Справа № 826/16902/18
Суддя: Шейко Т.І.
Дата ухвалення: 2019-08-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 серпня 2019 року № 826/16902/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Шейко Т.І.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДепартаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)
провизнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у якому просила суд:

- визнати протиправною відмову Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що міститься у листі №051/ОП/Ч-13214-009/5 від 05 жовтня 2018 року;

- зобов`язати Департамент соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати ОСОБА_1 письмову довідку, необхідну для перереєстрації у територіальних органах з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України на ОСОБА_1 легкового автомобіля «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є учасницею ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1, інвалідом ІІ групи з 13 червня 1994 року, перебуває в черзі на автомобіль в органах соціального захисту, а тому після смерті чоловіка у неї є підстави для отримання у власність легкового автомобіля «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску, який наданий органами соціального захисту її чоловіку, у зв`язку з чим, відмова Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є протиправною.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, виходячи з того, що позивач звернувся до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) після встановленого Порядком забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №999 від 19 липня 2006 року (далі - Порядок №999), шести місячного строку, а тому відмова є законною.

Позивач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що посилання відповідача у відзиві на те, що позивач пропустив шести місячний строк, встановлений Порядком №999 є безпідставними, оскільки позивач мала право на отримання у користування легкового автомобіля, наданого її чоловіку, у порядку визначеному абзацами 3-6 пункту 16 Порядку №999.

Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив, в яких останній зазначив, що позивач протягом шести місяців з дня смерті її чоловіка не сплатила вартість автомобіля з урахуванням розрахункової вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього особою з інвалідністю, - при бажанні залишення автомобіля, та звернулась до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо переоформлення на неї автомобіля лише 27 вересня 2018 року.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши думки представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та відзив, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як зазначено позивачем та не заперечується відповідачем у серпні 2013 року ОСОБА_2 був забезпечений легковим автомобілем «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску, у користування на пільгових умовах (за 7 або 30 відсотків вартості), що сплачується за автомобіль згідно з його оціночною вартістю.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

На день смерті ОСОБА_2 автомобіль був у користуванні менше п`яти років.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (позивач) перебували у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 .

Позивач зазначає, що після смерті її чоловіка в неї виникла необхідність у переоформленні вказаного автомобіля на себе.

Позивач вважає, що у зв`язку з тим, що вона є учасницею ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1 (посвідчення серії НОМЕР_4 ), інвалідом ІІ групи з 13 червня 1994 року, перебуває в черзі на автомобіль в органах соціального захисту, а тому має переважне право на переоформлення даного автомобіля на себе.

Позивач звернулась 27 вересня 2018 року до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) з заявою про надання дозволу на оформлення автомобіля у свою власність.

Проте, 05 жовтня 2018 року відповідач надав відповідь №051/ОП/Ч-13214-009/5, якою позивачу відмовлено у задоволенні заяви від 27 вересня 2018 року. В якості підстави для відмови у задоволенні заяви позивача відповідач послався на положення пункту 16 Порядку №999, відповідно до якого іншому члену сім`ї померлої особи з інвалідністю, який зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю на час смерті, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті особи з інвалідністю до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлої особи з інвалідністю внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції Фонду вартості автомобіля з урахуванням розрахункової вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього особою з інвалідністю.

Не погоджуючись з такими діями відповідача позивач звернувся з даним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті, суд виходив з такого.

Спірні правовідносини між сторонами на момент звернення позивача із заявою від 27 вересня 2018 року врегульовані Законом України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06.10.2005 №2961-IV (далі - Закон №2961-IV), Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» від 21 березня 1991 року №875-XII (далі - Закон №875-XII) та Порядком забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року №999 (далі - Порядок №999).

Так, відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону №2961-IV особа з інвалідністю - особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Частиною першою статті 26 цього Закону встановлено, що держава гарантує розробку, виробництво технічних та інших засобів реабілітації та закупівлю спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення та забезпечення ними осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, поширює інформацію про таку продукцію.

