Справа № 808/8930/15
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 серпня 2019 року м. Дніпросправа № 808/8930/15

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Баранник Н.П., Дурасової Ю.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року по справі №808/8930/15 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди і витрат на правову допомогу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 07.12.2015 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із зазначеним позовом, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Наказ ГУ МВС України в Запорізькій області від 05.11.2015 року №424о/с в частині його звільнення з посади слідчого Слідчого відділення Мелітопольського міського відділу ГУМВС в Запорізької області з органів МВС у запас Збройних Сил України;

- поновити його в органах Міністерства внутрішніх справ на посаді слідчого Слідчого відділення Мелітопольського відділу Національної поліції ГУ НП в Запорізькій області, або на іншій вакантній посаді або в іншому підрозділі органів внутрішніх справ, на дату ухвалення рішення по справі;

- стягнути з ГУ МВС України в Запорізькій області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11135 грн. 25 коп.;

- стягнути з ГУ МВС України в Запорізькій області на його користь моральну шкоду в сумі 50000 грн. 00 коп..

В обгрунтування вимог в частині зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди і витрат на правову допомогу позивачем зазначено, що згідно довідки Мелітопольського міського відділу ГУМВС України в Запорізькій області від 19.11.2015 року, розмір заробітної плати позивача за вересень та жовтень 2015 року становить 4741 грн. 00 коп., середньоденний заробіток складає 110,25 грн., з якого повинно бути розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з дня звільнення по день поновлення на посаді, на час подання уточненого позову така сума складала 11135,25 грн.. Крім того, в результаті незаконного звільнення відповідачами йому спричинено значну моральну шкоду, яку він оцінює в 50000 грн. 00 коп.. Моральна шкода полягає в тому, що в результаті незаконних дій відповідачів, позивач почуває себе як «відпрацьований матеріал», що значною мірою пригнічує його як особистість, в тому числі він має почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою відповідачів. Були порушені життєві плани позивача, погіршення можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Також просив відшкодувати витрати на правничу допомогу в розмірі 8819,20 грн..

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано Наказ №424о/с від 05.11.2015 року Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області щодо звільнення старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 з займаної посади слідчого Слідчого відділення Мелітопольського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області за пп.«г» п.64 (через скорочення штатів) «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді слідчого Слідчого відділення Мелітопольського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення і позивачем, і відповідачем - Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області були подані апеляційні скарги.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21 липня 2016 року апеляційні скарги задоволено частково. Постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 13.04.2016 року скасована та прийнято нову постанову.

Визнано протиправним та скасовано наказ Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області №424 о/с від 05.11.2015 року «По особовому складу» в частині звільнення з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил на підставі п.64 г (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення Мелітопольського міського відділу ГУ МВС України в Запорізькій області з 06.11.2015 року.

Зобов`язано Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по 21.07.2016 року включно.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

На рішення апеляційного суду позивачем було подано касаційну скаргу.

Постановою Верховного Суду від 26 квітня 2019 року постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року у справі №808/8930/15 в частині визнання протиправним та скасування наказу скасовано і залишено в силі постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13.04.2016 року в частині задоволених позовних вимог.

В решті постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 21.07.2016 року у справі №808/8930/15 скасовано і направлено справу в частині позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди і витрат на правову допомогу на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Після надходження зазначеної справи до Третього апеляційного адміністративного суду автоматизованою системою визначено головуючим суддю Божко Л.А..

26.06.2019 року головуючим суддею подано заяву про самовідвід, яка задоволена ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 26 червня 2019 року.

У зв`язку з вказаним здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями Третього апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2019 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено Юрко І.В., судді-члени колегії - Баранник Н.П., Дурасова Ю.В..

Ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2019 року призначено справу до апеляційного розгляду на 29 липня 2019 року о 10:00 год..

Апеляційна скарга відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року по справі №808/8930/15 у даному апеляційному провадженні не розглядається, оскільки її доводи та вимоги стосувались визнання протиправним та скасування наказу, і поновлення на посаді позивача.

Таким чином, судом апеляційної інстанції здійснюється новий судовий розгляд апеляційної скарги позивача - ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року по справі №808/8930/15 в частині позовних вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди і витрат на правову допомогу.

В обгрунтування апеляційної скарги позивачем зазначено, що судом першої інстанції рішення в частині відмови в задоволенні вимог про зобов`язання нарахувати та виплатити грошове забезпечення за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди і витрат на правову допомогу прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, апелянт просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Сторони в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач подав до апеляційного суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із хворобою. Також просив розглянути можливість проведення наступного судового засідання у режимі відеоконференції, врахувавши ту обставину, що він не працює, має на утриманні дружину та двох неповнолітніх дітей.

Колегія суддів звертає увагу на наступне.

В судове засідання, призначене на 11.00 год. 29.07.2019 року позивач та його представник не з`явились.

Позивачем 17.07.2019 року було подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що він з 27.01.2019 року перебуває в Угорщині по робочій візі, та прибуває в Україну 30.07.2019 року. Вказане спростовує посилання позивача на те, що він не працює та не має доходів.

Судом апеляційної інстанції за клопотанням позивача розгляд справи було відкладено на 05.08.2019 року (тобто після 30.07.2019 року), проте позивач знов не з`явився в судове засідання.

Надана до заяви копія довідки від 30.07.2019 року (назва лікарняного закладу нерозбірлива) колегією суддів до уваги не приймається, оскільки не є оригіналом відповідного документа, не завірена належним чином, та крім того не має відомостей про неможливість явки позивача в судове засідання 05.08.2019 року, а також орієнтовної дати закінчення лікування.

Викладені в заяві позивача причини неявки в судове засідання 05.08.2019 року колегія суддів визнає не поважними.

Адвокатом Яцуренко О.А. також подано заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що договір на надання правової допомоги укладено з позивачем лише 02.08.2018 року. До заяви подано копію ордера, яка не завірена належним чином.

Таким чином адвокатом Яцуренко О.А. не надано ані оригіналу ордеру (або завірену належним чином копію такого ордеру), ані довіреності, що передбачено вимогами статті 59 КАС України, відтак повноваження адвоката на представництво інтересів ОСОБА_1 не підтверджені у встановлений законом спосіб, у зв`язку з чим заява адвоката судом не розглядається.

Колегія суддів вважає, що позивач, а відтак і його адвокат були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, явка їх в судове засідання 05.08.2019 року не визнавалась обов`язковою, а відтак відповідно до частини другої статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка позивача та його адвоката в судове засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Обгрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини «Юніон Аліментаріа Сандерс проти Іспанії» визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання («Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» №11681/85).

Питання щодо можливості проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції колегією суддів не розглядається, оскільки заяви позивача та адвоката про відкладення розгляду справи залишені без задоволення.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

З матеріалів справ вбачається, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ на посаді слідчого Слідчого відділення Мелітопольського міського відділу ГУ МВС України в Запорізькій області з 06.11.2015 року, був звільнений згідно з наказом ГУ МВС України в Запорізькій області від 05.11.2015 року №424 о/с, який позивач оскаржив в судовому порядку.

Так, за результатами розгляду справи №808/8930/15 постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13.04.2016 року спірний наказ визнаний протиправним та скасований, ОСОБА_1 поновлений на посаді слідчого Слідчого відділення Мелітопольського міського відділу ГУ МВС України в Запорізькій області.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди і витрат на правову допомогу, суд першої інстанції зазначив, що оскільки позивач перед звільненням проходив службу в Мелітопольському MB ГУМВС України в Запорізькій області, яке позивачу і здійснювало виплату грошового забезпечення, то належним відповідачем в частині вказаних вимог є Мелітопольський MB ГУМВС України в Запорізькій області.

Проте, як зазначив далі суд першої інстанції, оскільки позивач наполягав, що відповідачами у справі повинні бути саме ГУ МВС України в Запорізькій області, ГУ НП в Запорізькій області, ГУ Державної казначейської служби України у Запорізькій області, то у стягненні з ГУ МВС України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 11135 грн. 25 коп. має бути відмовлено.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

ОСОБА_1 був прийнятий на службу та звільнений зі служби саме ГУ МВС України в Запорізькій області, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці позивача, і саме наказ вказаного суб`єкта про звільнення оскаржувався позивачем (а.с.11, 12 т.1).

Посада позивача входила до штату ГУ МВС України в Запорізькій області (а.с.44-51 т.1).

Мелітопольський MB ГУ МВС України в Запорізькій області є структурним підрозділом Головного управління МВС України в Запорізькій області, підпорядковується йому та фінансується за рахунок бюджетних коштів Головного управління МВС України в Запорізькій області.

Саме Головне управління МВС України в Запорізькій області є розпорядником бюджетних коштів, що підтверджується, зокрема договором про здійснення розрахунково-кассового обслуговування, укладеного з Головним управлінням Державної казначейської служби України у Запорізькій області (а.с.96-98 т.1).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Головне управління МВС України в Запорізькій області станом на 05.08.2019 року знаходиться в стані припинення, процедура ліквідації не завершена (а.с.91 т.2), а відтак Головне управління МВС України в Запорізькій області є належним відповідачем у даній справі, в тому числі щодо стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу і т.і..

Вирішуючи питання про порядок обчислення належного до виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу та нормативно-правове урегулювання спірних правовідносин, колегія суддів виходить з такого.

Враховуючи, що на момент звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ, а саме 06 листопада 2015 року, норми спеціального нормативно-правового акту (Порядок №260) не набрали законної сили, колегія суддів дійшла висновку про застосування до спірних правовідносин статтю 235 КЗпП України та постанову Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Так, у справі, що розглядається, період вимушеного прогулу позивача тривав з 07 листопада 2015 року по 13 квітня 2016 року (день постановлення рішення судом першої інстанції про поновлення ОСОБА_1 на посаді, яке в частині поновлення підлягало негайному виконанню).

Порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 1 статті 27 Закону України «Про оплату праці»).

