Справа № 743/1262/19
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 743/1262/19 Головуючий у І інстанції - Павленко О.В.
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 липня 2019 року у справі за адміністративним позовом Окремого контрольно - пропускного пункту "Київ" Державної прикордонної служби України до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 про продовження строку затримання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" Державної прикордонної служби України звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з адміністративним позовом до громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , в якому просив продовжити строк затримання громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) на шість місяців до 18 січня 2020 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Відповідача, згідно з рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року, примусово видворено за межі території України та затримано з поміщенням до ПТПІ. Особу Відповідача не ідентифіковано, він не має документів, на підставі яких можливе його повернення на Батьківщину. Позивачем були вжиті заходи для виконання рішення про видворення Відповідача, зокрема направлялися запити до відповідних установ щодо ідентифікації та документування Відповідача для забезпечення виконання рішення про його примусове видворення та повернення до Народної Республіки Бангладеш. Проте, відповіді на запити на адресу Позивача не надійшли. Таким чином, оскільки на даний час неможливо забезпечити примусове видворення відповідача, позивач просить продовжити строк затримання Відповідача на 6 місяців.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 липня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Продовжено строк затримання громадянину Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 (місце перебування: АДРЕСА_1 ) на шість місяців до 18 січня 2020 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі Відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Відповідач зазначає, що немає жодного законодавчого обґрунтування для продовження строку його тримання у пункті, оскільки він ніяким чином не перешкоджав ідентифікації та видворення. Відповідач надавав Позивачу правдиву інформацію відносно себе.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Позивач вказує на те, що були наявні всі правові підстави для подання позову про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_2 ОСОБА_3 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , для забезпечення даного рішення в порядку п. 3 ст. 20, ч.ч. 11, 12, 13 ст. 289 КАС України.

За приписами частини 17 статті 289 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у десятиденний строк після закінчення строку на апеляційне оскарження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року у справі № 359/531/19 Відповідача примусово видворено за межі території України, затримано з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, з поміщенням до ПТПІ.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 січня 2019 року набрало законної сили.

З листів № 81/540 від 19.01.2019 року, № 81/1904 від 28.02.2019 року та № 21/5877 від 20.06.2019 року, вбачається, що Позивач через МЗС України та Посольство України в Турецькій Республіці направляв до Посольства Народної Республіки Бангладеш в Турецькій Республіці запити щодо встановлення особи Відповідача та документування його свідоцтвом на повернення.

На час звернення з адміністративним позовом до суду позивачем не отримало інформації про належність відповідача до громадянства Народної Республіки Бангладеш, а також відомостей, котрі ідентифікують його особу.

Таким чином, Позивач позбавлений можливості виконати рішення суду про примусове видворення Відповідача через відсутність документів, на підставі яких можливе його повернення до Народної Республіки Бангладеш.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що наявні визначені ст. 289 КАС України підстави для продовження строку затримання Відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, у зв`язку неможливість ідентифікації особи Відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його обґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон № 3773-VI) іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більше як вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Умови перетинання державного кордону іноземцями та особами без громадянства у разі в`їзду в Україну визначені ст. 8 Закону України від 05.11.2009 року №1710-VI «Про прикордонний контроль».

Відповідно до ч. 3 вказаної норми, Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі виїзду з України за умови:

1) наявності в нього дійсного паспортного документа;

2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону виїзду з України.

Отже, іноземці або особи без громадянства можуть виїхати за межі території України за наявності дійного паспортного документу.

Згідно із ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до ч. 12 ст. 289 КАС України, про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

За приписами ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Відповідно до пункту 6 Розділу IIІ Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 року, № 353/271/150, зареєстрованого в Мін`юсті 21.05.2012 року за № 806/21119, строк затримання іноземців, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

У разі наявності умов, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більше ніж до вісімнадцяти місяців.

Умовами, за яких неможливо забезпечити примусове видворення особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця під час процедури його ідентифікації;неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися для виконання рішення про примусове видворення або для розгляду заяви про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Також, колегія суддів зазначає, що Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства яка затверджена спільним Наказом МВС України, Адміністрацією ДПС України, Службою безпеки України № 353/271/150 від 23.04.2012 року (далі - Інструкція) регламентовано порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону та органів Служби безпеки України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України.

Так, п. 2.7 Інструкції № 353/271/150 передбачено, що у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).

У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно (абз. 3 п. 2.7 Інструкції).

