Справа № 810/2862/17
Суддя: Безименна Наталія Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-08-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/2862/17 Суддя (судді) першої інстанції: Кушнова А.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Безименної Н.В.

суддів Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, Державної судової адміністрації України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року (повний текст рішення складено 28 грудня 2018 року) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області про визнання протиправними та незаконними рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до ДСА України, ТУ ДСА України в Київській області, в якому просив визнати протиправним та незаконним рішення ДСА України у частині нарахування позивачу вихідної допомоги у сумі 48000,00 грн, визнати протиправним та незаконним рішення ТУ ДСА України в Київській області у виплаті позивачу вихідної допомоги у сумі 48000,00 грн, зобов`язати ДСА України дорахувати позивачу вихідну допомогу у сумі 43200,00 грн, зобов`язати ТУ ДСА України в Київській області виплатити позивачу вихідну допомогу у сумі 43200,00 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року адміністративний позов задоволено частково, зобов`язано ТУ ДСА України в Київській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 як судді у відставці вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, яка складається з посадового окладу судді у розмірі 16000,00 грн, надбавки за вислугу років (80%) у розмірі 12800,00 грн., надбавки за адміністративну посаду (10%) у розмірі 1600,00 грн з урахуванням вже виплачених сум. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ТУ ДСА України в Київській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскільки позивач з 03 січня 2017 року був без повноважень та не здійснював правосуддя, він отримував суддівську винагороду у розмірі посадового окладу, що становила 16000,00 грн, а з посади судді Тетіївського районного суду Київської області його звільнено наказом від 13 лютого 2017 року №03/02-07, у зв`язку з чим вихідна допомога правомірно виплачена позивачу у розмірі 3х місячних суддівських винагород за останньою посадою в розмірі 48000,00 грн.

ДСА України також подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що згідно з наказом Тетіївського районного суду Київської області від 03 січня 2017 року №01/02-07 позивач припинив повноваження судді вказаного суду, у зв`язку з чим припинені доплати до посадового окладу та з цього часу він отримував суддівську винагороду у розмірі посадового окладу 16000,00 грн, а тому йому правомірно виплачено вихідну допомогу в сумі 48000,00 грн.

Позивач відзив на апеляційні скарги не подавав, в суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що він скористався своїм правом та 18 жовтня 2016 року подав до Вищої ради юстиції заяву про звільнення його з посади судді Тетіївського районного суду Київської області у зв`язку з відставкою. Дана заява отримана Вищою радою юстиції 20 жовтня 2016 року, проте протягом місяця його заява, в порушення вимог ч.3 ст.116 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розглянута не була і не зважаючи на всі його намагання, направлені на своєчасний розгляд заяви про відставку в передбачений Законом строк, його заява була розглянута лише 31 січня 2017 року, а звільнений з посади судді наказом голови Тетіївського районного суду Київської області позивач був 13 лютого 2017 року і враховуючи, що останньою посадою його діяльності в якості судді була робота в Тетіївському районному суді Київської області до 02 січня 2017 року, під час якої його суддівська винагорода за останньою посадою становила 30400,00 грн саме з цієї суми має бути розрахована вихідна допомога.

В силу положень п.1, 3 ст.311 КАС України, враховуючи відсутність клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю та з огляду на те, що апеляційні скарги подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з червня 1982 року по лютий 1994 року працював народним суддею Тетіївського районного суду Київської області, із лютого 1994 року - суддя Тетіївського районного суду Київської області. Верховною Радою України 06 квітня 2000 року обраний суддею безстроково.

З витягу з протоколу №7 зборів суддів Тетіївського районного суду Київської області від 14 квітня 2015 року (а.с.35) за результатами таємного голосування 14 квітня 2015 року одноголосним рішенням суддів Тетіївського районного суду Київської області головою даного суду з 15 квітня 2015 року строком на два роки, але не більш як на строк повноважень судді обрано ОСОБА_1

Позивач звернувся до Вищої ради юстиції із заявою від 18 жовтня 2016 року про відставку у зв`язку з досягненням 65-тирічного віку та за наявності стажу роботи на посаді судді більш 20 років, яка надійшла до Вищої ради юстиції України 20 жовтня 2016 року.

Наказом голови Тетіївського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року №04/02-07 (а.с.31) позивача звільнено з адміністративної посади голови Тетіївського районного суду Київської області 20 грудня 2016 року.

Відповідно до наказу голови Тетіївського районного суду Київської області від 03 січня 2017 року №01/02-07 (а.с.32) з 03 січня 2017 знято з судді Тетіївського районного суду Київської області ОСОБА_1 доплату до посадового окладу за вислугу років, встановлену наказом Тетіївського районного суду Київської області від 01 серпня 2016 року №03/02-07, як судді, що не здійснює правосуддя у зв`язку з припиненням повноважень.

