Справа № 140/2445/19
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2019-08-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

14 серпня 2019 року ЛуцькСправа № 140/2445/19

Суддя Волинського окружного адміністративного суду Лозовський О.А., вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Зварич Христини Вадимівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо знаття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Зварич Христини Вадимівни про визнання протиправною бездіяльність щодо не зняття арешту з майна ОСОБА_2 , накладеного в межах виконавчого провадження №48025915, за наслідками винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 08.04.2019; зобов`язання Перший відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області вчинити дії щодо зняття арешту з майна ОСОБА_2 , накладеного в межах виконавчого провадження №48025915.

Відповідно до пункту 4 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, у зв`язку з чим у відкритті провадження в адміністративній справі слід відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, з огляду на таке.

Як встановлено статтею 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Термін «публічно-правовий спір», відповідно до пункту частини першої статті 4 КАС України означає спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні публічно-владних управлінських функцій.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справи адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати у зв`язку з чим виник спір та на захист яких прав особа звернулася до суду.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, суд зазначає, якщо порушення своїх прав особа вбачає в наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів характер, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів, в Першому відділі державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області перебував на виконанні виконавчий лист №1-0308/204/12 виданий 20.07.2012 Луцьким міськрайонним судом Волинської області про конфіскацію всього належного на праві приватної власності майна боржника ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ВП №48025915).

У зв`язку з тим, що боржник ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, головний державний виконавець Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Зварич Х.В. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №48025915 від 08.04.2019 на підставі пункту 3 частини першої статті 39, статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». Також у вказаній постанові зазначено, що згідно відповіді Першої Луцької державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , не заводилась.

Позивач ОСОБА_1 зазначає, що будучи спадкоємцем майна після смерті батька, як такий, що фактично прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_2 , шляхом проживання з спадкоємцем однією сім`єю на момент смерті, звернувся до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, однак нотаріус повідомив позивачу про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з накладенням арешту на майно спадкодавця.

09.07.2019 ОСОБА_1 через представника звернувся до Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області про зняття арешту, накладеного на майно боржника в межах виконавчого провадження ВП №48025915.

Листом від 11.07.2019 №19573 Перший відділ державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області повідомив ОСОБА_1 , що оскільки виконавче провадження ВП №48025915 за пунктом 3 частини першої статті 39 (повернення виконавчого провадження стягувачу без виконання у зв`язку зі смертю боржника), тому немає підстав зняти арешт згідно статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», зміст якої роз`яснив.

Таким чином, наявність арешту на майно померлого перешкоджає позивачу як спадкоємцю померлого оформити спадкові права.

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначається Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII.

Питання арешту майна боржника врегульовано статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до частини першої статті 56 цього Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного суду викладеної у постанові від 22.08.2018 у справі 658/715/16-ц, Верховний Суд зазначив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства (пункт 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 № 5).

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (пункт 5 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ).

Отже, з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22.08.2018, суддя зазначає, що відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту.

Згідно із положеннями частини другої статті 30 Цивільного процесуального кодексу України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Враховуючи це, спір між сторонами фактично стосується зняття арешту з майна боржника в межах виконавчого провадження ВП №48025915 та заявлений відповідно до положень частин першої і другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, суддя приходить до висновку, що позивач ОСОБА_1 не є боржником у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа від 20.07.2012 №1-308/204/12 виданого Луцьким міськрайонним судом Волинської області про конфіскацію всього належного на праві приватної власності майна боржника ОСОБА_2 , а є спадкоємцем майна померлого ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Тобто, майно яке залишилося після смерті особи є спадковим майном, а його отримання носить приватно-правовий характер, а тому даний позов має цивільно-правову природу і підлягає захисту способами, визначеними Цивільним кодексом України та в свою чергу не може бути розглянуто за правилами КАС.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №29458/04 та №29465/04) зазначено, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у ч.1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".

З врахуванням зазначеного, суддя дійшов висновку, що спір про зняття арешту з майна за викладених обставин має не публічний, а приватно - правовий характер (оскільки виникає спір про цивільне право), а відтак має вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За таких обставин, суддя дійшов висновку, що у відкритті провадження у даній справі необхідно відмовити на підставі пункту 1 частини першої статті 170 КАС України, роз`яснивши при цьому, що вказаний спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства - Луцьким міськрайонним судом Волинської області.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 248, 256, 295 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби міста Луцьк Головного територіального управління юстиції у Волинській області Зварич Христини Вадимівни про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо знаття арешту з майна відмовити.

Роз`яснити позивачу, що повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами не пізніше наступного дня після її постановлення, а копію позовної заяви залишити в суді.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, визначені статтею 256 КАС України та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.А. Лозовський