Справа № 440/819/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: А.Б. Головко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 р. Справа № 440/819/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Ральченка І.М.,

Суддів: Катунова В.В. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Головного управління ДФС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2019, повний текст складено 13.05.19 по справі № 440/819/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України , Головного управління ДФС у Полтавській області , Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області

про стягнення одноразової грошової допомоги, заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з Державної фіскальної служби України заробітну плату за грудень 2018 року у сумі 9672,6 грн., одноразову грошову допомогу у сумі 110544 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 38941,58 грн, за виключенням податків і зборів.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління ДФС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за грудень 2018 року в сумі 9672,6 грн., одноразову грошову допомогу при звільненні в сумі 110544 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 27259,11 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, у якій просив змінити рішення в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та визначити розмір такого стягнення на рівні 38941,58 грн. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що у разі задоволення позову у повному обсязі, що стосується стягнення сум при звільненні, у суду відсутні правові підстави для зменшення розміру стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум.

Головне управління ДФС у Полтавській області не погодившись із судовим рішення, подало апеляційну скаргу та просило скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи апеляційну скаргу посиланням на відсутність вини Кременчуцької ОДПІ Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління ДФС у Полтавській області, та набуття відповідачем статусу правонаступника з 10.05.2019 року. Крім того, апелянт зазначив, що позивач під час першого звільнення набув права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні та отримав його, з огляду на що при звільненні у 2018 році виплаті підлягала грошова допомога із розрахунку 2 років безперервної служби, яка і була виплачена позивачу; вимога щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає задоволенню, на думку апелянта, у зв`язку із відсутність неправомірних дій відповідача.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідив докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга Головного управління ДФС у Полтавській області підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 проходив службу в органах податкової міліції, прийнятий на службу наказом ДПА у Полтавській області від 04.12.2000 року № 224-о.

Наказом ДФС України від 03.08.2015 року № 2360-о підполковника податкової міліції ОСОБА_1 призначено з 04.08.2015 року на посаду першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області.

Наказом ДФС України від 16.08.2016 року № 2950-о "Про звільнення ОСОБА_1 " позивач звільнений з посади першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та зі служби в податковій міліції ДФС у запас Збройних Сил України за підпунктом "ж" пункту 64 Положення (за власним бажанням).

Зазначений наказ позивачем оскаржено у судовому порядку.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду, якою скасовано постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року у справі № 816/1558/16, задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України № 2950-о від 16.08.2016 року "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та з податкової міліції ДФС України у запас Збройних Сил України за підпунктом "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114 від 29.07.1991 (за власним бажанням).

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та податкової міліції ДФС України з 16.08.2016 року.

Стягнуто з Кременчуцької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17.08.2016 року по 13.04.2017 року включно у розмірі 41895,29 грн.

На виконання вказаного судового рішення наказом ДФС України від 30.10.2017 року № 2609-о ОСОБА_1 поновлено на службі в податковій міліції на посаді першого заступника начальника слідчого відділу фінансових розслідувань.

29.12.2018 року ОСОБА_1 звільнено за віком з посади першого заступника начальника слідчого відділу фінансових розслідувань згідно з наказом ДФС від 29.12.2018 року № 2597-о.

Зазначаючи про порушення, допущені роботодавцем при здійсненні розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при здійсненні розрахунку при звільненні позивача не сплачено на користь ОСОБА_1 заробітну плату за грудень 2008 року, одноразову грошову допомогу, що також є підставою для стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Колегія суддів частково погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди захищається законом.

Статтею 353 Податкового кодексу України передбачено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114.

Відповідно до п. 10 Положення № 114, особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

У той же час, ст. 3 Кодексу законів про працю України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За правилами ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стосовно вимог щодо стягнення з відповідача заробітної плати за грудень 2018 року колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Порядок виплати грошового забезпечення особам рядового та начальницького складу податкової міліції затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 17.07.2018 року № 616.

Розділом VI Порядку визначено, що за особами начальницького складу податкової міліції за час тимчасової непрацездатності зберігається грошове забезпечення в розмірі, встановленому на день початку хвороби, без урахування премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення, але не більше чотирьох місяців поспіль.