Матеріалами справи підтверджується, що відносно Відповідача Окремим контрольно-пропускним пунктом "Київ" Державної прикордонної служби України вжито відповідні заходи щодо ідентифікації Відповідача та приналежності його до громадянства Народної Республіки Бангладеш, шляхом направлення листів з додатками (анкетою на 3 арк., фотокартки 2 шт., дактокартка електронна, копія паспорту гр. Народної Республіки Бангладеш) від № 81/540 від 19.01.2019 року, № 81/1904 від 28.02.2019 року та № 21/5877 від 20.06.2019 року через Міністерство закордонних справ України та Посольство України в Турецькій Республіці Надзвичайному і Поважному Послу України в Турецькій Республіці, однак відповіді на вказані листи у матеріалах справи відсутні.

Також, з письмових пояснень (у відзиві) представника Позивача встановлено, що підставами, які підтверджують відсутність бажання співпраці громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є: бажання потрапити до країн Європейського Союзу, особисто обраним незаконним шляхом через територію України та відсутність у відповідача бажання повертатися на Батьківщину.

З пояснень наданих громадянином Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що 30 грудня 2018 року Відповідач вирішив потрапити до будь-якої країни Європейського Союзу. Для організації цієї подорожі, невідомим особам, які пообіцяли доправити його до країн Європейського Союзу, заплатив 12 000 доларів США. З Народної Республіки Бангладеш відповідач за своїм дійсним паспортом громадянина Народної Республіки Бангладеш № НОМЕР_1 , 31 грудня 2018 року вилетів літаком транзитним маршрутом через Державу Катар до Турецької Республіки і прибув в аеропорт м. Стамбул 01 січня 2019 року, який залишив за допомогою невідомої особи без проходження паспортного контролю.

Крім того, відсутні будь-які інші документи, необхідні для ідентифікації особи, що вказує на відсутність співпраці з боку Відповідача та вказує на неможливість ідентифікувати останнього і забезпечити його примусове видворення.

В апеляційній скарзі Відповідач, серед іншого, посилається на те, що у спірних правовідносинах мета продовження строку його затримання - ідентифікація особи є недоцільною, оскільки він з метою співпрацювання з Позивачем надав копію паспорту серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 (а.с. 34).

Колегія суддів не приймає до уваги такі доводи Відповідача, оскільки Окремий контрольно-пропускний пункт "Київ" Державної прикордонної служби України не наділено повноваженнями перевірки відповідних документів.

Крім того, дослідження оригіналу паспорту Відповідача з метою засвідчення його копії ні в судовому засіданні, ні компетентним органом чи відповідною посадовою особою не відбувалося, що унеможливлює підтвердження його достовірної наявності та відповідної належності саме Відповідачу, а не схожій особі.

Водночас, не представлення, як Позивачу, так і суду, оригіналу паспорту Відповідача не дає змогу встановити дійсну наявність такого паспорту, що відповідно дало б право Відповідачу самостійно виконати рішення щодо залишення ним території України, у зв`язку з незаконним перебуванням на території України.

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи Відповідача про не дослідження судом першої інстанції відповідності запитів нормам законодавства, а саме наявності кольорових фотокарток та належним чином заповнених анкет, оскільки в додатках до листів від № 81/540 від 19.01.2019 року, № 81/1904 від 28.02.2019 року та № 21/5877 від 20.06.2019 року, які Окремим контрольно-пропускним пунктом "Київ" Державної прикордонної служби України були направлення з метою ідентифікації на адресу Міністерства закордонних справ України були надані анкета, фотокартки, дактокаркта та копія паспорта громадянина Народної Республіки Бангладеш (а.с. 9, 10,11).

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

Частиною 18 статті 289 КАС України передбачено, що на час апеляційного оскарження іноземці або особи без громадянства, у яких відсутні документи, що дають право на виїзд з України, продовжують утримуватися у спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях органів (підрозділів) охорони державного кордону чи Служби безпеки України або в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Документи, що дають право на виїзд України у Відповідача відсутні та у зв`язку із зверненням до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, Відповідач продовжує утримуватись в Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на підставі частини 18 статті 289 КАС України.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина - шукача притулку - таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

За таких обставин, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про наявні визначені ст. 289 КАС України підстави для продовження строку затримання Відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, а тому строк затримання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 необхідно продовжити до 18 січня 2020 року, включно.

Крім того, посилання Відповідача на судову практику адміністративних апеляційних судів, колегією суддів відхиляються, оскільки вона не є обов`язковою для суду. Суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інших нормативно-правових актів.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зі змісту ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглянувши доводи Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 271, 272, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 10 липня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький