Справа № 440/1358/19
Суддя: Г.В. Костенко
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року м. ПолтаваСправа № 440/1358/19

Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Костенко Г.В.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Федчун Т.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Полтавській області про визнання протиправними та скасування постанови та наказу,

В С Т А Н О В И В:

15.04.2019 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Держпраці у Полтавській області, в якій просить:

- визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати наказ Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П.

В обґрунтування позовних вимог заявник вказує, що постанова про накладення штрафу за допущення працівника до роботи без укладення трудового договору прийнята з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах справи. На час проведення перевірки позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні, ніяких документів перевіряючим не надавала. Також, зазначає, що у журналі реєстрації заходів державного нагляду ФОП ОСОБА_1 відсутнє відмітка про проведення перевірки ФОП ОСОБА_1

Ухвалою суду від 06 травня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розгляд адміністративної справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

23 травня 2019 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву (а.с.108-137), в якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на правомірність висновків про наявність порушень вимог частини третьої статті 24 КЗпП України. Зазначив, що відповідно до Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавством про працю, відповідачем проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин. В ході проведення інспекційного відвідування відповідачем було встановлено, що продавцем ОСОБА_3 були надані трудові договори від 01.02.2019 про надання послуг продавця продовольчих товарів. На думку відповідача, виконання роботи за професією (посадою) є характерною ознакою трудових відносин.

04 червня 2019 року позивачем була надана відповідь на відзив, в якій позивач просить суд задовольнити позов в повному обсязі.

07 червня 2019 року позивачем подана заява про зміну предмет позову, в якій позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн.; визнати протиправним та скасувати п. 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П в частині ФОП ОСОБА_1

Ухвалою суду від 02.07.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду від 08.07.2019 зупинено стягнення на підставі постанови Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі №440/1358/19.

У судовому засіданні (27.07.2019) позивач та його представник вимоги позовної заяви підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві та у відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні (27.07.2019) проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

З матеріалів справи суд встановив, що ОСОБА_1 у встановленому законом порядку зареєстрована як фізична особа-підприємець, рнокпп НОМЕР_1 (а.с.27).

Наказом Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 № 37П (пункт 1.6), головним державним інспекторам відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів Гармаш С.М. доручено провести інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 (а.с.114).

20.02.2019 заступником начальника Управління Держпраці в Полтавській області видано направлення на проведення заходу державного контролю на предмет додержання ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин. Інспекційне відвідування приписано провести з 20.02.2019 по 21.02.2019 (а.с.126).

За результатами перевірки складено акт інспекційного відвідування №ПЛ3496/154/АВ від 21.02.2019, яким, встановлено порушення частини третьої статті 24 КЗпП України (а.с.122-124).

Зі змісту опису виявленого порушення слідує, що на час інспекційного відвідування в магазині "Престиж" в с. Білоцерківка, В.Багачанського району, за прилавком працювала продавець ОСОБА_3 . В ході інспекційного відвідування трудовий договір не наданий, при цьому надано цивільно-правовий договір № 1 від 01.02.2019 року укладений між ФОП ОСОБА_1 та працівником ОСОБА_3 . Одночасно, ФОП ОСОБА_1 уклала цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів з ОСОБА_4 . Отже, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично було допущено до виконання трудових обов`язків без укладання трудових договорів.

21.02.2019 державним інспектором праці Гармаш С.М. винесений припис №ПЛ3496/154/АВ/П про усунення виявлених порушень (а.с.125).

26.02.2019 начальником Управління Держпраці в Полтавській області прийнято рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД. Розгляд справи про накладення штрафу відповідно до частини другої статті 265 КЗпП на ФОП ОСОБА_1 за порушення законодавства про працю призначено на 11.03.2019 (а.с.127).

11.03.2019 начальником Управління Держпраці у Полтавській області Щербак С.Л. розглянувши справу про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю від 21.02.2019 №ПЛ23496/154/АВ щодо порушення частини третьої статті 24 КЗпП України ФОП ОСОБА_1 , вирішив накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 250380,00грн. (а.с.130-131).

Позивач не погодився з постановою про накладення штрафу №ПЛ23496/154/АВ від 11.03.2019 та наказом на проведення інспекційного відвідування 07.02.2019 № 37П у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначає Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 № 877-V (далі - Закон №877-V).

