Справа № 381/2515/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 381/2515/19 Головуючий у 1 інстанції: Соловей Г.В.
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Собківа Я.М. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області в особі Фастівського районного відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області до Громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 про затримання та примусове видворення з України, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області в особі Фастівського районного відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області звернувся до суду з позовом до Громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 , в якому просив винести рішення про затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України терміном на 6 (шість) місяців та примусове видворення за межі України.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року позов задоволено. Затримано громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, для забезпечення подальшого примусового видворення з території України, терміном до шести місяців. Примусово видворено з території України громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 .

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що під час судового засідання в суді першої інстанції він послугами перекладача не користувався, а тому був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, також, йому не надано примірника рішення про примусове повернення від 07.07.2019 року.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 11.07.2019 року під час проведення цільових профілактичних заходів з нагляду та контролю за виконанням законодавства в міграційній сфері в м. Фастові Київської області Фастівським РВ ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області був виявлений громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 , який порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: перебував на території України без наявних законних підстав та документів. В ході опитування відповідач пояснив, що в Україну він прибув у вересні 2018 року через КПП «Жуляни». Після закінчення терміну перебування не виїхав, тому, що погіршився стан здоров`я та, у зв`язку з відсутністю у нього коштів. Документів для отримання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну не подавав.

Крім того, стосовно громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 Фастівським РВУ ДМС Украйни в Київській області 04.07.2019 року прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина РеспублікиТуреччина, згідно якого його зобов`язано покинути територію України до 08.07.2019 року.

Громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_2 вищевказане рішення не виконано, він знаходиться на території України без будь-яких законних підстав, які б надавали йому право знаходитись на території України.

У зв`язку із чим, позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом про затримання та примусове видворення з України.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до частини другої статті 14 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства в разі незаконного перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України затримуються та в разі, якщо порушення ними законодавства України не передбачає кримінальної відповідальності, повертаються до країни попереднього перебування у встановленому порядку.

Згідно частини першої статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

В силу частин п`ятої - шостої статті 26 Закону № 3773-VI, іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VI, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Згідно з частиною четвертою статті 30 Закону № 3773-VI, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Крім цього, відповідно до частини першої статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України, за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України; 2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації; 4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Отже, вищевказаними вище нормами встановлено, що видворенню з України підлягають іноземці, які незаконно перебувають на території України і в установлений строк без поважних причин не виконали рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що вони ухилятимуться від виконання такого рішення.

В свою чергу, затримання іноземця з поміщенням у пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є одним із заходів забезпечення примусового видворення, який застосовується у випадку наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії, відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його втечі, а так само, у разі відсутності в нього документів, що дають право на виїзд з України.

Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країни де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Наведений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що відносно громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Фастівським РВУ ДМС України в Київській області 04.07.2019 року прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Республіки Туреччина, згідно якого, його зобов`язано покинути територію України до 08.07.2019 року

Рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну від 04.07.2019 року відповідачем не оскаржене і не виконане.

Враховуючи те, що громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 незаконно перебував на території України, ним не виконано у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення до країни походження від 04.07.2019 р., відсутні докази оскарження зазначеного рішення в судовому порядку, не вчинялось жодних дій з легалізації на території України, це слугувало правомірною передумовою звернення до суду із позовною заявою про примусове видворення відповідача за межі території України та затримання з метою забезпечення такого видворення за межі території України.

Щодо доводів представника апелянта про те, що під час судового засідання в суді першої інстанції громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 послугами перекладача не користувався, а тому був позбавлений можливості реалізувати свої процесуальні права, колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до протоколу судового засідання від 11 липня 2017 року, перекладачем відповідача, під час розгляду справи в суді першої інстанції, був громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , особу якого, встановлено судом першої інстанції (а.с. 25-27).

Також, матеріали справи містять розписку, згідно якої, перекладач - громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_3 попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправильний переклад та приведено до присяги перекладача (а.с.22).

Крім цього, матеріали справи містять розписку від 11 липня 2019 року за підписом громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 та перекладача, згідно якої, громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_2 переклад позовних вимог зроблено усно перекладачем. Позовні вимоги йому зрозумілі та позов ним визнано в повному обсязі. Також, зазначено, що послуг адвоката він не потребує (а.с. 6).

Щодо посилання представника апелянта на те, що громадянину Республіки Туреччина ОСОБА_2 не надано примірника рішення про примусове повернення від 07.07.2019 року, слід зазначити наступне.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції зазначив, що відповідачу всі документи були вручені в присутності перекладача. Оригінали документів містяться в матеріалах особових справ.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції колегією суддів витребувано від Державної міграційної служби справу щодо громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 .

Дослідженням поданих до суду апеляційної інстанції матеріалів справи №1 про примусове видворення громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 та матеріалів справи № 10 про примусове повернення, копії яких долучено до матеріалів справи, встановлено, що 04 липня 2017 року громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_2 повідомлявся про прийняте відносно нього рішення та зобов`язався не пізніше 08 липня 2019 року залишити територію України. Вказане повідомлення підписано громадянином Республіки Туреччина ОСОБА_2 та його перекладачем ОСОБА_3, що свідчить про те, що зміст повідомлення йому доведений.

Також, колегія суддів враховує, що відповідач проживав протягом року на території України, тобто, довготривалий час, що не заперечувалося сторонами

Решта доводів та заперечень апелянта - висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київської області в особі Фастівського районного відділу ЦМУ ДМС в м. Києві та Київської області та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Ісаєнко Ю.А. Собків Я.М.