить визнати Рішення Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області №322 від 27.03.2019 незаконим щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також зобов`язати управління зарахувати до стажу роботи період роботи з 02.01.1991 по 01.01.2001 та зарахувати в подвійному розмірі стаж роботи з 01.11.2011 по 27.02.2015 через те, що зарахуванню в подвійному розмірі підлягає стаж, якщо особа працювала у відділенні або закладі з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, а не медсестрою з обслуговування ВІЛ-інфікованих.

Відповідач зазначає, що керуючись нормами Основ законодавства про охорону здоров`я Пенсійний фонд України листом від 25.11.2010 № 21413/0220 (далі - Лист № 21413) надав роз`яснення, що кабінет, який організовується у закладі охорони здоров`я, може мати статус структурного підрозділу лише у тому випадку, якщо його функції визначені положенням про цей кабінет і він зазначений у штатному розписі закладу охорони здоров`я як окремий структурний підрозділ. Тобто, робота медсестрою в кабінеті з обслуговування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, може зараховуватися в подвійному розмірі до стажу роботи лише у випадку, якщо такий кабінет є окремий структурний підрозділ закладу з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД. На підставі зазначеного відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

Приписами частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що датою ухвалення судового рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведене, суд розглядає позовну заяву в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів.

Дослідивши матеріали справи, доводи позовної заяви, відзиву, суд з`ясував наступні обставини справи.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , 07.02.2019 року 25.03.2019 звернулася до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про призначення пенсії за вислугою років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

За Преамбулою Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Статтею 58 зазначеного Закону на Пенсійний фонд покладене керівництво та управління солідарною системою, збір, акумуляція та облік страхових внесків, призначення пенсії та підготовка документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання, здійснення контролю за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішення питань, пов`язаних з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснення адміністративного управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені Законом і статутом Пенсійного фонду.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", пунктом 7 частини 1 статті 1 якого визначено, що Пенсійний фонд України - орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом.

Тобто, відповідач у справі - орган владних повноважень, який виконує владні управлінські функції, надані йому чинним законодавством щодо призначення пенсії, підготовки документів для її виплати, забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій.

Рішенням відповідача від 27.03.2019 року № 322 позивачу відмовлено в призначенні пенсії. В обгрунтування рішення зазначено, що відповідно до статті 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота в лепрозорних і протичумних закладах охорони здоров`я, у закладах (відділеннях) з лікування осіб, заражених вірусом імунодефіциту людини або хворих на СНІД, в інших інфекційних закладах (відділеннях) охорони здоров`я, у патолого-анатомічних і реанімаційних відділеннях закладів охорони здоров`я, а також у закладах з надання психіатричної допомоги зараховується до стажу роботи у подвійному розмірі. До стажу роботи, що дає право виходу на пенсію за вислугою років не зараховано жодного періоду роботи до 01.01.2001 року у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують стаж роботи, який дає право на призначення вищевказаного виду пенсії. Таким чином, у зв`язку з тим, що заявниця не надала документів, що підтверджують стаж роботи, що дає право на призначення вищевказаного виду пенсії, не має необхідного стажу, прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії.

Згідно трудової книжки НОМЕР_2 , позивач 21.08.1986 року був прийнятий санітаркою, 18.06.1987 року переведений сестрою-господаркою, 13.11.1990 року переведений санітаркою поліклініки, 02.01.1991 року переведений медичною сестрою, 10.01.1996 року переведений медичною сестрою дерматологічного відділення, 01.02.2011 року переведений медичною сестрою стоматологічного відділення (0, 5 ст.) та медичною сестрою жіночої оглядової кімнати, з 01.11.2011 року переведений медичною сестрою кабінету по обслуговуванню ВІЛ-інфікованих та хворих СНІДом Комунального лікувально-профілактичного закладу «Центральна міська лікарня №14 м. Донецьк», 28.02.2015 року позивач звільнений за власним бажанням.

З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи ґрунтуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд враховує, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості, пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, виконанням трудових обов`язків і є однією з форм соціального захисту, цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

У відповідності до абз. 8 ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 рокуправо на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту "є" статті 55 цього Закону.

Згідно з п. ''е" ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 року право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Згідно суті справи, відповідач не зараховує період роботи позивача з 01.11.2011 року по 27.02.2015 року через те, що робота медсестрою в кабінеті з обслуговування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, може зараховуватися в подвійному розмірі до стажу роботи лише у випадку, якщо такий кабінет є окремий структурний підрозділ закладу з лікування осіб.

