Справа № 140/431/19
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5789/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача: Гінди О.М.

суддів: Ніколіна В.В., Старунського Д.М.,

за участю секретаря судових засідань - Пильо І.І.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Нівчика А.М.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року (головуючий суддя: Мачульський В.В., місце ухвалення - м. Луцьк) за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправним і скасування рішення, визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), -

встановив:

ФОП Матюк Л.Ю. 21.02.2019 звернулася з позовом до суду, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила: визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 10153,26 грн; визнати протиправним та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Волинській від 10.12.2018 № Ф- про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску у сумі 90174,06 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування у розмірі 116469,81 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 9705,81 грн; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 № , яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами, із доходів платника податку у вигляді зарплати; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 №, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 510,00 грн. за платежем адміністративні штрафи та інші санкції.

Обґрунтовує позов тим, що відповідач виніс оскаржувані рішення на підставі акта від 09.11.2018 № 23487/03-20-02/ «Про результати документальної планової виїзної перевірки СПД ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.09.2015 по 31.12.2017». Позивач вважає, що при проведенні перевірки підтверджено належними первинними документами факт понесення позивачем витрат при здійсненні господарських операцій в повному обсязі, а віднесення сідельних тягачів та напівпричепів вантажних до основних засобів подвійного призначення не відповідає чинному законодавству. Крім цього, контролюючий орган при визначенні порушень ФОП ОСОБА_2 , керувався інформацією, викладеною у індивідуальній податковій консультації, яка не має жодного відношення до позивача.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року позов задоволено.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позовну відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що ФОП ОСОБА_2 включено до складу валових витрат витрати, які не відповідають вимогам п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (далі - ПК України), зокрема витрат на утримання основних засобів подвійного призначення (вантажні автомобілі, запчастини, бензин), які не можуть включатися до витрат підприємця, що передбачено пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України. Також зазначає, що позивачем за 2016-2017 роки до складу валових витрат були також включені витрати на придбання товарів, які не були реалізовані в звітному періоді і за участю яких в звітному періоді не було отримано доходу, а також які не пов`язані з провадженням господарської діяльності платника податків. Відтак, вважає, що контролюючим органом правомірно встановлено заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2016 рік на суму 51 630,02 грн. та за 2017 рік на суму 466 013,64 грн. Крім того, ФОП ОСОБА_2 порушено вимоги пункту 161 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України у частині не нарахування, не утримання та не сплати військового збору.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила її залишити без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 01.01.2015 по 31.12.2017, була самозайнятою особою та здійснювала господарську діяльність, перебуваючи на загальній системі оподаткування, була платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, єдиного внеску, військового збору, податку на додану вартість та здійснювала діяльність: вантажний автомобільний транспорт.

ГУ ДФС у Волинській області в період з 12.10.2018 по 02.11.2018 проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2015 по 31.12.2017, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на додану вартість за період з 01.09.2015 по 31.12.2017, за результатами якої складено акт від 09.11.2018 № 23487/03-20-02/.

Згідно інформації, наявної в базах даних ГУ ДФС у Волинській області та документів, які були надані для перевірки підприємцем, в приватній власності ОСОБА_2 є рухоме майно, а саме: 6 транспортних засобів, 3 вантажних сідловин тягачі та 3 причепа бортових.

Перевіркою встановлено, крім іншого, порушення ФОП ОСОБА_2 :

- п. 177.2, п. 177.4, п.п. 177.4.5 п.п.177.4.6. п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями), внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб на загальну суму 93175,85 грн, в т.ч. за 2016 рік на суму 9293,40 грн та за 2017 рік на суму 83882,45 грн;

- п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 2, 3, 9 ст. 9 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, внаслідок чого занижено єдиний соціальний внесок на загальну суму 90174,06 грн, а саме за 2016 рік на 11358,57 грн та за 2017 рік на 78815,49 грн;

- пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164, підпункт 1.3 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено військовий збір на загальну суму 7764,65 грн, в т.ч. за 2016 рік на суму 774,45 грн та за 2017 рік на суму 6990,20 грн;

- п. 189.1 ст. 189, п.198.5 «г» ст. 198 та п. 199.1 ст. 199, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України (зі змінами і доповненнями) та вимог Наказу Міністерства фінансів України 28 січня 2016 року № 21 «Про затвердження форм та Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість» (у редакції наказу Міністерства фінансів України 23 лютого 2017 року № 276), внаслідок чого занижено рядок 19, 20, 21 на суму 3034,00 грн декларації з податку на додану вартість за грудень 2017 року;

- підпункту 1.2, 1,4 пункт 16-1 підрозділу 10 розділу XX, пп. 168.1.2, 168.1.4 п. 168,1 ст. 168 та пп. «а» п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України (із змінами та доповненнями), внаслідок чого при нарахуванні (виплаті) оподатковуваних доходів платникам податку не перераховано до бюджету у встановлені Податковим кодексом України терміни військовий збір за травень 2016 року в сумі 90 грн та червень 2016 року в сумі 90 грн;

- пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14, ст. 46, п. 51.1 ст. 51, пп. б п. 176.2 ст. 176 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VІ та «Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 13.01.2015 № 4, а саме не відображення в податкових розрахунках суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 роки інформації про нарахування та виплату доходів постачальникам товарів, робіт (послуг);

- п. 22.1 статті 22, п. 63.3 ст. 63 ПКУ та п. 8.4 розділу VIII Порядок обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09 грудня 2011 року № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22 квітня 2014 року № 462), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14 травня 2014 року за № 503/25280, а саме не подання Повідомлення за формою № 20-ОПП.

За результатом проведеної перевірки, на підставі акта перевірки від 09.11.2018 № 23487/03-20-13-02/, ГУ ДФС у Волинській області прийнято рішення № від 10.12.2018, податкові повідомлення-рішення № , № , № , № від 10.12.2018 та вимогу № Ф- від 10.12.2018 про сплату боргу (недоїмки).

ФОП ОСОБА_2 26.12.2018 подано скаргу щодо скасування рішення від 10.12.2018 № , вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 № Ф-, рішення від 10.12.2018 № .

Рішенням 28.01.2019 № 4391/6/99-99-11-05-02-25 про результати розгляду скарг щодо скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, скарги ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішенням від 10.12.2018 № ГУ ДФС у Волинській області збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем штрафні санкції за донарахування відповідним органом доходів і зборів своєчасно не нарахованого єдиного внеску у сумі 10153,26 грн.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 10.12.2018 № контролюючий орган збільшив ФОП ОСОБА_2 суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування на загальну суму 116469,81 грн.

Податковим повідомленням-рішення від 10.12.2018 № збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір за податковими зобов`язаннями на загальну суму 9705,81 грн.

Крім того, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 10.12.2018 № про застосування штрафних санкцій за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку у вигляді заробітної плати на загальну суму 510,00 грн.

Податковим повідомленням-рішення від 10.12.2018 року № збільшено позивачу суму грошового зобов`язання за платежем штрафні санкції на загальну суму 510,00 грн.

Також ГУ ДФС у Волинській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 № Ф-, відповідно до якої контролюючий орган вимагає сплатити суму недоїмки зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 90 174,06 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити, оскільки висновки відповідача про безпідставне включення ФОП ОСОБА_2 до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, вартості придбаних запасних частин для сідловин тягачів та причепів на загальну суму 517 643,66 грн не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Оскільки сідельний тягач та причеп не відноситься до вантажних автомобілів, отже, не є засобами подвійного призначення в розумінні ст. 177 Податкового кодексу україни. Тому податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Волинській області від 10.12.2018 № та як наслідок податкове повідомлення рішення від 10.12.2018 року № є протиправними та підлягають скасуванню. Як наслідок, та з огляду на встановлені судом фактичні обставини протиправними є та підлягають скасуванню: вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 № Ф-; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.12.2018 № , яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 10 153,26 грн., виходячи із суми 90 174,06 грн. Відповідно і податкові повідомлення-рішення від 10.12.2018 № та № , якими позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем штрафні санкції на загальну суму 10 200,00 грн.

З цими висновками суду першої інстанції, погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Спірні правовідносини врегульовані приписами Податкового Кодексу України та нормативними актами, прийнятими на їх виконання, в редакціях, що діяли на час їх виникнення.

Позивач є платником податку на доходи фізичних осіб відповідно до приписів статті 162 Податкового кодексу України.

Згідно п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

Статтею 177 Податкового кодексу України встановлено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.

Пунктом 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України визначено, що об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Законом України від 21.12.2016 № 1797-УІІІ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» з 01.01.2017 внесено зміни у статтю 177 Податкового кодексу України.

Так, підпунктами 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, наведеними нормами визначено порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, які перебувають на загальній системі оподаткування.

Аналіз положень цих правових норм свідчить про те, що визначальним фактором для формування податкового кредиту фізичними особами - суб`єктами господарювання, які перебувають на загальній системі оподаткування є використання придбаних транспортних засобів, інших основних фондів та товарів в оподатковуваних операціях, у межах їх господарської діяльності та наявність належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх у бухгалтерському та податковому обліку. Підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. Однак, не підлягають амортизації та не включаються до складу витрат підприємця, зокрема, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, до яких відносяться: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Згідно п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотків об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Відповідно до п.п 161.1.1 п. 161 Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 Податкового кодексу, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Крім того, п.п. 161.1.5 п. 161 Податкового кодексу України передбачено, що відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені статтею 171 Податкового кодексу України.

Судом першої інстанції встановлено, що фактичний вид діяльності позивача - вантажні перевезення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача відповідних первинних документів, як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», чого не заперечили в судовому засіданні сторони під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, у зв`язку з чим не надається оцінка первинним документам по зазначених вище господарських операціях.

