Справа № 372/573/19
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 372/573/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кравченко М.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Літвіної Н.М.,

Лічевецького І.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора Обухівського відділу поліції Головного Управління Національної поліції у Київській області Клименка Валерія Валерійовича про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

До Обухівського районного суду Київської області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, інспектора Обухівського відділу поліції ГУ НП у Київській області Клименка Валерія Валерійовича відповідно до змісту якого просила суд:

- визнати неправомірними дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі інспектора Обухівського відділу поліції ГУ НП у Київській області щодо дотримання процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення у відношенні неї за ч.1 ст. 122 КУпАП;

- визнати дії Департаменту патрульної поліції Національної поліції України в особі інспектора Обухівського відділу поліції ГУ НП у Київській області щодо складання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не в автоматичному режимі серії ДПО18 №244405 від 16 січня 2019 року неправомірними у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення;

- скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 244405 від 16 січня 2019 року, винесену інспектором Обухівського ВПГУНП в Київській області;

- стягнути з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернулась до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на неповне дослідження судом першої інстанції доказів по справі, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову у повному обсязі.

Так, вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не було дотримано приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, а також не було враховано положення ст. 19 Конституції України відповідно до змісту яких обов`язок доказування правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішень покладається саме на останнього. При цьому, апелянт акцентує увагу суду, що відповідачем жодних доказів на підтвердження факту вчинення нею адміністративного правопорушення суду надано не було, а протокол адміністративного правопорушення взагалі навіть не складався відповідачем.

Позивач також зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що приймаючи оскаржувану постанову відповідач не дотримався порядку її винесення, зокрема, відповідачем не було розглянуто її клопотання про відкладення розгляду справи про адміністративне правопорушення.

За наведених обставин, позивач стверджує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується виключно на припущеннях контролюючого органу та не відповідає обставинам справи, а також наявним у справі доказам.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники судового процесу, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили.

З огляду на викладене та керуючись приписами ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний розгляд даної справи в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 06 січня 2019 року інспектором Обухівського відділу поліції ГУ НП у Київській області Клименко В.В. була винесена постанова серії ДПО18 № 244405, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.

У вказаній постанові відповідачем зазначено, що ОСОБА_1 , 16 січня 2019 року о 15 год. 40 хв., в смт. Козин, Обухівського району, Київської області, по вул. Партизанська, 15, здійснила зупинку ближче 10 метрів від пішохідного переходу, чим порушила вимоги п.п. 15.9 (г) ПДР України.

Не погоджуючись з діями відповідача щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також прийнятим рішенням про притягнення її до адміністративної відповідальності, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується наданими нею доказами, а саме: фотосхемою транспортних засобів та відеозаписом заміру відстані від автомобіля до пішохідного переходу, з якого чітко вбачається як транспортний засіб позивача ВАЗ державний номерний знак НОМЕР_1 здійснила зупинку ближче 10 метрів від пішохідного переходу, чим порушила вимоги пункту 15.9 ПДР. При цьому, суд зазначив, що посилання позивача та її представника на невірне визначення відстані до пішохідного переходу не знайшли об`єктивного підтвердження, спростовані дослідженими судом доказами та не ґрунтуються на законі, зокрема чинних приписах ПДР. За наведених обставин, Обухівський районний суд Київської області дійшов висновку про обґрунтованість доводів відповідача про порушення позивачем вимог п.15.9 ПДР та законність притягнення позивача до відповідальності згідно ч. 1 ст. 122 КУпАП, у той час як позивачем не надано жодних доказів на підтвердження обставин, які викладені у позовній заяві, а також доказів на спростування факту вчинення ним адміністративного правопорушення.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями п. 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з приписами ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, ч. 1 ст.122 КУпАП).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно до КУпАП, ЗУ "Про національну поліцію", з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого зокрема, ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

За наведених обставин, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта, що відповідач зобов`язаний був скласти протокол про адміністративне правопорушення та не мав права розглядати справу про адміністративне правопорушення на місці, а також виносити одразу постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП.

При цьому, суд першої інстанції вірно зазначив у прийнятому рішенні, що постанова у справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення правопорушення, внаслідок чого провадження у справі про адміністративне правопорушення у порядку та за правилами, встановленими розділом IV КУпАП, не здійснюється, що свідчить про відсутність підстав для складання працівниками органів і підрозділів Національної поліції протоколу про адміністративне правопорушення, надання особі строку для підготовки до розгляду справи, розгляд будь-яких клопотань, у тому числі щодо забезпечення участі захисника під час винесення постанови. Можливість реалізації особою своїх прав на участь у розгляді справи, права на захист тощо, передбачена шляхом оскарження постанови у справі про адміністративне правопорушення в судовому порядку.

Стосовно доводів скаржника про неправомірність винесення оскаржуваної постанови на місці вчинення адміністративного правопорушення із посиланням на рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 276 КУпАП, суд зазначає наступне.

Законом України від 14 липня 2015 року № 596-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» внесено зміни до ст.258 КУпАП, зі змісту яких вбачається, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 283 КУпАП.

Зважаючи на те, що зазначене рішення Конституційного Суду України прийняте до внесення змін до ст. 258 КУпАП, то дії відповідача щодо складення постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є правомірними.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до вказаних вимог законодавства винесення постанови про накладення адміністративного стягнення є виключною компетенцією (дискреційними повноваженнями) відповідча, у той час, як адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Разом з цим, відповідно до частини 1 статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Отже, згідно з вказаними нормами права, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. При цьому, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин.