Так, за приписами статті 1 Закону № 877-V державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

У відповідності до частини першої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 11.02.2015 "Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" утворено Державну службу України з питань праці, реорганізувавши шляхом злиття територіальні органи Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки і Державної інспекції з питань праці (пункт 1).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України №929-р від 16.09.2015 "Питання Державної служби з питань праці" на Державну службу України з питань праці покладено здійснення функцій і повноважень Державної інспекції з питань праці, що припиняється.

Положення про Державну службу України з питань праці затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (надалі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

В силу положень підпункту 6 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань: здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Відповідно до пункту 7 Положення № 96 Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Управління Держпраці у Полтавській області є територіальним органом Державної служби України з питань праці, а відтак має повноваження здійснювати державний контроль за дотриманням вимог законодавства про працю.

Статтею 1 Закону № 877-V визначено, що заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

За приписами частини четвертої статті 2 Закону № 877-V заходи контролю здійснюються органами Державної фіскальної служби (крім митного контролю на кордоні), державного нагляду за дотриманням вимог ядерної та радіаційної безпеки (крім здійснення державного нагляду за провадженням діяльності з джерелами іонізуючого випромінювання, діяльність з використання яких не підлягає ліцензуванню), державного архітектурно-будівельного контролю (нагляду), державного нагляду у сфері господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім діяльності з переказу коштів, фінансових послуг з ринку цінних паперів, похідних цінних паперів (деривативів) та ринку банківських послуг), державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зокрема державного нагляду (контролю) в галузі цивільної авіації - з урахуванням особливостей, встановлених Повітряним кодексом України, нормативно-правовими актами, прийнятими на його виконання (Авіаційними правилами України), та міжнародними договорами у сфері цивільної авіації.

При цьому відповідно до частини 5 статті 2 Закону № 877-V зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відповідно до частини першої статті 259 Кодексу законів про працю України затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (надалі по тексту - Порядок №295).

Зазначений Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) /пункт 1 Порядку №295/.

За змістом пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

Підстави проведення інспекційного відвідування встановлені в пункті 3 Порядку №295, відповідно до якого інспекційні відвідування проводяться, зокрема, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

Пунктом 19 Порядку №295 визначено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Припис є обов`язковою для виконання у визначені строки письмовою вимогою інспектора праці про усунення об`єктом відвідування порушень законодавства про працю, виявлених під час інспекційного відвідування або невиїзного інспектування /пункт 23 Порядку №295/.

Відповідно до пункту 2 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 509 від 17 липня 2013 року /надалі - Порядок № 509/, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи). Штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади .

Пунктом 3 Порядку №509 встановлено, що уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу /пункт 8 Порядку № 509/.

Надаючи оцінку таким висновкам відповідача, що стали фактичною підставою для прийняття оскаржуваних рішень, суд виходить з такого.

Відповідно до Закону України № 877-V заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

З огляду на те, що існує значна кількість форм заходів державного нагляду (контролю), не зазначення у спірному Наказі конкретної форми контролю створює ризики для зловживання з боку суб`єкта владних повноважень, а, отже, в умовах такої правової невизначеності не надає права відповідачеві проводити захід державного контролю.

У п. 1.6 Наказу: "Головному державному інспектору відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів С. Гармаш у діяльності ФОП ОСОБА_1 . Підстава: аналіз "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області" та ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року".

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України № 877-V для здійснення планового або позапланового заходу орган державного нагляду (контролю) видає наказ (рішення, розпорядження), який має містити найменування суб`єкта господарювання, щодо якого буде здійснюватися захід, та предмет перевірки.

Проте у спірному Наказі предмет перевірки не зазначений.

Згідно з п. 5 Постанови КМУ № 295 інспекційні відвідування проводяться, у тому числі, за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту.

У спірному Наказі відповідач посилається на дві підстави для проведення заходу державного контролю стосовно позивача: (1) аналіз "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області", (2) ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року".

При цьому, ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року не може вважатися підставою для інспекційного відвідування.

Згідно зі ст. 16 цієї Конвенції інспекції на підприємствах проводяться так часто і так ретельно, як це необхідно для забезпечення ефективного застосування відповідних правових норм.

З огляду на те, що позивач не є підприємством, стосовно нього не може застосовуватися ця норма Конвенції.

Водночас, розділ 1 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року, до якого належить і ст. 16, має назву "Інспекція праці у промисловості".

Тобто, норма ст. 16 Конвенції поширюється виключно на інспекції, що проводяться у промисловості (на промислових підприємствах), а не поширюється на інспекції в торгівлі. Щодо останніх передбачений спеціальний розділ 2 Конвенції.

З огляду на це, слід дійти до висновку про протиправність і безпідставність спірного Наказу, а також Направлення на проведення заходу державного контролю від 20.02.2019 № 381, які були здійснені на підставі ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці у промисловості і торгівлі № 81 1947 року.

Стосовно "Паспорту неформальної зайнятості населення Полтавської області" суд зазначає, що цей документ також не може вважатися належною підставою виходячи з такого.

Паспорт неформальної зайнятості Полтавської області складено станом на 01.10.2017 року. Спірний Наказ датований 07.02.2019. Тобто, наведена у зазначеному Паспорті інформація втратила свою актуальність станом на лютий 2019 року у зв`язку зі спливом значного часу (один рік і чотири місяці). У Паспорті неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 року відсутня будь-яка інформація про ФОП ОСОБА_1 . Також відсутня будь-яка інформація про населений пункт, в якому ФОП ОСОБА_1 здійснює свою діяльність.

Отже, зі змісту Паспорту неформальної зайнятості Полтавської області станом на 01.10.2017 року неможливо зрозуміти чому 07.02.2019 було прийнято рішення про перевірку саме ФОП ОСОБА_1 .

Зі змісту п. 5 Постанови КМУ № 295 слідує, що інспекційні відвідування проводяться за наявності інформації, що свідчить про порушення законодавства про працю певним суб`єктом господарювання.

Відповідач додав до відзиву лист Управління захисту економіки в Полтавській області ДЗЕ Національної поліції України від 20.02.2019 року № 1435/39/115/01-2019, в якому Начальник управління Д.С. Абрикосов просить ОСОБА_5 ініціювати перевірку ФОП ОСОБА_1 .

Таким чином, на думку відповідача, саме цей лист виступив підставою для проведення інспекційного відвідування щодо позивача 20.02.2019 року.

З цього слідує, що інспекційне відвідування позивача 20.02.2019 року проводилося і на підставі спірного Наказу, і на підставі зазначеного Листа.

Але в Направленні на проведення заходу державного контролю від 20.02.2019 року № 381 як на підставу проведення заходу є посилання виключно на спірний Наказ. Зазначений вище Лист був складений у день проведення інспекційного відвідування (20.02.2019 року), тобто значно пізніше після прийняття оскаржуваного Наказу.

Також з даного направлення не вбачається, що саме позивачка його отримала, оскільки стоїть тільки дата 20.02.2019 та підпис "отримала", не зазначено прізвище хто саме отримав (а.с.116).

Лист Управління захисту економіки в Полтавській області ДЗЕ Національної поліції України від 20.02.2019 року № 1435/39/115/01-2019 не містить будь-яких фактичних даних про порушення ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю, не має обов`язкового характеру, не є підставою для проведення інспекційного відвідування і не може вважатися належним і допустимим доказом у справі.

Варто зазначити, що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 було визнано нечинною Постанову КМУ від 29.04.2017 №295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

В Постанові від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17 суд посилався на суттєве порушення порядку підготовки та ухвалення постанови № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу України законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а також на те, що ця Постанова за своєю суттю також суперечить вимогам чинного законодавства, про що вірно було зазначено апелянтами у справі, Державною регуляторною службою, а саме.

Так, пункт 1 Порядку здійснення контролю (цей Порядок визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їхні структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю») не відповідає вимогам частини першої статті 259 Кодексу Законів про працю України, відповідно до якого державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Порядком, затвердженими оскаржуваною постановою безпідставно поширено норми міжнародних Конвенцій на відносини, які такими Конвенціями не регулюються. Не розмежовано коло суб`єктів господарювання, на яких розповсюджуватиметься зазначений порядок контролю, з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості і торгівлі, ратифікованою Законом №1985-ІV від 08.09.2004 року та Конвенцією Міжнародної організації праці №129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві № 129, та коло суб`єктів господарювання, під час перевірки яких не застосовуватимуться такі особливості, а перевірки здійснюватимуться відповідно до вимог Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Закон України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Відповідно до частини четвертої статті 2 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. Проте, варто звернути увагу на частину п`яту статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», якою встановлено, що зазначені у частині четвертій цієї статті органи, що здійснюють державний нагляд (контроль) у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами, зобов`язані забезпечити дотримання вимог статті 1, статті 3, частин першої, четвертої, шостої - восьмої, абзацу другого частини десятої, частин тринадцятої та чотирнадцятої статті 4, частин першої - четвертої статті 5, частини третьої статті 6, частин першої - четвертої та шостої статті 7, статей 9, 10, 19, 20, 21, частини третьої статті 22 цього Закону (далі - норми, дотримання яких є обов`язковим).

Відповідно до статті 1 Конвенції № 81 Міжнародної організації праці 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі (далі - Конвенція № 81) кожний член Міжнародної організації праці, для якого ця Конвенція є чинною, повинен забезпечувати систему інспекції праці на промислових підприємствах.

Відповідно до статті 22 розділу II Конвенції № 81 кожний член Міжнародної організації праці, для якого цей розділ цієї Конвенції є чинним, повинен забезпечувати систему інспекції праці на торговельних підприємствах.

Відповідно до статті 4 Конвенції № 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві (далі - Конвенція № 129) система інспекції праці в сільському господарстві застосовується до сільськогосподарських підприємств, на яких працюють працівники за наймом або учні, незалежно від виду їхньої винагороди і типу, форми або тривалості їхнього трудового договору.

Відповідно до статті 1 Конвенції № 129 у цій Конвенції термін «сільськогосподарське підприємство» означає підприємства або частини підприємств, які займаються обробкою землі, тваринництво, включаючи розведення худоби і догляд за нею, лісовим господарством, садівництвом, первісною переробкою продуктів сільського господарства самим землеробом чи будь-якими іншими видами сільськогосподарської діяльності.

При цьому КЗпП не визначає особливостей здійснення органами державного нагляду (контролю) заходів державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю.

З вищенаведеного слідує, що відповідач не мав права здійснювати інспекційне відвідування позивача, оскільки відповідач не має права перевіряти фізичних осіб-підприємців, які не передбачені п. 1 Порядку здійснення контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого Постановою КМУ від 26.04.2017 № 295; норми Конвенції № 81 Міжнародної організації праці 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, на які посилався відповідач (у тому числі у спірному Наказі Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 року № 37П, Направленні на проведення заходу державного контролю від 20.02.2019 року № 381), не можуть бути застосовані до спірних відносин, оскільки КЗпП України не визначає особливостей здійснення органами державного нагляду (контролю) заходів державного нагляду (контролю) за додержанням законодавства про працю у промисловості та торгівлі, також законодавством не розмежовано коло суб`єктів господарювання, на яких розповсюджуватиметься зазначений порядок контролю, з урахуванням особливостей, визначених Конвенцією міжнародної організації праці № 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості і торгівлі, та коло суб`єктів господарювання, під час перевірки яких не застосовуватимуться такі особливості. Внаслідок цього позивач перебуває у стані правової невизначеності та не має змоги ефективно захищати свої права та законні інтереси

Таким чином, пункт 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П, в частині ФОП ОСОБА_1 , винесений з порушенням вимог діючого законодавства та підлягає скасуванню.

Щодо спірної постанови про накладення штрафу суд зазначає наступне.

У спірній постанові відповідач зробив висновок про те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 були фактично допущені до виконання трудових обов`язків, встановивши порушення вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

З посиланням на ст. 259 КЗпП України, ст. 53 Закону України "Про зайнятість населення", ч. 3 ст. 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", п. 8 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2013 року № 509, та на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, відповідач наклав на позивача штраф у розмірі 250380,00 грн.

Крім вищезазначеного, позивач вважає Постанову № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 року необґрунтованою та протиправною виходячи з наступного.

В постанові № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_4 була фактично допущена до роботи позивачем. Оскільки зазначено, що під час інспекційного відвідування за прилавком працювала лише ОСОБА_3 Відповідачем не надано жодних доказів того, що ОСОБА_4 працювала або була допущена роботи.

Як свідчать матеріали справи позивачем були укладені з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 цивільно-правові договори про надання послуг продавця. Дані договори були укладені на конкретно визначений період часу - з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року. 07.02.2019 року позивач розірвав цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів з ОСОБА_4 на вимогу останньої. Що стосується ОСОБА_3 , яка була значно завантажена роботою у ФОП ОСОБА_6 , то вона відмовилася фактично виконувати цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів, укладений з позивачем. Тому договір з ОСОБА_3 був розірваний 19.02.2019 року.

Отже, 20.02.2019 року ОСОБА_3 не виконувала обов`язків за цивільно-правовим договором, укладеним з позивачем, який був розірваний у встановленому законом порядку.

Під час інспекційного відвідування позивач або будь-яка інша особа в інтересах позивача торгівлю не здійснювала. Ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 послуги за цивільно-правовими договорами не надавали (роботи не виконували), винагорода їм не виплачувалася, акти прийому наданих послуг (виконаних робіт) не складалися, доручення (завдання) на надання послуг не надавалися, оскільки в цьому не було фактичної потреби.

Суд зазначає, що станом на дату проведення інспекційного відвідування (20.02.2019 року) цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих, укладені з ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , вже були розірвані на підставі угод про розірвання договорів, що додаються.

Угоди про розірвання цивільно-правових договорів про надання послуг продавця продовольчих зберігалися позивачем за адресою вул. Псільська, 6, с. Білоцерківка , тобто за адресою реєстрації. 20.02.2019 року інспектор праці не вимагав у позивача надати будь-які документи, не задавав жодних запитань, а також не здійснив відвідування за адресою: вул. Псільська, 6, с. Білоцерківка.

Згідно з п. 2.2.3 Цивільно-правового договору замовник зобов`язаний сформулювати виконавцю чітке завдання. За п. 1.1 цього Договору виконавець надає послуги саме за дорученням замовника.

З цього слідує, що дані Договори не підлягали виконанню з моменту їх укладення. Підставою для виконання обов`язків за ними могло бути надання замовником чіткого завдання - доручення виконавцеві, в якому повинні визначатися результат, який виконавцю необхідно досягнути, найменування та обсяг (кількість) послуг (робіт), що мали бути надані (виконані), а також строк їх надання (виконання) і розмір оплати (винагороди). Такі завдання позивач ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 не надавав, отже, сторони взагалі не розпочали виконання договорів.

Так, згідно зі ст.ст. 901 і 902 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Позивач не надсилав повідомлень ДФС України про цивільно-правові договори, укладені з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , оскільки вони були достроково розірвані, по ним не були надані послуги.

У спірній постанові №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 року відсутні посилання на будь-які докази, які б підтверджували те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 фактично допущено до виконання трудових обов`язків, фактично прийнято на роботу працівниками позивача, що їм були роз`яснені їх права та обов`язки, поінформовано під підпис про умови праці та наявність на робочому місці, де вони мали працювати небезпечних і шкідливих виробничих факторів і про можливі їх наслідки впливу на здоров`я, що були факти виплати заробітної плати, що вівся облік виконуваної працівниками роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці.

Укладені позивачем з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 цивільно-правові договори передбачали, що виконавець виконує роботу на свій ризик, самостійно організовує її виконання, не зараховується до штату замовника, не одержує соціальну допомогу та соціальні гарантії, ці договори не регулювали процес праці, що властиво трудовим договорам, а були укладені для досягнення результатів отримання певних послуг (виконання робіт). Ці договори носили разовий характер і мали виконуватися лише за наявності конкретного завдання - доручення замовника. На осіб, які виконували зобов`язання за цивільно-правовими угодами, не поширювалися правила внутрішнього трудового розпорядку, винагорода мала нараховувалась на підставі актів наданих послуг (виконаних робіт). Укладені угоди не містять обов`язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години, обов`язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою, регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

При цьому, в законодавстві відсутня норма, яка б забороняла надавати фізичними особами такі послуги (виконувати роботи) за цивільно-правовим договором.

Під час інспекційного відвідування відповідач мав всі можливості для збору доказів (відібрання письмових пояснень, проведення аудіо- та відео фіксації), але цього не забезпечив.