Згідно із абзацом 5 статті 11 Закону №2961-IV місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених нормативно-правовими актами створюють умови для забезпечення осіб з інвалідністю, дітей з інвалідністю, виходячи з їх потреб та відповідно до рекомендацій медико-соціальних експертних комісій (лікарсько-консультативних комісій лікувально-профілактичних закладів), технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, спеціальним автотранспортом та реабілітаційними послугами.

Відповідно до частини першої - третьої статті 38 Закону №875-XII, особам з інвалідністю і дітям з інвалідністю надаються безоплатно або на пільгових умовах на підставі індивідуальної програми реабілітації послуги із соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони для письмового спілкування тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо), а також автомобілі, крісла колісні з електроприводом - за наявності відповідного медичного висновку.

Особі з інвалідністю, законному представнику недієздатної особи з інвалідністю чи дитини з інвалідністю автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням може бути безоплатно переданий у власність після закінчення 10-річного строку експлуатації у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Після смерті особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів її сім`ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Технічні та інші засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім`ї померлої особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок та умови забезпечення осіб з інвалідністю і дітей з інвалідністю лікарськими, технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України (частина 9 статті 38 Закону № 875-XII).

Зокрема, на виконання статті 26 Закону №2961-IV Урядом прийнято постанову від 19 липня 2006 року №999 «Про затвердження Порядку забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями» (далі - Порядок №999).

Згідно із абзацом 3 пункту 1 Порядку №999 забезпечення автомобілями інвалідів за місцем реєстрації здійснюється Міністерством соціальної політики Автономної Республіки Крим, відповідними структурними підрозділами соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення) або управліннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі (далі - управління виконавчої дирекції).

За змістом положень пунктів 3, 6 і 7 Порядку №999, підставою для забезпечення осіб з інвалідністю автомобілями є заява, документи, зазначені у пункті 34 цього Порядку, та висновок обласної, центральної міської у мм. Києві та Севастополі, республіканської в Автономній Республіці Крим медико-соціальної експертної комісії (далі - відповідно облМСЕК, ЦМСЕК, КрМСЕК) про наявність в особи з інвалідністю медичних показань для забезпечення автомобілем і наявність або відсутність протипоказань до керування ним залежно від умов забезпечення автомобілем, зазначених у пунктах 29 - 31 цього Порядку.

Незалежно від медичних показань мають право на забезпечення автомобілями, зокрема, особи з інвалідністю I та II групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи, щодо яких встановлено причинний зв`язок інвалідності з Чорнобильською катастрофою, а також громадян, які брали участь у ліквідації інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї (категорія 1).

Особа з інвалідністю, законний представник недієздатної особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку особа з інвалідністю може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його структурному підрозділу з питань соціального захисту населення чи управлінню виконавчої дирекції Фонду на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку.

Датою забезпечення автомобілем вважається день отримання його особою з інвалідністю на підставі акта приймання-передачі, виданого дилером підприємства-постачальника автомобілів для осіб з інвалідністю.

Абзацом першим пункту 16 Порядку №999 визначено, що інваліду, законному представнику недієздатного інваліда чи дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, за їх бажанням може бути безоплатно переданий у власність після закінчення 10-річного строку експлуатації. Після смерті інваліда, дитини-інваліда такий автомобіль може бути безоплатно переданий у власність члену його (її) сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї), який на час смерті інваліда були зареєстровані за місцем реєстрації інваліда, дитини-інваліда.

Відповідно до абзаців 3-6 пункту 16 Порядку №999 автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років (крім випадку, зазначеного в абзаці другому цього пункту), після смерті інваліда залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід, який: мав підстави для забезпечення автомобілем на час смерті інваліда або протягом не більше 6 місяців з дня його смерті; був зареєстрований на час смерті інваліда за місцем його реєстрації; не має іншого автомобіля, у тому числі отриманого через структурний підрозділ соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції.