Так, відповідно до наказу ДФС №2597-о позивача звільнено з посади з 29.12.2018 року.

При цьому, станом на дату звільнення та до 19.01.2019 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності серії АДН №701687 та серії АДЦ № 316971.

Про зазначені обставини позивач повідомляв роботодавця відповідними заявами.

Таким чином, виплаті підлягає грошове забезпечення в розмірі, встановленому на день початку хвороби за час тимчасової непрацездатності, із врахуванням проведеної виплати у розмірі 4145,4 грн, у розмірі 9672,6 грн.

Крім того слід додати, що Головним управлінням Державної фіскальної служби у Полтавській області у апеляційній скарзі визнано факт невиплати грошового забезпечення станом на 29.12.2018 року у сумі 9672,6 грн., однак така заборгованість, за твердженням відповідача, виникла через обставини, незалежні від відповідача.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції в цій частині обґрунтованими.

Щодо вимог про стягнення одноразової грошової допомоги у розмірі 110544 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до абз. 3 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

У той же час, абз. 7 п. 10 зазначеного Порядку визначено, що зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони і особам рядового і начальницького складу, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.

Як встановлено у ході судового розгляду, вперше ОСОБА_1 було звільнено з посади відповідно до наказу ДФС України від 16.08.2016 року № 2950-о за п.п. "ж" п. 64 Положення (за власним бажанням).

Пунктом 2.2 наказу визначено виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні працівників податкової міліції нарахування та виплата якої проводиться у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» зі змінами.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 була нарахована одноразова грошова допомога у розмірі 18369,32 грн. та виплачена відповідно до платіжного доручення № 481 від 16.08.2016 року.

Враховуючи подальше поновлення позивача на службі у виконання судового рішення, колегія суддів зазначає, що його звільнення наказом ДФС від 29.12.2018 року № 2597-о за віком з посади першого заступника начальника слідчого відділу фінансових розслідувань є повторним, з огляду на що при розрахунку суми грошової допомоги застосуванню підлягає абз. 7 п. 10 Порядку, та виплата такої допомоги повинна здійснюватися за період без урахування періоду попередньої служби, а саме 2 роки безперервної служби.

Отже, з урахуванням того, що відповідно до платіжного доручення від 27.12.2018 року № 2553 ОСОБА_1 виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 13818 грн. із розрахунку безперервної служби строком 2 роки, колегія суддів доходить висновку, що позивач скористався правом на отримання такої допомоги у належному розмірі, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є безпідставними.

Стосовно висновків суду першої інстанції щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У ході судового розгляду встановлено, що у день звільнення позивача, відповідачем не було здійснено остаточного розрахунку всіх виплат, що належать позивачу, та стягненню на його користь підлягала сума заробітної плати за грудень 2018 року у розмірі 9672,6 грн., з огляду на що позивач має право на застосування статті 117 КЗпП України в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак, при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку необхідно враховувати суму заборгованості, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету та інших обставин справи.

Так, при розмірі невиплаченої суми заробітної плати за грудень 2018 року - 9672,6 грн. позивач просить стягнути компенсацію за затримку розрахунку 38941,58 грн., що набагато перевищує розмір невиплаченої суми.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з конкретних обставин справи, принципів законності та справедливості, колегія суддів доходить висновку, що сплаті на користь позивача підлягає частина середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі, що складає 4000 грн., яка буде співмірною з урахуванням розміру спірної суми по компенсації та частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком у тому числі, й щодо періоду за який вона підлягає сплаті.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 825/325/16 (провадження № К/9901/12281/18).

Застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, внаслідок чого колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період у розмірі 4000 грн.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Головного управління ДФС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню в частині суми 23259,11 грн. із прийняттям нового про відмову у задоволенні позову.

Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов частково помилкових висновків щодо позовних вимог, внаслідок чого оскаржуване рішення суду підлягає частковому скасуванню, із прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 317, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Полтавській області - задовольнити частково.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 по справі № 440/819/19 скасувати в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з Головного управління ДФС у Полтавській області на користь ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 110544 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 23259,11 грн.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 13.05.2019 року по справі № 44/819/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач І.М. Ральченко
Судді В.В. Катунов Г.Є. Бершов