Відповідач протиправно не з`ясував і не надав правової оцінки наявності у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 трудових книжок, медичних книжок, не з`ясував чи було досягнуто згоди між ними та позивачем щодо форми трудових відносин, а також наявність інших обставин, які згідно вимог чинного законодавства є підставою для укладення трудового договору між працівниками та роботодавцем. Жодні письмові докази, які б підтверджували роботу вказаних осіб у позивача, зокрема, табелі обліку використання робочого часу, відомості про нарахування та виплату заробітної плати працівникам, де б зазначалося ім`я будь-кого із вказаних в акті перевірки громадян відсутні. Крім того, інспектор праці не встановив наявність чи відсутність актів наданих послуг (виконаних робіт) та завдань-доручень на виконання обов`язків за цивільно-правовим договором, складених сторонами цього договору. Інспектор праці не встановив чи мала оплата праці за надану послугу (виконану роботу) систематичний характер, як це передбачено трудовим договором, чи була разовою. Інспектор праці не дослідив, які відносини існували між сторонами до укладення цивільно-правових договорів про надання послуг продавця продовольчих товарів, чи видавався наказ роботодавця та інші обставини. Інспектор праці не виявив жодних документів, у тому числі первинних і розрахункових документів, які б підтверджували фактичне надання послуг (виконання робіт) ОСОБА_3 або ОСОБА_4 за зазначеними договорами. Інспектор праці не перевірив наявність у ФОП ОСОБА_1 . наказів про прийом на роботу та звільнення, особових карток працівників, книги обліку руху трудових книжок, відомостей нарахування та виплати заробітної плати, табелів обліку робочого часу.

Взаємовідносини громадянина і роботодавця можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 ЦК України. Такі угоди застосовуються для виконання конкретної роботи, що спрямована на одержання результатів праці, і у разі досягнення зазначеної мети вважаються виконаними і дія їх припиняється.

Подібні правовідносини були предметом розгляду судом касаційної інстанції. У постанові від 26.09.2018 у справі № 822/723/17 Верховний Суд зробив такий правовий висновок: "основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Отже, трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт».

Таким чином, відповідач у Постанові № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 жодним чином не підтвердив факти виникнення трудових відносин між позивачем, з одного боку, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , як можливими найманими працівниками ФОП ОСОБА_1 , з другого боку, оскільки в Акті інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ПЛ3496/154/АВ від 21.02.2019 року та Постанові № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 року є посилання лише на укладені цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих товарів, при цьому відсутні посилання на будь-які факти щодо роботи за прилавком ОСОБА_4 .

Один лише цивільно-правовий договір про надання послуг продавця продовольчих товарів, який до того ж було розірвано, не може підтверджувати, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було фактично допущено до виконання трудових обов`язків, оскільки відсутні будь-які докази фактичного допуску працівника до роботи.

Цивільно-правові договори про надання послуг продавця продовольчих товарів не містять ознак трудового договору.

З огляду на це, необґрунтованим і незаконним є посилання на нібито порушення позивачем ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

З урахуванням вимог Положення про Державну службу України з питань праці, Постанови КМУ від 26.04.2017 року № 295 і Постанови КМУ від 17.07.2013 року № 509 факт допуску особи до роботи без оформлення трудового договору повинен бути встановлений інспектором праці під час інспекційного відвідування та від таких осіб повинно бути відібрано пояснення. Зважаючи на те, що інспекторами праці безпосередньо під час інспекційного відвідування не було виявлено на об`єкті відвідування ОСОБА_4 , та від ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не відібрані пояснення щодо виконання ними певної роботи чи посадових обовязків, слід дійти до висновку про відсутність факту порушення позивачем ч. 3 ст. 24 КЗпП України, за яке передбачена відповідальність у вигляді штрафу.

Відповідачем не доведено допустимими та достатніми доказами те, що ОСОБА_3 , яка 20.02.2019 року була присутньою за прилавком у магазині "Престиж" за адресою АДРЕСА_4 , виконувала роботу продавця чи виконувала договірні обов`язки, як працівниця, найнята саме позивачем, а за вчинену нею роботу/послугу отримала відповідну, обіцяну позивачем відповідну винагороду.

Тобто, матеріалами справи не доведено, що дії позивача підпадають та врегульовуються положеннями ст. 21 КЗпП України.

Вищевикладене свідчить про те, що Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС від 11.03.2019 є необґрунтованою та протиправною, факти, на які в ній посилається відповідач, не є доведеними.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (надалі - КЗпП України).

