Справа № 160/1288/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2019 року Справа № 160/1288/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
за участі секретаря судового засіданняКлочек Д.Я.
позивача представника позивача представника відповідачів ОСОБА_1 ОСОБА_2 . Конох Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду Державного майна України, Регіонального відділення фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -
08.02.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Фонду Державного майна України (далі - відповідач-1), Регіонального відділення фонду Державного майна України по Дніпропетровській області (далі - відповідач-2), в якому, з урахуванням заяви про збільшення (уточнення) позовних вимог від 15.03.2019 року, просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 12.09.2018 року № 201-р «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- визнати протиправним та скасувати наказ Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області від 19.09.2018 року № 188-к «Про оголошення наказу ФДМУ від 12.08.2018 року №201-р «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області з 17.09.2018 року;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.02.2019 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 18.03.2019 року о 13:20 год. (т. 1 а.с. 2-3).
07.05.2019 року усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, здійснено заміну відповідача - Регіонального відділення фонду Державного майна України по Дніпропетровській області на його правонаступника - Регіональне відділення фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях (т. 1 а.с. 230-234).
Усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 07.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 12.07.2019 року о 14:30 год. (т. 2 а.с. 120-125).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу Фонду державного майна України №41-р від 01.02.2017 року його призначено за результатами конкурсу на посаду першого заступника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 02.02.2017 року. Проте, 12.09.2018 року на підставі наказу Фонду державного майна України з кадрових питань №201-р його звільнено з займаної посади з 17.09.2018 року за власним бажанням. Підставою для прийняття такого наказу стала його особиста заява від 03.09.2018 року. Однак, дана заява про звільнення була написана ним під психологічним тиском посадових осіб Фонду державного майна України без власного волевиявлення. Крім того, спірний наказ про звільнення підписаний в.о. Голови фонду В. Трубаровим, який не є повноважною особою щодо звільнення керівників регіональних відділень з посад державної служби. Таким чином, оскаржуваний наказ підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а він поновленню на посаді, з якої його було звільнено, з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди.
Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив.
01.04.2019 року представником відповідача-1 було подано письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просила відмовити повністю, посилаючись на те, що відповідно до ст. 86 Закону України «Про державну службу» Фонд державного майна України наказом від 12.09.2018 року №201-р звільнив ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області 17.09.2018 року за власним бажанням, підстава - заява ОСОБА_1 від 03.09.2018 року. Твердження позивача про те, що 18.09.2018 року він прибув у м. Київ до Фонд державного майна України, не відповідають дійсності, оскільки начальники, перші заступники та заступники начальників регіональних відділень Фонду державного майна України вибувають у відрядження за межі адміністративно-територіального регіону за письмовим дозволом (викликом) Голови Фонду. Однак, в. о. Голови Фонду Трубаров В. М. письмовий дозвіл (виклик) ОСОБА_1 не надавав у зв`язку із звільненням за власним бажанням 17.09.2018 року. Крім того, твердження позивача про те, що його звільнення за власним бажанням було здійснено під психологічним тиском посадових осіб Фонду державного майна України без його власного бажання, також не відповідає дійсності, оскільки власноручно написана заява про звільнення за власним бажанням від 03.09.2018 року надійшла до Фонду 04.09.2018 року, що підтверджується відповідним записом у Журналі реєстрації заяв керівного складу регіональних відділень Фонду державного майна України з кадрових питань. Більше того, відповідно до Закону України «Про Фонд державного майна України», Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України та наказу Фонду державного майна України від 04.05.2018 року №355к «Про тимчасове підпорядкування підрозділів апарату Фонду державного майна України та розподіл функціональних обов`язків між керівництвом Фонду» саме Голова Фонду державного майна України наділений виключною компетенцією щодо звільнення керівників регіональних відділень з посад державної служби, у зв`язку з чим твердження позивача, про те, що в. о. Голови Фонду Трубаров В.М. не є уповноваженою особою щодо звільнення керівників регіональних відділень з посад державної служби, є абсолютно безпідставними. Таким чином, спірний наказ є правомірним, прийнятим у межах повноважень Фонду державного майна України. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння відповідачами шкоди, а також протиправність дій відповідачів та причинного зв`язку між такою поведінкою і заподіяною шкодою. На підставі викладеного позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Представник відповідача-1 в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов підтримала, проти позову заперечувала просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
08.04.2019 року представником відповідача-2 у підготовчому засіданні подано письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просила відмовити повністю, посилаючись на аналогічні обставини, викладені у відзиві відповідачем-1.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представника відповідачів, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що наказом №41-р від 01.02.2017 року ОСОБА_1 призначений на посаду першого заступника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 02.02.2017 року як такий, що визначений переможцем конкурсу.
Наказом Фонду державного майна України з кадрових питань 3 201-р від 12.09.2018 року, відповідно до ст. 86 Закону України «Про державну службу» останнього звільнено з посади першого заступника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області з 17.09.2018 року за власним бажанням.
Як підставу звільнення зазначено заяву ОСОБА_1 від 03.09.2018 року.
19.09.2018 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області на підставі наказу Фонду державного майна України «Про звільнення ОСОБА_1 » №201-р від 12.08.2018 року, прийняло наказ № 188-к, яким оголошено наказ Фонду державного майна України від 12.08.2018 року №201-р «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Вважаючи прийняті накази протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України від 10.12.2015 №889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII).
У свою чергу, за визначенням, наведеним у частині 2 статті 1 Закону №889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Підстави для припинення державної служби визначено статтею 83 Закону України «Про державну службу».
Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Закон №889-VIII державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).
За змістом статті 86 Закону №889-VIII державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.
Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.
Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.
Згідно із матеріалами справи позивачем 03.09.2018 року написано заяву на ім`я в.о. Голови Фонду державного майна України ОСОБА_3 про його звільнення з займаної посади з 17.09.2018 року за власним бажанням.
При цьому, будь-які дії, спрямовані на відкликання своєї заяви про звільнення за власним бажанням від 03.09.2018 року ОСОБА_1 не вчинялись.
Щодо тверджень позивача, що дана заява про звільнення написана ним під психологічним тиском, суд назначає наступне.
Статтею 40 Кримінального кодексу України дано визначення поняття фізичного або психічного примусу.
Фізичний примус - це фізичний уплив на організм особи, що здійснюється без її згоди й у результаті якого їй завдаються больові відчуття чи створюється загроза для її здоров`я або життя, щоб примусити особу вчинити певні злочинні діяння. Фізичний примус полягає в пригніченні волі особи та підкоренні волі суб`єктів, які його застосовують, у сприянні формуванню бажання виконати волю суб`єктів (заподіяти шкоду), щоб припинити больові відчуття. Біль може викликатися різними способами: побоями, впливом на тіло людини вогню, електричного струму, обмеженням можливостей дихати, введенням ін`єкцій тощо.
Під психічним примусом слід розуміти вплив на волю особи різними способами (мімікою, словами, діями), щоб примусити її скоїти суспільно небезпечне діяння. За психічного примусу особа завжди зберігає свободу вибору, тому кримінальна відповідальність у таких випадках не виключається. У разі притягнення особи до кримінальної відповідальності фізичний і психічний примус завжди визнається судом обставиною, що пом`якшує покарання (п. 6 ч. 1 ст. 66 КК України).
Згідно із п. 12 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.
Угода - це дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків і розуміє під собою вільне волевиявлення обох сторін. Волевиявлення - це засіб, яким особа має намір досягти певних юридичних результатів і пов`язується із вчиненням фактичних дій. Дія - це зовнішнє вираження волі і свідомості людей.
Так, у заяві про звільнення визначено дату звільнення, також заява містить дату її написання та дату, з якої позивач мав намір припинити повноваження.
Будь-які прямі докази на підтвердження психічного тиску посадових осіб відповідача щодо подачі позивачем заяви про звільнення за власним бажанням без мети звільнення, в матеріалах справи відсутні.
Пояснення свідків, допитаних у судовому засіданні, ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 на ту обставину, що в день звільнення ОСОБА_1 наміру звільнятись з посади не мав, не є належним доказом перебування позивача під примусом та психологічним тиском з боку третіх осіб, оскільки безпосередньо не доводить факту написання заяви під впливом психологічного тиску з боку третіх осіб.
З цих же підстав, суд не вважає належним доказом довідку про проходження медичного огляду, надану позивачем на підтвердження фізичних та душевних страждань.
Також, не знайшли свого підтвердження посилання позивача на той факт, що він був позбавлений можливості з моменту написання заяви про звільнення її відкликати, у зв`язку з тим, що заява про звільнення була написана ним фактично 17.09.2018 року, тобто у день самого звільнення, оскільки викладене спростовується доказами наявними в матеріалах справи, а саме копією Журналу реєстрації заяв керівного складу регіональних відділень Фонду державного майна України з кадрових питань, відповідно до якого заява ОСОБА_1 про звільнення зареєстрована 04.09.2018 року.
Крім того, позивач не звертався до компетентних органів зі скаргою про написання заяви про звільнення з посади під психологічним тиском з боку третіх осіб.
Всі наведені вище обставини у своїй сукупності дають підстави вважати, що позивач не був обмежений у можливості прийняття рішення щодо звільнення, не перебував під безумовним примусом чи психологічним тиском, мав можливості відмовити у підписанні заяви чи звернутися до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій керівництва.
Разом з тим, надаючи оцінку доводам позивача щодо підписання наказу про звільнення не уповноваженою особою, суд зазначає наступне.
Так, з оскаржуваного наказу вбачається, що останній підписаний виконуючим обов`язки Фонду державного майна України Трубаровим В.
При цьому, відповідачі стверджують про те, що відповідно до Закону України «Про Фонд державного майна України», Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України, затвердженого наказом ФДМУ від 15.05.2012 № 678 та наказу ФДМУ від 04.05.2018 №355к «Про тимчасове підпорядкування підрозділів апарату Фонду державного майна України та розподіл функціональних обов`язків між керівництвом Фонду», саме Голова ФДМУ наділений виключною компетенцією щодо звільнення керівників регіональних відділень з посад державної служби, а за його відсутності в.о. Голови Фонду.