Втім суд наголошує, що, згідно ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Сторонами не заперечується, що позивач у період з 01.11.2011 року по 27.02.2015 року працював медсестрою в кабінеті з обслуговування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД, тобто виконував роботу, що призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Суд погоджується з тим, що матеріали справи не містять доказів належності кабінету по обслуговуванню ВІЛ-інфікованих та хворих СНІДом до окремого структурного підрозділу закладу з лікування осіб, проте сутністю пенсії за вислугою років є саме виконання певних робіт. Відповідно суд вважає, що відповідач протиправно не зарахував до стажу роботи період з 01.11.2011 року по 27.02.2015 року, в який позивач працював на посаді медичної сестри в кабінеті з обслуговування ВІЛ-інфікованих та хворих на СНІД КУ «ЦГБ № 14 м. Донецьк» у подвійному розмірі, що дає підстави для призначення їй пенсії за вислугою років, згідно ст. 60 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно спірного рішення, період з 01.11.2011 року по 30.09.2014 року зарахований до стажу за вислугою років, період з 01.09.2014 року по 27.02.2015 року не зараховано через відсутність даних щодо сплати страхових внесків.

Згідно абз. 1 ч.1 ст.24 Закону №1058 страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (ч.2 ст.24 Закону №1058).

За приписами ч.6 ст.20 Закону №1058 страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків (ч.12 ст.20 Закону №1058).

Згідно з п.10 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI ( далі Закон №2464) страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Зокрема ч.1 ст.4 Закону №2464 встановлено, що платниками єдиного внеску є роботодавці.

Відповідно ч.2. ст.25 Закону № 2464 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею.

Податковим кодексом України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку (п. 171.1 ст. 171).

Згідно ч.1 ст.16 Закону №1058 застрахована особа має право, зокрема, отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, у тому числі в письмовій формі; вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку.

За змістом вищезазначених норм вбачається, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Відповідно суд наголошує, що застрахована особа не повинна нести відповідальність та відчувати негативні наслідки невиконання страхувальником покладених на нього зобов`язань. Таким чином не зарахування відповідачем вищевказаного періоду до страхового стажу та стажу, що враховується при призначенні пенсії за вислугою років ОСОБА_1 є протиправним.

Щодо періоду з 02.01.1991 року по 01.01.2001 року, який не був зарахований через відсутність документів, що підтверджує стаж роботи, який дає право на призначення вищевказаного виду пенсії, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. Разом з тим, до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено п. 2.4 Розділу II «Порядку надання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 22-1, до заяви про призначення пенсії за вислугу років, крім документів, передбачених підпунктами 1-4 пункту 2.1 цього розділу, надаються також документи, що підтверджують стаж роботи, який дає право на призначення такого виду пенсії. Пенсії за вислугу років призначаються у разі звільнення з роботи, що дає право на цей вид пенсії. У разі зарахування після призначення пенсії за вислугу років на роботу, яка дає право на цей вид пенсії, виплата пенсії припиняється і поновлюється з дня, що слідує за днем звільнення з роботи.

Як вже було зазначено вище, згідно трудової книжки НОМЕР_2 , позивач 21.08.1986 року був прийнятий санітаркою, 18.06.1987 року переведений сестрою-господаркою, 13.11.1990 року переведений санітаркою поліклініки, 02.01.1991 року переведений медичною сестрою, 10.01.1996 року переведений медичною сестрою дерматологічного відділення, 01.02.2011 року переведений медичною сестрою стоматологічного відділення (0, 5 ст.) та медичною сестрою жіночої оглядової кімнати.

Аналізуючи вищевказане, суд вважає, що трудова книжка позивача містить достатні відомості для зарахування періоду роботи до 01.01.2001 року до стажу роботи за вислугою років.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно ч. 1 ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не надано суду жодного доказу правомірності рішення, яке оскаржується, в розумінні зазначеної норми Закону. Таким чином, беручи до уваги вищенаведені висновки, суд вважає за належне задовольнити позовні вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 2-15, 31-32, 72-80, 160-161, 168, 171, 241-246, 250-251, 255, 257-263, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, м. Волноваха, вул. Обручева, 17) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,- задовольнити.

Визнати незаконним Рішенням № 322 від 27.03.2019 р. Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Зобов`язати Волноваське об`єднане управління Пенсійного фонду України Донецької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 у призначенні пенсії, відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з урахуванням висновків суду, що викладені в судовому рішенні.

Стягнути з Волноваського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (, м. Волноваха, вул. Обручева, 17) (за рахунок бюджетних асигнувань) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 768 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя В.В. Стойка