За змістом абзацу 7 пункту 16 Порядку №999 перереєстрація автомобіля на ім`я інваліда з числа членів сім`ї, законного представника недієздатного інваліда, дитини-інваліда проводиться підрозділом МВС протягом 10 діб з моменту визначення особи, що буде експлуатувати автомобіль на законних підставах, шляхом видачі письмової довідки, форма якої затверджується Мінсоцполітики. До визначення такої особи автомобіль перебуває на зберіганні у членів сім`ї померлого інваліда, а у разі їх відсутності повертається структурному підрозділу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції. Довідка видається інваліду, законному представнику недієздатного інваліда, дитини-інваліда структурним підрозділом соціального захисту населення, в якому інвалід перебував на обліку, а інваліду внаслідок трудового каліцтва - відповідним управлінням виконавчої дирекції.

Член сім`ї померлого інваліда, який є також інвалідом, має право повторно стати на облік, але не раніше закінчення строку експлуатації автомобіля, отриманого за життя інвалідом чи законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда (абзац 8 пункту 16 Порядку).

Відповідно до абзацу 9 пункту 16 Порядку №999 іншому члену сім`ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда на час смерті, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім`ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової вартості автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

В іншому разі автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, повертається (вилучається) структурному підрозділу чи органу соціального захисту населення або управлінню виконавчої дирекції у повному комплекті (абзац 11 пункт 16 Порядку №999).

Згідно з абзацом 12 пункту 16 Порядку №999, якщо померлий інвалід був забезпечений автомобілем на пільгових умовах (за 7 або 30 відсотків вартості), його спадкоємцю за заявою, поданою не пізніше ніж через шість місяців з дня смерті інваліда, повертається сума, що була сплачена інвалідом, законним представником недієздатного інваліда, дитини-інваліда за автомобіль, згідно з розрахунковою вартістю автомобіля на день подання заяви.

В розумінні абзацу 9 пункту 3 Порядку №999 до членів сім`ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

З контексту наведених норм права вбачається, що на час смерті ОСОБА_2 та звернення його дружини, ОСОБА_1 із заявою від 27 вересня 2018 року до відповідача, пунктом 16 Порядку №999 було передбачено, що після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений залишається у користуванні його сім`ї, якщо в ній є інвалід, у разі: наявності медичних показань для забезпечення автомобілем, встановлених обласними МСЕК (ЦМСЕК, КрМСЕК); проживання і реєстрації на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації; відсутності іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту.

Перереєстрація автомобіля на ім`я інваліда з числа членів сім`ї, законного представника дитини-інваліда проводиться підрозділом МВС на підставі письмової довідки, форма якої затверджується Мінпраці. Зазначена довідка видається інваліду, законному представнику дитини-інваліда головним управлінням соціального захисту, де інвалід перебував на обліку як отримувач автомобіля, а інваліду унаслідок трудового каліцтва - управлінням виконавчої дирекції.

Примусове вилучення автомобіля, отриманого інвалідом, законним представником дитини-інваліда, здійснюється відповідними органами державної виконавчої служби на виконання рішення суду за поданням головного управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції.

Аналіз наведених норм пункту 16 Порядку, як у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_2 , так і на час звернення позивача до відповідача із заявою про переоформлення (перереєстрацію) автомобіля, свідчать на користь висновку, що автомобіль, яким інвалід користувався менше ніж 10 років, після смерті інваліда може залишитись у користуванні його сім`ї безоплатно, якщо в ній є інвалід, у разі: наявності медичних показань для забезпечення автомобілем, встановлених обласними МСЕК (ЦМСЕК, КрМСЕК); проживання і реєстрації на час смерті інваліда за місцем його проживання і реєстрації; відсутності іншого автомобіля, у тому числі отриманого через головне управління соціального захисту.

У контексті наведеного судом відповідно до наявних у справі матеріалів встановлено, що ОСОБА_1 має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС (згідно наявного у неї посвідчення категорії 1 серія НОМЕР_4 ) та одночасно є особою з інвалідністю, що підтверджено довідкою до акту огляду МСЕК серії МСЕ №152228 від 04 липня 1994 року про встановлення вказаної ІІ групи інвалідності, що пов`язана з наслідками аварії на Чорнобильській АЕС, безтерміново.

Факт приналежності позивача до членів сім`ї померлого інваліда ОСОБА_2 та проживання з ним до дати смерті за однією адресою (відповідно до довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб від 25 вересня 2018 №993) підтверджено наявними у справі матеріалами та відповідачем не заперечуються.

Також, у матеріалах справи відсутні документальні докази того, що за ОСОБА_1 значиться інший автомобіль.

Окремо суд враховує те, що в силу положень абзацу 1 пункту 16 Порядку №999 на час розгляду відповідачем поданої позивачем заяви (03 жовтня 2018 року) десятирічний строк експлуатації автомобіля, переданого померлому ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 року у користування пільгових умовах не сплив, а тому такий автомобіль не може бути безоплатно переданий у власність члену її сім`ї (за бажанням такого члена сім`ї), який на час смерті особи з інвалідністю був зареєстрований за місцем реєстрації особи з інвалідністю, дитини з інвалідністю, тобто, в даному випадку - ОСОБА_1 .

Проте, беручи до уваги приписи зазначених норм законів і Порядку №999, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, а також ураховуючи те, що після смерті ОСОБА_2 , переданий йому в експлуатацію на пільгових умовах автомобіль «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску, залишився в користуванні його сім`ї, проте 10-ти річний термін користування вказаним автомобілем не сплив, ОСОБА_1 має право на переоформлення вищезазначеного автомобіля для користування на своє ім`я, а не у власність, як позивач просила у заяві від 27 вересня 2018 року, оскільки має статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, є особою з інвалідністю ІІ групи, проживала з особою з інвалідністю, яка була забезпечена соціальним автомобілем, іншого авто у власності не має.

В той же час, суд наголошує на тому, що позивачем при зверненні до відповідача з заявою від 27 вересня 2018 року не вірно сформульована прохальна частина, а саме у останній ОСОБА_1 просить переоформити легковий автомобіль «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску у свою власність.

Разом з тим, у прохальній частині позовної заяви ОСОБА_1 просить лише переоформити легковий автомобіль «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску на своє ім`я.

Більше того, з позовної заяви вбачається, що позивач обґрунтовує свою позицію нормами законодавства, які дають їй право на отримання легкового автомобіля «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску у користування.

Крім цього, як вірно зазначено відповідачем, позивач звернулась до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 27 вересня 2018 року, разом з тим ОСОБА_2 , який мав право користування легковим автомобілем «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто позивач звернулась до департаменту з пропущенням 6-ти місячного строку, встановленого Порядком №999.

Однак, враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем при наданні відмови позивачу, викладеної в листі від 03 жовтня 2018 року, дійшов хибного висновку про те, що позивач ОСОБА_1 має право на отримання легкового автомобіля «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску, лише після сплати нею до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, оскільки в даній ситуації необхідно керуватися абзацом 3 пункту 16 Порядку №999.

Разом з тим, позовна вимога в частині зобов`язання Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) видати ОСОБА_1 письмову довідку, необхідну для перереєстрації у територіальних органах з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України на ОСОБА_1 легкового автомобіля «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску, задоволенню не підлягає, оскільки позивач в заяві від 27 вересня 2019 року просить переоформити вищезазначений автомобіль у власність, а на момент розгляду даної справи у позивача відсутнє право на отримання легкового автомобіля «Geеly» моделі «СК», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , 2013 року випуску у власність.

Згідно із частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (частина 2 статті 6 вказаного Кодексу).

У пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» Європейський суд з прав людини акцентував увагу на особливій важливості принципу «належного урядування» та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип «належного урядування» передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, «Онер`їлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

При цьому, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих учасниками справи доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову

Судові витрати відсутні.

Керуючись статтями 2, 77, 242 - 246, 251 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В:

1. Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправною відмову Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), що міститься у листі №051/ОП/Ч-13214-009/5 від 05 жовтня 2018 року.

3. В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, встановлені статтями 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Т.І. Шейко