Справа № 420/6533/18
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6533/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС в Одеській області №, №, № від 10.10.2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернулась ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС в Одеській області (вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС в Одеській області №, №, № від 10.10.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначено, що на підставі наказу ГУ ДФС України в Одеській області №5262 від 23 липня 2018 року була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка діяльності платника податку фізичної особи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року. За результатами перевірки складено акт №1851/15-32-13-07 від 30 серпня 2018 року, із висновками якого позивач не погодилася та направила до ГУ ДФС в Одеській області свої заперечення на даний акт із вимогою повного перегляду результатів перевірки шляхом проведення документальної позапланової перевірки. У відповіді на заперечення ОСОБА_1 було відмовлено у проведенні такої перевірки, посилаючись на пропущення нею строку на подання заперечення. 23 жовтня 2018 року позивач отримала оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 10 жовтня 2018 року: № на суму 170,00 гривень за платежем «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування», № на суму штрафних (фінансових) санкцій 6700,26 гривень за платежем «Військовий збір», № на суму 80403,23 гривень за платежем «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування».

Відповідач у своєму відзиві із доводами позивача не погоджується та зазначає, що в період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року ОСОБА_1 отримала дохід у вигляді додаткового блага (анулювання, прощення) заборгованості за кредитом у сумі 446684,64 гривень, що включається до її загального оподатковуваного доходу на підставі пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України. На думку відповідача, позивачем не надано жодного документа на підтвердження того, що частина вказаної суми є «курсовою різницею», і що така різниця повинна розраховуватись кредитором (банком).

На думку позивача, відповідачем порушена процедура проведення податкової перевірки. Так, додаток №1 до акту (план перевірки) не було направлено ОСОБА_1 разом із актом перевірки. Також позивач не отримувала направлення на перевірку, а тільки наказ про проведення перевірки. Позивач вважає, що у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року вона не отримала доходу, а тому в неї було відсутнє зобов`язання подати декларацію про майновий стан та доходи в строк до 01 травня 2017 року. Дійсно Акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі банк) було прийнято рішення про анулювання позивачу кредитної заборгованості у сумі 18365,30 доларів США, що складало 456807,36 гривень за курсом НБУ станом на 29 червня 2016 року (частина основного боргу та відсотків за кредитом). Позивач стверджує, що дана сума виникла як наслідок розміру різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеної за офіційним курсом НБУ на дату зміни валюти зобов`язання за кредитом з іноземної валюти на гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом НБУ станом на 01 червня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за кредитом, прощеним (анульованим) банком за його самостійним рішенням. 14 червня 2016 року між ОСОБА_1 та банком було укладено договір про надання споживчого кредиту у сумі 1377351,57 гривень, яким погашено заборгованість за первісним кредитом. Крім того позивач вказує на виправлення у датах ППР №, ППР №, ППР №, а також посилання у них на акт перевірки №1851/15-32-13-07/ НОМЕР_1 , коли акт, надісланій ОСОБА_1 має №1851/15-32-13-07.

Ухвалою від 17 грудня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 15 січня 2019 року за правилами загального позовного провадження. 31 січня 2019 року позивачем заявлено клопотання про залучення доказів, а саме копію довідки банку за вих.№58-2-12-33/8 від 17 січня 2019 року. Ухвалою від 15 лютого 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 11 березня 2019 року. 15 березня 2019 року зупинено розгляд справи до моменту підготовки учасників справи до судових дебатів, але не пізніше 10 квітня 2019 року. 10 квітня 2019 року продовжено зупинення провадження в справі до 06 травня 2019 року.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, а також дослідивши твердження відповідача, викладені у відзиві, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

26 березня 2007 року між банком та позивачем було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 (основний кредитний договір) (а.с.34-39) на суму 500000,00 доларів США, що на момент підписання договору становило 2525000,00 гривень.

Позивач проводив погашення суми заборгованості на протязі строку дії кредитного договору, що підтверджується даними банківських виписок по руху коштів по особовому рахунку позивача.

В 2016 році позивач повідомив банк про відсутність в подальшому погашати заборгованість та просив банк запропонувати механізм врегулювання цієї ситуації.

З цією метою, 14 червня 2016 року між ППФО ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» укладено додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 26 березня 2007 року, за якою АТ «УкрСиббанк» погодилося анулювати частину заборгованості ППФО ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26 березня 2007 року за умови погашення ППФО ОСОБА_1 частини заборгованості не менше еквіваленту, що дорівнює 1377351,57 грн. (один мільйон триста сімдесят сім тисяч триста п`ятдесят одна гривня 57 коп.) за її заявою та одночасного анулювання АТ «УкрСиббанк» частини заборгованості за даним договором, що залишиться після такого погашення.