05 січня 2017 року набрав чинності Закон України від 21 грудня 2016 року «Про Вищу раду правосуддя», який визначає статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя, відповідно до ч.1, 4 ст.55 якого питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, розглядається на засіданні Вищої ради правосуддя. За результатами розгляду питання про звільнення судді з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини шостої статті 126 Конституції України, Вища рада правосуддя ухвалює вмотивоване рішення.

31 січня 2017 року Вищою радою правосуддя прийнято рішення №171/0/15-17 (а.с.38), яким позивача звільнено з посади судді Тетіївського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Вказане рішення направлене на адресу Тетіївського районного суду Київської області 07 лютого 2017 року та отримано судом 10 лютого 2017 року, що підтверджується копію супровідного листа №992/0/9-17 (а.с.37).

Наказом Тетіївського районного суду Київської області від 13 лютого 2017 року №03/02-07 (а.с.33) ОСОБА_1 13 лютого 2017 року звільнено з посади судді Тетіївського районного суду Київської області у зв`язку з поданням заяви про відставку на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 31 січня 2017 року №171/0/15-17.

Відповідно до наказу Тетіївського районного суду Київської області від 13 лютого 2017 року №04/02-07 (а.с.34) позивачу, судді Тетіївського районного суду Київської області у відставці, наказано виплатити вихідну допомогу в розмірі 3 (трьох) місячних суддівських винагород судді Тетіївського районного суду Київської області.

Підставою для видання наказу зазначено рішення Вищої ради правосуддя від 31.01.2017 №171/0/15-17 «Про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Тетіївського районного суду Київської області у відставку» та наказ Тетіївського районного суду Київської області від 13.02.2017 №03/02-07 «Про звільнення судді Тетіївського районного суду Київської області ОСОБА_1».

За наслідком розгляду заяви щодо розміру вихідної допомоги, яка підлягає нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 , листом від 06 березня 2017 року №02-13/324 (а.с.12) позивача повідомлено, що оскільки з 03 січня 2017 року він, як суддя без повноважень та який не здійснює правосуддя, отримував суддівську винагороду у розмірі посадового окладу, з урахуванням норм ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у розмірі 16000,00 грн, його вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород буде нарахована у сумі 48000,00 грн, виходячи з місячної суддівської винагороди 16000,00 грн.

Вважаючи неправомірним нарахування вихідної допомоги в розмірі 48000,00 грн та вважаючи, що така допомога повинна бути виплаченою у загальному розмірі 91200,00 грн із розрахунку місячної суддівської винагороди з урахуванням доплат за вислугу років та перебування на адміністративній посаді в суді, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що позивач має право на одержання вихідної допомоги у розмірі 91200,00 грн., адже звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про його звільнення з посади у відставку завчасно до досягнення шістдесяти п`яти років, однак Вищою радою правосуддя не було вжито заходів щодо звільнення позивача у строк, передбачений Законом, за відсутності будь-якої вини позивача.

За наслідком перегляду рішення суду першої інстанції в порядку апеляційного оскарження, колегія суддів доходить наступних висновків.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

У відповідності до ч.1 ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В силу вимог ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України.

Проголосивши незалежність і недоторканість суддів, Конституція України передбачила однією з гарантій цієї незалежності право судді на відставку (п.9 ч.5 ст.126 Конституції України).

З системного аналізу законодавства зміст поняття «право на відставку» слід розуміти як одну із позитивних підстав припинення суддею своїх повноважень з одночасним гарантуванням отримання належного матеріального забезпечення після відставки, а тому право судді на відставку, передбачене у п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, передбачає припинення повноважень судді, а також призначення належного матеріального забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Частинами 1, 2 ст.135 наведеного Закону передбачено, що Суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.

Статтею 120 вказаного Закону встановлено, що повноваження судді припиняються з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Про наявність підстави для припинення повноважень судді голова суду, в якому суддя обіймав посаду, не пізніш як за місяць до дня, зазначеного в частині першій цієї статті, повідомляє Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Державну судову адміністрацію України. До повідомлення додаються документи на підтвердження факту досягнення суддею шістдесяти п`яти років.

Суддя не може здійснювати правосуддя з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач досяг віку 65 років 01 січня 2017 року (а.с.15) та з наступного дня він не здійснював правосуддя, у зв`язку з чим, наказом Тетіївського районного суду Київської області від 03 січня 2017 року №01/02-07 (а.с.9) з позивача знято доплату до посадового окладу за вислугу років з огляду на припинення повноважень, внаслідок чого останній з 03 січня 2017 року отримував суддівську винагороду в розмірі окладу судді - 16000,00 грн, яка була взята у розрахунок ТУ ДСА України в Київській області при обчисленні передбаченої ч.1 ст.143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» вихідної допомоги позивачу.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Частинами 1, 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Слід зазначити, що «трискладовий тест» для визначення виправданості втручання за статтею 8 Конвенції є засобом для перевірки наявності необхідних умов для обмеження прав, гарантованих Конвенцією і передбачає наявність всіх елементів, що вказує на те, що будь-яке обмеження права має пройти перевірку на відповідність сукупності трьох умов: 1) втручання здійснене «згідно із законом»; 2) воно відповідає законній (легітимній) меті; 3) воно «необхідне в демократичному суспільстві».

Отже, обмеження, що не відповідає таким умовам, порушує право особи.

У рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine) від 02 грудня 2010 року, заява № 30856/03, ЄСПЛ зазначив, що втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи кілька, що перелічені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Рішенням Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Європейський суд у справі Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638 вказав, що сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, якій загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов`язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ( "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, пункт 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах (" Онер`їлдіз проти Туреччини", пункт 128, та "Беєлер проти Італії", пункт 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії", пункт 74).

Отже, практикою Європейського суду з прав людини сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у пункті 61 Рішення "Брумареску проти Румунії" Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права ("Brumarescu v. Romania" №28342/95). Крім цього, у пункті 109 справи "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Суд зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку ("Judgment in the Case of Metropolitan Church of Bessarabia and Others v. Moldova" №45701/99).

У Рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20.10.2011 у справі "Рисовський проти України" суд підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Беєлер проти Італії, Онер`їлдіз проти Туреччини, Megadat.com S.r.l. проти Молдови, Москаль проти Польщі).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполученого Королівства ("Stretch - United Kingdom" №44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("Von Maltzan and Others v. Germany" №71916/01, №71917/01 та №10260/02).

Колегія суддів звертає увагу, що позивач завчасно скористався своїм правом та подав заяву від 18 жовтня 2016 року про звільнення його у відставку, яка була отримана Вищою радою юстиції 20 жовтня 2016 року, однак зазначена заява у передбачений законодавством місячний строк з моменту її надходження розглянута не була.

Натомість, звільнення позивача з посади судді у відставку відбулось на підставі рішення Вищої ради правосуддя №171/0/15-17 (а.с.38), яке було прийнято 31 січня 2017 року після досягнення ОСОБА_1 шістдесяти п`яти років, наслідком чого є нездійснення правосуддя у зв`язку з досягненням шістдесяти п`яти років та як наслідок позбавлення позивача доплат до суддівської винагороди, які він отримував на момент подачі заяви про відставку.

Таким чином, позивач, завчасно подаючи заяву про звільнення його у відставку, мав законне сподівання, що відповідне рішення за наслідком розгляду його заяви буле прийнято у законодавчо встановлений термін, внаслідок чого, на момент звільнення позивача у відставку на підставі відповідного рішення Вищої ради юстиції (правонаступником якої є Вища рада правосуддя) суддівська винагорода позивача передбачала би виплату відповідних доплат, зокрема, доплат за вислугу років та перебування на адміністративній посаді в суді, що своєю чергою стало би підставою для виплати вихідної допомоги у розмірі 3 місячних суддівських винагород у загальному розмірі 91200,00 грн = 3 х (16000,00 грн [оклад] + 12800,00 грн [надбавка за вислугу років 80%] + 1600,00 грн [надбавка за адміністративну посаду 10%]), що підтверджується довідкою про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці від 14 лютого 2017 року №79 (а.с.8).

Таким чином, зволікання уповноваженим державним органом з розглядом заяви позивача про звільнення його у відставку не може мати наслідком позбавлення ОСОБА_1 законного сподівання на отримання ним вихідної допомоги із розрахунку суддівської винагороди, яка отримувалась ним на момент подання заяви про звільнення його у відставку, та протягом встановленого законодавством строку для розгляду такої заяви позивача і в жодному разі відсутність належного урядування в роботі державного органу не може позбавляти позивача права на одержання вихідної допомоги у розмірі 91200,00 грн, оскільки не вжиття заходів щодо звільнення позивача у відставку в передбачених Законом строк відбулось за відсутності будь-якої вини з боку позивача.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх судів, окрім Верховного Суду, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України здійснює Державна судова адміністрація України.

Частиною 4 наведеної статті передбачено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Таким чином, оскільки позивач працював суддею Тетіївського районного суду Київської області, обов`язок нарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у зв`язку зі звільненням у відставку покладено на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області.

З огляду на викладені обставини, за результатами розгляду апеляційних скарг, з урахуванням наведених норм права, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для зобов`язання ТУ ДСА України в Київській області здійснити нарахування та виплату позивачу як судді у відставці вихідної допомоги в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, яка складається з посадового окладу судді у розмірі 16000,00 грн, надбавки за вислугу років (80%) у розмірі 12800,00 грн., надбавки за адміністративну посаду (10%) у розмірі 1600,00 грн з урахуванням вже виплачених сум.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п.13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20 травня 2013 року №7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Керуючись ст.ст.243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, Державної судової адміністрації України - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст.329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Текст постанови виготовлено 09 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Н.В.Безименна

Судді Л.В.Бєлова

А.Ю.Кучма