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1-3 статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи /частина друга/.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України /частина третя/.

За правилом, визначеним постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.

Інформація, що міститься у повідомленні про прийняття працівника на роботу, вноситься до реєстру страхувальників та реєстру застрахованих осіб відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Суд знаходить недоведеним начебто встановлений Управлінням факт наявних трудових відносин між ФОП ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Так, згідно до частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частин 1,4 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно до п. 1, 3 частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Отже, позов підлягає задоволенню.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За подання позову до суду позивач поніс витрати у вигляді сплати судового збору у загальному розмірі 5001,10 грн., що підтверджується квитанціями №10427 від 10.04.2019, №406 від 25.04.2019 та №1CJ04873M від 05.07.2019 (а.с.4,5, 182).

Таким чином, стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають витрати зі сплати судового збору у сумі 5001,10 грн.

Крім того, під час розгляду справи позивачем заявлене клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10200,00 грн.

Згідно пунктом 1 частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Так, відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Суд при цьому звертає увагу на положення частини шостої та сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до яких, визначено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, а згідно з п. 1 ч. 3 цієї статті до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Доказами того, що особа є адвокатом, виходячи з положень ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 12, та ст. 17 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) є свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю на момент подання клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомоги.

Суд зазначає, що системний аналіз наведених вище норм Кодексу адміністративного судочинства України дає підстави вважати, що матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів.

Крім того, витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Крім того, до суду необхідно надати і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги разом із відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, а також із доказами, які підтверджують здійснення відповідних витрат (у разі понесення таких).

При цьому, розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Положеннями частини третьої статті 4 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі - Закон № 5076) встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно частиною першою статті 26 Закону №5076-VI документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги можуть бути серед іншого: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, схвалених схвалених Національною асоціацією адвокатів України 09.06.2017 (далі - Правила адвокатської етики), формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту є гонорар. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно частиною другою статті 30 Закону № 5076-VI порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 статті 19 Закону № 5076 до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

При цьому, за визначенням п. 6 статті 1 Закону № 5076 інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (п. 9 ст. 1 Закону № 5076).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Таким чином, суд зазначає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано до суду: договір про надання правничої допомоги від 25.03.2019, договір про надання правничої допомоги від 03.07.2019, акт приймання - передачі послуг №1 від 25.07.2019, квитанція від 25.07.2019 на суму 10200,00 грн, що підтверджує оплату юридичних послуг, ордер на надання правової допомоги ПТ №119749, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2554 (а.с.22-24, 212-215).

При цьому, суд зазначає, що такий розмір витрат на правову допомогу є співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини другої статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статтею 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цієї справи Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

Суд також зазначив, що підприємство-заявник уклало договір з юридичною фірмою щодо її гонорару, який можна порівняти з угодою про умовний адвокатський гонорар. ОСОБА_7 угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), № 31107/96).

З огляду на викладене, враховуючи положення КАС України та наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10200,0 грн понесених позивачем при розгляді позову.

Разом з тим, позивачем не надано достатніх доказів для здійснення компенсації позивачеві втрати заробітку в сумі 753,98 грн.

Таким чином, необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області на користь ФОП ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 5001,10 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 10200,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно статті 244 Кодексу адміністративного судочинства України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 08.07.2019.

Керуючись статтями 241-245 Кодексу адміністративного судочинства України,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , рнокпп НОМЕР_1 ) до Управління Держпраці у Полтавській області (вул.Пушкіна,119, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ) про визнання протиправною та скасування постанови та наказу - задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 1.6 наказу Управління Держпраці у Полтавській області від 07.02.2019 №37П в частині Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Полтавській області від 11.03.2019 №ПЛ3496/154/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами в розмірі 250380,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Полтавській області () на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору в сумі 5001,10 (п`ять тисяч одну гривню десять копійок) та витрати на правничу допомогу в сумі 10200,00 (десять тисяч двісті гривень).

Скасувати заходи забезпечення адміністративного позову, застосовані ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Другого апеляційного адміністративного суду з урахуванням особливостей подання апеляційних скарг, встановлених пунктом 15.5 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України в редакції від 03.10.2017 року.

Апеляційна скарга на дане рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 07 серпня 2019 року.

Головуючий суддя Г.В. Костенко