Банком прийнято рішення про анулювання позивачу кредитної заборгованості у сумі 18365,30 дол. США (вісімнадцять тисяч триста шістдесят п`ять доларів США 30 цнт.), що складає 456807,36 грн. (чотириста п`ятдесят шість тисяч вісімсот сім гривень 36 коп.) за курсом НБУ станом на 29.06.2016, а саме: основного боргу (кредиту) 17958,33 дол. США (сімнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят вісім дол. США 33 цнт.), що складає 446 684,64 грн. (чотириста сорок шість тисяч шістсот вісімдесят чотири гривні 64 коп.) та суми відсотків 406,97 дол. США (чотириста шість дол. США 97 цнт.), що складає 10 122,73 грн. (десять тисяч сто двадцять дві гривні 73 коп.). Дана сума виникла як наслідок розміру різниці між основною сумою боргу за фінансовим кредитом в іноземній валюті, визначеною за офіційним курсом Національного банку України на дату зміни валюти зобов`язання за таким кредитом з іноземної валюти у гривню, та сумою такого боргу, визначеною за офіційним курсом Національного банку України станом на 1 червня 2014 року, а також сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені) за кредитом, прощеним (анульованим) Банком за його самостійним рішенням.

Цього ж дня, 14.06.2016, між ППФО ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами № 0, за яким Позивач отримав 1377351,57 грн. (один мільйон триста сімдесят сім тисяч триста п`ятдесят одна гривня 57 коп.) для погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № від 26 березня 2007 року (Додаток № 11).

Відповідно до п. 1.2.5. договору про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 від 14 червня 2016 року, кредит був наданий Позивачу шляхом зарахування кредитних коштів на його поточний рахунок у АТ «УкрСиббанк», з якого грошові кошти були спрямовані на погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26 березня 2007 року.

Відповідно до п.3.3 договору про надання споживчого кредиту з Правилами № 0 від 14 червня 2016 року, даний Договір укладено з метою рефінансування валютного кредиту за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 26 березня 2007 року.

Таким чином, наведене свідчить про те, що фактично не відбувалось прощення заборгованості позивача перед банком, а було здійснено пере кредитування за новим кредитним договором з банком від 14.06.2016 року та вказане зобов`язання позивача перед банком є на теперішній час дійсним та погашається боржником.

Вказане свідчить про те, що повідомлення про анулювання боргу за основним кредитним договором (а.с.156), а саме: суми основного боргу 17958,33 доларів США, що складає 446684,64 гривень. та суми відсотків 406,97 доларів США, що складає 10122,73 гривень за курсом НБУ станом на 29 червня 2016 року є удаваним документом, який не відображає фактичного стану заборгованості позивача перед банком та виконання ним первинного кредитного договору, а є фактично угодою про припинення дії первинного кредитного договору між сторонами від 26.03.2007 року.

ГУ ДФС України в Одеській області двічі зверталося із листами (№13373/10/15-32-13-10-10 від 14 грудня 2017 року а.с.109-110, №№11821/10/15-32-13-10-10 від 15 листопада 2017 року а.с.111-112) про надання розгорнутої інформації з підтверджуючими документами по ОСОБА_1 Листом №11-2-02/27218 від 11 травня 2018 року (а.с.113-115) банк підтвердив загальну інформацію про суми виплачених (нарахованих) доходів фізичним особам, у тому числі позивачу, проте розгорнутої інформації та підтверджуючи документи не надав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст.9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 62.1.3 п.62.1 ст.62 ПК України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють таку сферу правовідносин.

Відповідно до п.75.1 ст.75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Наказом №5262 від 23 липня 2018 року ГУ ДФС України в Одеській області (а.с.33) призначено провести з 23 серпня 2018 року тривалістю 5 робочих днів документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року. Підставою для проведення перевірки є доповідна записка начальника управління податків і зборів з фізичних осіб ГУ ДФС в Одеській області Мамая Ю. від 03 липня 2018 року. У своєму позову позивач вказує, що отримала наказ про проведення перевірки у період з 23 по 30 серпня 2018 року. Відповідач не довів, що направив позивачеві письмове повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки в порядку, передбаченому п.79.2 ст.79 ПК України, не надано також копії такого повідомлення.

30 серпня 2018 року було складено акт №1851/15-32-13-07 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків до бюджету платника податків ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року (а.с.12-18).

Документальною позаплановою перевіркою встановлені такі порушення ОСОБА_1 :

п.п. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 179.1 ст. 179, п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України, внаслідок чого встановлено неподання декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік до 01 травня 2017 року;

п.п. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164, п. 171.2 (б) ст. 171, п. 179.1 ст. 179, п. 179.7 ст. 179 ПК України, внаслідок чого встановлено несплату до бюджету податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування до 01 серпня 2017 року у сумі 80403,23 гривень;

п.п. 162.1 ст. 162, 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 171.2 (б) ст. 171, п. 179.7 ст. 179, п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, внаслідок чого встановлено несплату до бюджету податкового зобов`язання з військового збору до 01 серпня 2017 року у сумі 6700,26 гривень.

