Справа № 240/8613/19
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/8613/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос Оксана Валентинівна

Суддя-доповідач - Кузьменко Л.В.

30 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Совгири Д. І. Франовської К.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 року (ухвалену суддею Капинос О.В. 30.07.2019 року у м.Житомир, час та дата складання повного тексту ухвали - не зазначено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Житомирський обласний ліцей-інтернат для обдарованих дітей" Житомирської обласної ради про визнання протиправною відмову, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

07 листопада 2018 року ОСОБА_1 на підставі направлення, виданого Житомирським міським центром зайнятості прибув до Комунального закладу "Житомирський обласний ліцей-інтернат для обдарованих дітей" Житомирської обласної ради для проходження співбесіди з метою працевлаштування на вакантну посаду юрисконсульта.

За результатами проведення співбесіди керівництвом навчального закладу позивачу було запропоновано з`явитися наступного разу, маючи при собі диплом про юридичну освіту з метою встановлення відповідності кваліфікаційним вимогам щодо вказаної посади, відмітку у направленні центру зайнятості не було проставлено.

З такими діями позивач не погодився, звернувся до відповідача із запитом на публічну інформацію, в якому з посиланням на ст.20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" просив надати йому інформацію про те, що є підставою відмови ставити відмітку про відвідування в направленні центру зайнятості.

Листом від 09.11.2018 року №386 відповідач повідомив позивача про те, що останній в день відвідування закладу не мав при собі документу про освіту, а також що ліцею необхідний спеціаліст з юридичною освітою.

Позивач не погодився з такими діями відповідача, звернувся до суду позовом, в якому просить:

- визнати незаконним (неправомірним) ненадання відповіді на запит від 08.11.2018 відповідачем, оскільки направлений посадовою особою відповідача незрозумілий лист за своєю суттю і формою не є відповіддю на запит та не містить запитуваної інформації.

- зобов`язати відповідача надати відповідь на запит від 08.11.2018 у встановленій законом формі;

- стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 року у відкритті провадження у справі відмовлено. Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач у справі не є суб`єктом владних повноважень в контексті спірних правовідносин та викладених позовних вимог позивача, а запит позивача до відповідача не є запитом про надання саме публічної інформації в розумінні ст.19, 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції, в апеляційній скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Справу було призначено до розгляду на 30.07.2019 року о 16 годині в режимі відеоконференцзв`язку, проведення якого доручено Житомирському окружному адміністративному суду. В зазначений день та час позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, шляхом направлення на вказану позивачем електронну адресу судової повістки та ухвали суду від 23.07.2019 року про що в матеріалах справи наявні відповідні докази.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що підставою для звернення до суду позивач визначив порушення своїх прав відповідачем внаслідок ненадання відповіді на запит відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до частини другої статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб -на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених Законом № 2939-VI, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 6 Закону України від 2 жовтня 1992 року № 2657-ХІІ «Про інформацію» право на інформацію забезпечується створенням механізму реалізації права на інформацію.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання (пункт 1 частини першої статті 13 Закону № 2939-VI).

Зі змісту позовних вимог вбачається, що необхідність звернення позивача із вказаним запитом до відповідача обумовлена відмовою останнього вирішити питання щодо працевлаштування позивача відповідно до направлення Центру зайнятості. Отже, в розумінні частини першої статті 1 Закону №2939-VI запитувана позивачем інформація не є публічною, а знаходиться в площині цивільних правовідносин. Отже, такий спір не відноситься до спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів (ст.19 КАСУ).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішення Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2016р. у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №29458/04, №29465/04) зазначено, що відповідно до прецидентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v.Austria), заява №7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. (…) фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

З огляду на вказане вище, правильним є висновок суду першої інстанції, що цей спір є цивільно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у загальному місцевому суді за правилами, встановленими Цивільним процесуальним Кодексом України.

Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив докази у справі та, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 18 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова суду складена в повному обсязі 02 серпня 2019 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Совгира Д. І. Франовська К.С.