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Згідно абзацу «з» пункту 1 Порядку №100 цей Порядок застосовується і у випадку вимушеного прогулу.

Далі, пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повя`зана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З наявної в матеріалах справи довідки про доходи позивача вбачається що нарахована заробітна плата позивача за вересень 2015 року складає 1849,00 грн., за жовтень 2015 року складає 2892,00 грн.(а.с.17 т.1).

З урахуванням кількості робочих днів при пятиденному робочому тижні у вказані місяці, середньоденна заробітна плата позивача складає 110,25 грн. (1849,00 + 2892,00 = 4741,00 грн. : 43 роб.дня = 110,25 грн).

Період вимушеного прогулу з дня звільнення з посади по день постановлення рішення про поновлення на посаді складає 109 робочий днів (за 2015 рік: листопад - 16; грудень - 23; за 2016 рік: січень - 19, лютий - 21, березень - 22, квітень - 8).

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06.11.2015 року по 13.04.2016 року складає 12017,25 грн. (110,25 грн. х 109 роб.дня).

При цьому, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, колегія суддів визначає вказану суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди колегія зазначає наступне.

Положеннями статті 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

За приписами пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що першочерговим завданням судочинства є захист порушених прав та свобод людини, які визнаються найвищою цінністю. З цією метою сторонам забезпечується рівність та свобода у наданні суду доказів, що підтверджують заявлені ними вимоги.

Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів звертає увагу, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Позивач в обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди зазначив, що в результаті незаконного звільнення відповідачами йому спричинено значну моральну шкоду, яку він оцінює в 50000 грн. 00 коп.. Моральна шкода полягає в тому, що в результаті незаконних дій відповідачів, позивач почуває себе як «відпрацьований матеріал», що значною мірою пригнічує його як особистість, в тому числі він має почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою відповідачів. Були порушені життєві плани позивача, погіршення можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Проте, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивачем ані в позовній заяві, ані в апеляційній скарзі не надано доказів на підтвердження фізичного погіршення якихось здібностей або позбавлення його можливості їх реалізації, а також не наведено будь-яких фактичних обставин, в яких би знайшли свої відображення завданні йому фізичні чи душевні страждання, враховуючи відсутність очевидних негативних наслідків чи втрат для позивача, що могли б бути детерміновані протиправною поведінкою відповідачів.

Позивач на підтвердження погіршення психо-емоціонального стану посилається на довідку ТОВ «ЛАЙМЭ ЛТД» (м.Суми), згідно якої отримав психотерапевтичне лікування з 15 по 18 листопада 2015 року (а.с.141).

Колегія суддів не приймає до уваги зазначену довідку, оскільки вона не містить висновку лікаря про причинний зв`язок між погіршенням психо-емоціонального стану ОСОБА_1 та протиправним діянням відповідача та вини останнього в його заподіянні.

Крім того, з наданої до довідки Ліцензії на право провадження підприємницької діяльності - медичної практики - видом діяльності лікаря ОСОБА_2 є лікарська практика за спеціальністю наркологія.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності та справедливості (не є співмірним до порушення) та вважає за можливе присудити позивачу іншу суму, а саме 2000 гривень, яка співвідноситься з характером порушення прав позивача.

Щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу колегія зазначає наступне.

Відповідно до частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Так, норми статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України регулюють питання, пов`язані з витратами сторін на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно частини четвертої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 встановлено, що визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

В обгрунтування вимог про стягнення витрат на правову допомогу ОСОБА_1 зазначив, що вартість наданих послуг за договором про надання правової допомоги складає 8819,20 грн..

До матеріалів справи надано договір про надання адвокатської допомоги від 16.11.2015 року, який не містить визначення розміру вартості послуг адвоката.

Згідно п. 3.1 вказаного договору клієнт зобов`язується сплатити адвокату вартість юридичних послуг (гонорар), у порядку та строки, визначені у додаткових угодах, які є невід`ємною частиною договору (а.с.56-58 т.1).

Проте, позивачем та його представником ані суду першої, ані суду апеляційної, ані суду касаційної інстанції не надано додаткових угод із визначенням вартості послуг адвоката, порядку та строків сплати, та в матеріалах справи такі докази відсутні, як і відсутні акти здачі-приймання наданих адвокатом послуг.

Надана до апеляційної скарги копія квитанції до прибуткового ордеру (без номера) від 25.02.2016 року колегія суддів до уваги не приймає, оскільки не завірена належним чином, а відтак не може бути належним доказом підтвердження факту оплати.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги про стягнення витрат на правову допомогу є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення неповно з`ясовані обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до статті 317 КАС України є підставами для скасування судового рішення та прийняття постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Згідно частини 3 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 1 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 315, 313, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року по справі №808/8930/15 задовольнити частково.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 квітня 2016 року по справі №808/8930/15 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди і витрат на правову допомогу скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди і витрат на правову допомогу, задовольнити частково.

Стягнути з Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12017 (дванадцять тисяч сімнадцять) гривень 25 копійок, моральну шкоду в розмірі 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя Н.П. Баранник

суддя Ю.В. Дурасова