На підставі акту перевірку винесено повідомлення-рішення від 10 жовтня 2018 року: № на суму 170,00 гривень за платежем «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» (а.с.26), № на суму штрафних (фінансових) санкцій 6700,26 гривень за платежем «Військовий збір» (а.с.27), № на суму 80403,23 гривень за платежем «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» (а.с.28). На всіх наданих позивачем копіях податкових повідомлень-рішень вбачається виправлення у даті, коли такі виправлення не передбачені законодавством. Відповідач проігнорував цей аргумент позивача та не надав доказів належного датування повідомлень-рішень.

Відповідно до копії поштового повідомлення про вручення поштового відправлення №715 (а.с.117), позивач 24 вересня 2018 року отримала акт перевірки, відправлене 30 серпня 2018 року. Згідно квитанції до поштового відправлення №035 (а.с.23), заперечення на акт перевірки було направлено позивачем 01 жовтня 2018 року, тобто в останній день строку у п`ять робочих днів. Таким чином, відмова у розгляді заперечень по суті (а.с.24-25) була неправомірною.

Отже, у відповідача не було достатніх підстав для визначення податкових зобов`язань, оскільки банк не надав підтверджуючих документів і запитуваної інформації, та платник податку була з формальних підстав позбавлена можливості надати свої заперечення і відповідні документи на їх обґрунтування. Це дозволяє дійти висновку, що процедура проведення перевірки була порушена та в цілому була несправедливою для позивача. Відповідач зробив свої висновки у акті перевірки на підставі інформації з реєстру АІС ЦБД ДРФО та листа з банку, який декларативно підтверджує інформацію, надану ним раніше до ЦБД ДРФО. Відповідач не перевірив правильність розрахунку додаткового блага, про які повідомив банк, підстави для його нарахування та оподаткування.

Частиною 1 ст.7 КАС України встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Так, згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. №475/97-ВР (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Дану адміністративну справу суд вирішує як справу майнового характеру, на підставі рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 р. у справі «Щокін проти України», зі змісту якого вбачається, що збільшення податковим органом зобов`язань особи з податку є втручанням до його майнових прав.

За практикою Європейського суду з прав людини вимога про визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень, яке впливає на склад майна позивача, у тому числі, шляхом безпідставного стягнення податків, зборів, штрафних санкцій тощо, є майновою.

У зв`язку з викладеним, протиправне винесення податковим органом оскаржуваних податкових повідомлень-рішень становить втручання у мирне володіння майном суб`єкта господарювання, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (Справа «Рисовський проти України», заява № 29979/04, 2011, п. 70).

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд також вважає за необхідне дотримуватися позиції, вказаній у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої, суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Суд акцентує увагу на тому, що згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У даній справі відповідач не довів правомірності своїх рішень.

Суд враховує, що позивачем у повному обсязі сплачено основний борг перед банком у сумі 500000,00 гривень, проценти у сумі 273032,07 долари США (сплачено на користь банку 773032,07 доларів США і , і заборгованість по первісному кредиту відсутня, що підтверджується довідкою банку від 17 січня 2019 року (а.с.131-132), а також те, що позивач продовжує виплачувати новий кредит перед банком, яким погашено заборгованість за первісним кредитом. З моменту укладення договору 26 березня 2007 року до перекредитування позивача 14 червня 2016 року більше ніж у три рази зріс курс долара США до національної валюти, і покладення усіх ризиків таких змін на боржника (позивача) є несправедливим, внаслідок чого банком було фактично змінено умови кредитування. Це виявилося у формі прощення (анулювання) боргу, що не є безумовної підставою стверджувати про виникнення додаткового блага у позивача, оскільки не відбулося збільшення майнового стану та приросту активів позивача.

Відповідно до п.14.1.47 п.14.1. ст.14 ПК України, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Таким чином, твердження відповідача про те, що у боржника виник дохід у вигляді додаткового блага, є формальним та не відповідає правовій природі правовідносин, що склалися у даній справі.

Враховуючи встановлені обставини в їх сукупності, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що висновки Головного управління ДФС в Одеській області, на підставі яких прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 10.10.2018 року №, №, №, ґрунтуються на припущеннях, а контролюючий орган без належного самостійного дослідження підтверджуючих документів, дійшов хибного висновку про порушення позивачем чинного податкового законодавства України.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» (2010, заява № 4909/04, п. 58), Європейський суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Відтак, суд доходить висновку про ґрунтовність заявлених позовних вимог, а тому, на підставі положень ч.1 ст.245 КАС України, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139, 242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області №, №, № від 10.10.2018 року.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 02.08.2019 року.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.