Однак, суд зазначає, що таке твердження відповідачів є помилковим з огляду на наступне.
Відповідно до Закону України «Про державну службу», «керівник державної служби» - це посадова особа, яка займає вищу посаду державної служби в державному органі, до посадових обов`язків якої належить здійснення повноважень з питань державної служби та організації роботи інших працівників у цьому органі.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 17 цього Закону, керівник державної служби в державному органі призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на вакантні посади державної служби категорій «Б» і «В», звільняє з таких посад відповідно до цього Закону.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 17 Закону, повноваження керівника державної служби здійснюють: в інших державних органах або в разі прямого підпорядкування окремій особі, яка займає політичну посаду, - керівник апарату (секретаріату).
Посада Голови Фонду державного майна України належить до політичних.
Згідно п. 1 Положення про регіональне відділення Фонду державного майна України та Положення про представництво Фонду державного майна України в районі, місті, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 15.05.2012 № 678, регіональні відділення підпорядковуються Фонду.
Отже відповідно до приписів ст. 17 Закону «Про державну службу», керівником державної служби для начальника регіонального відділення є керівник апарату ФДМУ, а не голова ФДМУ, оскільки начальник регіонального відділення безпосередньо підпорядкований голові ФДМУ, який займає політичну посаду.
Таким чином, саме до повноважень керівника апарату ФДМУ належало вирішення питання про звільнення позивача.
Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою суб`єкта призначення.
Так, позивача призначено на посаду наказом №41-р від 01.02.2017 року за підписом в.о. керівника апарату Фонду державного майна України Настасенко О.
Отже, саме керівник апарату Фонду державного майна України або в.о. керівника апарату Фонду державного майна України повинні були вирішувати питання про звільнення позивача.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачем-1 не доведено правомірність прийняття спірного наказу від 12.09.2018 року №201-р «Про звільнення ОСОБА_1 ».
За таких обставин, оскаржуваний наказ від 12.09.2018 року №201-р «Про звільнення ОСОБА_1 » підлягає визнанню протиправним та скасуванню, а позивач - поновленню на посаді, з якої його було звільнено, з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Щодо правомірності прийняття 19.09.2018 року Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області наказу № 188-к «Про оголошення наказу ФДМУ від 12.08.2018 року №201-р «Про звільнення ОСОБА_1 », суд зазначає, що даний наказ жодним чином не порушує прав позивача та не тягне за собою ніяких правових наслідків для нього, оскільки прийнятий Регіональним відділенням на виконання первісного наказу Фонду державного майна України про звільнення позивача, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд враховує положення постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р., якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати.
Згідно довідки про доходи №645 від 17.05.2019 року, виданої РВ ФДМУ по Дніпропетровській області, розмір середньомісячної заробітної плати позивача становить 27 598,52 грн, отже, а середньоденною заробітною платою є 1 199,94 грн. з розрахунку 23 робочих дні у місяці.
Враховуючи те, що з дати звільнення позивача 17.09.2018 до дати прийняття рішення у даній справі 25.07.2019 року вимушений прогул становить 214 днів, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток у сумі 256 787, 16 грн. (214 х 1 199,94 = 256 787,16).
У свою чергу, пунктами 2, 3 частини 1 статті 371 КАС України встановлено, що негайно виконуються постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
Отже, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць, слід звернути до негайного виконання.
Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до частини п`ятої ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншими порушеннями прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно - правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно частини 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а також матеріальної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Згідно пункту 3 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. за № 4, моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Згідно із абзацом 2 пункту 5 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. за № 4, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Судом не встановлено заподіяння моральної шкоди позивачу, оскільки із наявних в матеріалах справи таких доказів не вбачається, також позивачем не доведено в чому вона полягає, не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків для позивача.
Крім цього, суд вважає необґрунтованою також суму, яку позивач оцінив у моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн., оскільки розмір моральної шкоди встановлений до внутрішнього переконання особи не може бути обґрунтованим та належним фактом.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог в частині відшкодування моральної шкоди.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Суд зазначає, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VI.
Таким чином, сторонами не надано доказів понесення судових витрат, у зв`язку з чим судові витрати присудженню не підлягають.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Визнати протиправним та скасувати наказ Фонду державного майна України з кадрових питань (особового складу) від 12.09.2018 року №201-р "Про звільнення ОСОБА_1 ".
Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна по Дніпропетровській області з 17.09.2018 року.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізький та Кіровоградській областях середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.09.2018 року по 25.07.2019 року у розмірі 256787грн.16 коп. (двісті п`ятдесят шість тисяч сімсот вісімдесят сім гривень шістнадцять копійок).
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Рішення підлягає негайному виконанню в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 06 серпня 2019 року.

Суддя Н.Є. Сліпець