Колегія суддів також зауважує, що в розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що у межах заявленого спору задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій Департаменту патрульної поліції в особі інспектора Обухівського відділу поліції ГУ НП у Київській області щодо недотримання процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення, а також щодо складання постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не в автоматичному режимі до змін у правовому становищі позивача не призведе, оскільки на даному етапі належним та ефективним способом порушених прав позивача, буде визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідачів щодо розгляду справи вчинення позивачем про адміністративного правопорушення, а також прийняття оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Вирішуючи питання щодо правомірності рішення (постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху не в автоматичному режимі серії ДПО18 № 244405 від 16 січня 2019 року) відповідача про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення нею ПДР України, а саме п.п.15.9 (г), колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Санкція ч. 1 ст. 122 КУпАП, передбачає відповідальність винної особи зокрема за порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками.

Як вбачається з оскаржуваної постанови, позивач здійснила зупинку ближче 10 метрів від пішохідного переходу, чим порушила ПДР України, а саме п.п.15.9 (г).

Водночас, позивач вказаного порушення не визнає та зазначає, що відповідачем було не правильно здійснено вимірювання відстані від її автомобіля до пішохідного переходу. Зокрема, позивач стверджує, що вимірювання було здійснено відповідачем від її автомобіля не до розмітки пішохідного переходу як то передбачено ПДР України, а безпосередньо до знаку 5.35.1.

На підтвердження відповідних доводів позивачем надано до суду схему дорожньо-транспортної пригоди.

Вирішуючи питання щодо правомірності та обґрунтованості відповідних доводів позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до пп. "г" п.15.9 ПДР України зупинка забороняється на пішохідних переходах і ближче 10 м. від них з обох боків, крім випадків надання переваги в русі.

За визначенням п. 1.10 ПДР України пішохідний перехід - ділянка проїзної частини або інженерна споруда, призначена для руху пішоходів через дорогу. Пішохідні переходи позначаються дорожніми знаками, дорожньою розміткою та пішохідними світлофорами. За відсутності дорожньої розмітки межі пішохідного переходу визначаються відстанню між дорожніми знаками або пішохідними світлофорами.

Тобто, з наведеного вбачається, що об`єктивною стороною адміністративного правопорушення, відповідальність за яке встановлена ч. 1 ст. 122 КУпАП є, зокрема, встановлення факту не дотримання водієм під час зупинки перед пішохідним переходом відстані 10 метрів між його транспортним засобом та розміткою цього пішохідного переходу.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Разом з тим, з доданої позивачем до матеріалів справи схеми дорожньо-транспортної пригоди вбачається, що відстань між транспортним засобом позивача ВАЗ 21214 д/н знак НОМЕР_1 та дорожнім знаком 5.35.1 становить 5.80 м.

При цьому, жодних доказів та доводів на підтвердження того, що відповідна відстань вимірювалась відповідачем саме до дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР України відповідачами суду не надано.

Згідно з приписами ч.1 ст. 72 та ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що наявна у матеріалах справи схема ДТП не є неналежним доказом порушення позивачем п.п.15.9 (г) ПДР України, оскільки не містить інформації щодо предмету доказування, зокрема, з даної копії схеми не вбачається, що автомобіль позивача розміщений на відстані менше ніж 10 метрів до дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо вчинення позивачем адміністративного порушення відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 122 КУпАП.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, з наявних у справі доказів, поданих позивачем, чітко вбачається як транспортний засіб ВАЗ 21214 д/н знак НОМЕР_1 здійснив зупинку ближче 10 метрів від пішохідного переходу, чим порушив вимоги пункту 15.9 ПДР є помилковим.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що положеннями ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Принцип презумції невинуватості, передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

У свою чергу відповідно до приписів ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, з огляду на те, що відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке встановлена ч. 1 ст. 122 КУпАП, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для прийняття оскаржуваної постанови у відповідача були відсутні.

З огляду на зазначене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення, оскільки склад інкримінованого позивачу адміністративного правопорушення - відсутній.

При цьому, колегія суддів вважає обґрунтованими зауваження апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки з аналізу наведених вище норм законодавства слідує, що у відповідних категоріях справ обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення покладається саме на суб`єкта владних повноважень, який в даному випадку відповідачем не виконаний.

Відтак, позиція суду першої інстанції щодо доведеності факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП є помилковою, а оскаржувана постанова протиправною.

З урахуванням недоведеності складу правопорушення в діях позивача суд апеляційної інстанції вважає дану обставину достатньою для задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови.

Отже, колегією суддів встановлено, що доводи апеляційної скарги частково спростовують позицію суду першої інстанції та приймаються колегією суддів у відповідній частині в якості обґрунтованих.

Щодо вимог апелянта про стягнення з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на користь позивача витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 3200,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до приписів ст. 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, з огляду на те, що апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження відповідних витрат на правничу допомогу адвоката пов`язаних із розглядом даної справи у суді першої та апеляційної інстанції, підстави для задоволення вказаних вимог апелянта та стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу на користь позивача - відсутні у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню частково.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 271, 286, 272, 308, 310, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2019 р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ДПО18 № 244405 від 16 січня 2019 року скасувати.

В цій частині прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ДПО18 № 244405 від 16 січня 2019 року.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді Н.М. Літвіна

І.О. Лічевецький