Справа № 346/4264/17
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/7740/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Іщук Л. П.,

суддів - Онишкевича Т. В., Хобор Р. Б.,

за участю секретаря судового засідання - Кітраль Х. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року у справі № 346/4264/17 (рішення ухвалено судом у складі головуючого судді Беркещук Б. Б. у м. Коломия) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

18 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 09 червня 2017 року про накладення адміністративного стягнення № 4.5-17/1.

Також позивачем заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом з покликанням на те, що копію оскаржуваної постанови отримала лише 07 вересня 2017 року.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року позовну заяву задоволено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області подало апеляційну скаргу, у якій, з покликанням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нове - про відмову в задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при вирішенні справи не врахував, що позивачем пропущений строк звернення до суду без поважних причин, оскільки їй було відомо про здійснення заходів державного контролю щодо земельної ділянки, якою користується, позивач була належним чином повідомлена про розгляд справи про адміністративне правопорушення та була особисто присутня при її розгляді, відтак, знала про результат прийнятого рішення. Зазначає також, що при розгляді справи про адміністративне правопорушення повно та об`єктивно досліджено всі обставини вчиненого правопорушення, постанова про накладення адміністративного стягнення містить всі необхідні відомості, що свідчить про відсутність підстав для її скасування.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала вимоги апеляційної скарги та просила її задовольнити, покликаючись на викладені в ній доводи.

Позивач в судове засідання не з`явилася, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, що відповідно до частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у її відсутності.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника відповідача, проаналізувавши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Головним управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області проведено перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства, а саме, щодо самовільного зайняття земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_1 , за результатами якої складено акт перевірки від 19 травня 2017 року № 45-12/9.

Вказаний акт містить висновок про використання позивачем земельної ділянки загального користування (проходи та площадки), яка розташована по АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га, шляхом самовільного зайняття із встановленням бетонної і дерев`яної огорожі, що є порушенням вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України.

24 травня 2017 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням і охороною земель у Городенківському, Коломийському, Косівському, Снятинському районах Микитюком М. І. складено протокол про адміністративне правопорушення, в якому зазначено, що ОСОБА_1 використовує земельну ділянку загального користування (проходи та площадки) площею 0,0040 га, яка самовільно зайнята шляхом встановлення бетонної і дерев`яної огорожі, що є порушенням вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України, а також припис № 45-15, який вручено позивачу, з вимогою у тридцятиденний строк усунути порушення норм земельного законодавства.

На підставі вказаного протоколу 09 червня 2017 року головним спеціалістом відділу контролю за використанням і охороною земель у Городенківському, Коломийському, Косівському, Снятинському районах Микитюком М. І. винесено постанову № 4.5-17/1, якою ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що відповідачем безпідставно притягнуто позивача до адміністративної відповідальності, без встановлення всіх обставин вчинення адміністративного правопорушення та за відсутності доказів самовільного використання позивачем відповідної земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме шино та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Таким чином, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, зареєстрованих у порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Пунктом «б» частини першої статті 211 Земельного кодексу України визначено, що за самовільне зайняття земельних ділянок громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства.

Згідно з статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення самовільне зайняття земельної ділянки тягне за собою накладення штрафу на громадян від десяти до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб - від двадцяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право, зокрема, складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

Як встановлено з матеріалів справи, при здійсненні перевірки відповідачем встановлено факт самовільного використання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га.

Слід зазначити, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,0614 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, на підставі договору дарування від 10 червня 2004 року перебувала у приватній власності ОСОБА_2 (1/2 частки) та ОСОБА_1 (1/2 частки), який був зареєстрований 08 червня 2005 року.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 12 січня 2009 року серії НОМЕР_1 змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Після смерті ОСОБА_2 , позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку спадщини, яка складається, зокрема, із ? частки земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що належала йому на підставі зазначеного вище державного акта на право власності на земельну ділянку.

Відтак, земельна ділянка по АДРЕСА_1 , площею 0,0614 га, яка була предметом перевірки на самовільне її зайняття, перебувала в приватній власності, в тому числі з червня 2005 року - у власності позивача (1/2 частки).

Натомість, згідно з актом обстеження земельної ділянки від 19 травня 2017 року № 45-13/2, копія якого міститься в матеріалах справи, головним спеціалістом відділу контролю за використанням і охороною земель у Городенківському, Коломийському, Косівському, Снятинському районах Микитюком М . І . вказану земельну ділянку визначено як земельну ділянку комунальної форми власності із цільовим призначенням - землі загального користування (проходи та площадки).

Апеляційний суд враховує, що 1/2 частки земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0614 га була разом із позивачем успадкована від ОСОБА_2 його дочкою - ОСОБА_4 , між якими мав місце спір про виділ частки будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки в натурі (цивільна справа № 346/2029/17).

Таким чином, відповідач, здійснюючи перевірку вказаної вище земельної ділянки на предмет її самовільного зайняття, не дослідив форму власності такої, кому вона належить, не встановив час, коли встановлено бетонну і дерев`яну огорожу та особу, яка її встановила.

Відповідно до статті 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач як суб`єкт владних повноважень не надав суду належних та допустимих доказів в підтвердження самовільного використання ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_1 , площею 0,0040 га, а відтак, безпідставно притягнув її до адміністративної відповідальності за порушення вимог статей 125, 126 Земельного кодексу України.

Щодо покликання скаржника на пропуск позивачем без поважних причин строку звернення до суду з даним позовом, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 289 Кодексу України про адміністративні правопорушення скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Як встановлено з матеріалів справи, оскаржувана постанова у справі про адміністративне правопорушення винесена 09 червня 2017 року, що є моментом, з якого необхідно обчислювати строк звернення до суду.

Разом з тим, відповідачем не надано суду жодних доказів в підтвердження факту присутності позивача при розгляді справи про адміністративне правопорушення, а також надіслання копії відповідної постанови ОСОБА_1 .

З наданих суду копій скріншотів відстеження поштових відправлень з офіційного вебсайту ПАТ «Укрпошта» неможливо встановити ні адресата, ні адресанта, ні вмісту поштового відправлення, а лише час відправлення (17 серпня 2017 року) та вручення (18 серпня 2017 року), який не відповідає вимогам статті 285 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно з якою копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено.

Відтак, апеляційний суд вважає, що строк звернення з даним позовом до суду ОСОБА_1 пропустила з поважних причин, оскільки копію оскаржуваної постанови отримала у Коломийському міськрайонному відділі державної виконавчої служби лише 07 вересня 2017 року.

Виходячи із викладеного, апеляційний суд вважає, що при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за самовільне використання земельної ділянки відповідач не з`ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, що адміністративне правопорушення було вчинене, його вчинила саме ОСОБА_1 , яка підлягає адміністративній відповідальності, а відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також про невідповідність висновків, що містяться в оскаржуваній постанові фактичним обставинам справи, що є підставою для її скасування.

За наведених обставин, суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, що відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 286, 310, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 червня 2019 року у справі № 346/4264/17 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Л. П. Іщук
судді Т. В. Онишкевич
Р. Б. Хобор
Повне судове рішення складено 07 серпня 2019 року.