Справа № 807/527/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-08-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/6887/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року (ухвалене у складі колегії суддів : головуючого-судді Луцовича М.М., суддів Микуляка П.П., Шешені О.М., час ухвалення судового рішення 15 год 16 хв у м. Ужгороді, час складання повного судового рішення 02 квітня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМСУ, відповідач), в якому просила скасувати рішення відповідача про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати ДМСУ повторно розглянути її заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позов мотивований тим, що у разі повернення до країни походження, їй загрожує реальна небезпека бути підданій нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через відсутність безпеки та захисту з боку органів державної влади.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.03.2019 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою повністю задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не правильно встановив відповідність оспорюваного рішення положенням п.1 ч.1 ст.1, ст.ст.2, 3, ч.2, 8 ст.9, ч.2, 3, 5 ст.10 та п.10 ч.1 ст.27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-VI від 08.07.2011 (далі - Закон №3671-VI), п.п.5.1е), 6.1, 6.2, 6.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України №649 від 07.09.2011 (далі - Правила №649), Конвенції про статус біженців 1951 р. та Протоколу щодо статусу біженців 1967 р., Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., Директиви Європарламенту і Ради ЄС.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів.

Згідно ч.4 ст.229 КАС України, фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Бейрут, Ливанській провінції Бейрут , є особою без громадянства, за національністю - араб, віросповідання - мусульманство. Сімейний стан - одружена з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.11.2015 позивач звернулася із заявою №102 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначила, що не має своєї держави, їй погрожує смертю колишній чоловік, через те, що вона змінила іслам на християнство і не може через це спокійно жити, у країні постійного проживання відсутня людяність і вона хоче спокійно жити для себе і майбутньої дитини.

Відповідно до наказу ГУ ДМС України у Закарпатській області №169/б від 26.11.2015 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», відповідачем була розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За результатами розгляду заяви, проведеної співбесіди 26.11.2015 та досліджених матеріалів, ГУ ДМС України у Закарпатській області дійшло до висновку, що позивач не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, визначені у п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI умови відсутні, що оформлено висновком про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №2015 UZ 0102 від 26.02.2016.

У подальшому, вказаний висновок та матеріали особової справи відносно позивача були скеровані до ДМСУ для прийняття рішення.

Рішенням ДМСУ №155-16 від 15.03.2016 позивачу було відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.5 ч.1 ст.6 Закону №3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено відсутні умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються, інформаційні матеріали носять загальний характер і свідчать, що позивач не тікала від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишила територію країни добровільно з метою покращення рівня життєвих умов. Крім того, суд вказав на відсутність фактів, які б підтверджували про можливість застосування до позивача смертної кари, катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження, або ж серйозної особистої загрози життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах внутрішнього збройного конфлікту. Відхиляючи доводи позивача про можливість надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додатково захисту у зв`язку з народженням на території України дітей, суд вказав, що дані обставини не були підставою звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом №3671-VI.

Згідно п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно ч.6 ст.8 Закону №3671-VI, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання, зокрема, якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Отже, у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

Частиною одинадцятою статті 9 Закону №3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту ст.10 Закону №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

З матеріалів справи видно, що позивач нелегально у вересні 2015 року виїхала разом з чоловіком та братом з Лівану водним транспортом до Туреччини у трюмі вантажного корабля. У порту Туреччини, назви якого вона не знає, оскільки не виходила на берег, її перемістили до трюму корабля, який їхав у Грецію. У Греції вона вийшла в порту і далі автомобільним транспортом вирушила в напрямку Македонії, а потім Сербії. Протягом трьох тижнів позивач знаходилася в Європі, однак кордон Сербії з Угорщиною був закритий, тому їх знову повернули до моря, звідки вони дісталися порту Одеси (Україна). Після прибуття до міста Одеси, позивач разом з чоловіком та братом, сухопутним шляхом потрапила на територію Угорщини, де вона була затримана 05.11.2015 прикордонною поліцією Угорщини за незаконний перетин державного кордону з Україною.

Позивач зазначила, що в Угорщині вона за статусом біженця не зверталася, оскільки на запитання представника прикордонної поліції Угорщини пояснила, що їде в Німеччину, після чого її повернули в Україну 06.11.2015 в ході прикордонно-представницької зустрічі, що підтверджується протоколом про адміністративне затримання від 06.11.2015.

Після поміщення ПТТ Мукачівського прикордонного загону у Закарпатській області 10.11.2015 позивач звернулася до ГУ ДМС України в Закарпатській області із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якій зазначила, що не має своєї держави і проблема полягає у загрозі смертю з боку колишнього чоловіка через зміну ісламу на християнство.

З протоколу про адміністративне затримання позивача від 06.11.2015 вбачається, що позивач мала намір потрапити в одну з країн Європи для кращого життя та працевлаштування. При цьому, позивач назвала себе ОСОБА_4 , а місцем проживання вказала Палестину, м.Хейфа.

Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є : перебування особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому побоювання стати жертвою переслідувань повинні бути пов`язані з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме : расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Однак, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

Отже, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 649 від 07.09.2011, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш, ніж одне джерело інформації про країну походження.

Відповідно до п.п.45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

З особової справи, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що під час перебування в країні походження, ОСОБА_1 не зазнавала переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, при цьому підставою виїзду з країни походження слугували сімейні обставини, зокрема повторне заміжжя позивача та побоювання колишнього чоловіка.

Також, судом не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявниці нелюдського поводження або катування у разі повернення до своєї країни.

В силу положень ч.6 ст.5 Закону № 3671-VI, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

За змістом ст.40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» № 2013/32/EU від 26.06.2013 з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо цей заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

Згідно п.2.2 розділу ІІ Правил № 649, рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається територіальним органом ДМС протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа.

Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми, однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктах 1, 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

За такого правового регулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість оспорюваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувалася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами підтверджено не було, а інформаційні матеріали носять загальний характер.

Відхиляючи доводи позивача, як підставу скасування оспорюваного рішення, про те, що під час перебування на території України у неї народилося двоє дітей, суд першої інстанції вірно зазначив, що прийняття висновку ГУ ДМС у Закарпатській області від 26.02.2016, на підставі якого було прийнято оспорюване рішення - не мали місце обставини щодо народження позивачем двох дітей на території України та відповідно такі відповідачем не досліджувалися.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що позивач не позбавлена права звернутися до відповідача за захистом у разі наявності інших законних підстав для перебування в Україні, встановлених Законом №3671-VI, зокрема з підстав возз`єднання сім`ї.

Згідно ч.1 ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 березня 2019 року по справі №807/527/16 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 09.08.2019.