Однак, склад податкового правопорушення доводиться контролюючим органом висновком про заниження податку на доходи фізичних осіб та військового збору, оскільки ФОП ОСОБА_2 завищено витрати за 2016-2017 роки, за рахунок включення до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, зокрема, вантажних автомобілів до яких відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп, а саме вартості придбаних запасних частин за 2016 рік на загальну суму 51630,02 грн, за 2017 рік на загальну суму 466013,64 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для правильності вирішення спірних правовідносин необхідно з`ясувати, чи відноситься сідловий тягач та вантажний напівпричіп до вантажних автомобілів у розумінні Податкового кодексу України.

Причому вирішальним фактором при віднесенні транспортного засобу до відповідної категорії є його технічні умови, сфера застосування та призначення.

Закон України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-ІІ (далі - Закон № 2344-ІІІ), визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Відповідно до ст. 1 Закону № 2344-ІІІ автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій.

Автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів.

Напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Аналіз положень наведених норм дає підстави для висновку, що напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідлово-зчіпний пристрій.

Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Однак, у статті 1 Закону № 2344-ІІІ відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 № 584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Крім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 р. № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З огляду на зазначене вище, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 ПК України визначено, що презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об`єктивно відтворюють господарські операції, що є об`єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов`язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом.

У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (ч. 2 ст. 77 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого ч. 1 ст. 71 КАС України обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов`язку.

Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами частини 4 ст. 9 КАС України.

Вказане свідчить про протиправність висновків контролюючого органу щодо віднесення напівпричепів та сідлових тягачів до основних засобів подвійного призначення та необґрунтованість їх ототожнення з легковими або вантажними автомобілями, які віднесені податковим законодавством до засобів подвійного призначення.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, щодо правомірності включення ФОП ОСОБА_2 до складу витрат, пов`язаних з провадженням господарської діяльності, вартості придбаних запасних частин для сідлових тягачів та напівпричепів на загальну суму 517643,66 грн та визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень ГУ ДФС у Львівській області від 10.12.2018 № та № .

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обчислення єдиного внеску є похідним від встановленого порушення контролюючим органом у акті перевірки та збільшення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю за порушення положень статті 167, статті 168, пунктів 177.2, 177.4 статті 177 Податкового кодексу України.

Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) визначаються правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.

Частиною 1 ст. 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI, єдиний внесок нараховується, для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом (ч. 3 ст. 7 Закону № 2464-VI).

Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок (ч. 2 ст. 9 Закону № 2464-VI).

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону № 2464, обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску.

Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI, платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом № 2464 є недоїмкою та стягується з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом.

Відповідно до п. 11 ч. 3 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 № Ф сформована на підставі картки особового рахунку платника податків - ФОП ОСОБА_6 , відомості у яку внесено на підставі висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки від 09.11.2018 № 23487/03-20-13-02/, згідно з якими позивачем занижено суму єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 на загальну суму 90174,06 грн.

Рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.12.2018 № до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 10153,26 грн, виходячи із суми чистого оподатковуваного доходу, що є базою нарахування єдиного внеску за 2016-2017 рік на загальну суму 517643,96 грн.

Отже, оскільки в ході судового розгляду, як в суді першої так і апеляційної інстанції, не встановлено з боку ФОП ОСОБА_2 заниження податку з доходів фізичних осіб від провадження підприємницької діяльності за 2016-2017 роки, що у свою чергу призвело до безпідставного донарахування військового збору та єдиного внеску, а тому наведені вище доводи стосуються і встановленого заниження суми утриманого військового збору з суми чистого оподатковуваного доходу та заниження сум єдиного внеску, нарахованого з чистого оподатковуваного доходу від підприємницької діяльності.

Оскільки є безпідставним донарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а тому відсутні підстави для застосування до ФОП ОСОБА_2 штрафних санкцій в розмірі 10 153,26 грн, згідно п. 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, оскільки фактичними обставинами справи та висновком про протиправність вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.12.2018 № Ф , підтверджується і протиправність рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 10.12.2018 № , яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 10 153,26 грн, виходячи із суми 90 174,06 грн. Відповідно і податкові повідомлення-рішення від 10.12.2018 № та № , якими позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем штрафні санкції на загальну суму 10 200,00 грн. також підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ, практику Європейського Суду з прав людини, застосовують як джерело права.

Отже, суд апеляційної інстанції враховує правову позицію Європейського суду з прав людини (далі - Суд), викладену, зокрема, в рішенні від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» (заяви № 23759/03 та № 37943/06), де Суд визначив концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.

Тобто, норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи.

Суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від 09 грудня 1994 року, серія A,303-A, п. 29).

Здійснивши системний аналіз долучених до справи доказів та правильно застосувавши під час розгляду справи норми матеріального права що регламентують спірні правовідносини, зокрема, положення статей 167, 168, 177 Податкового Кодексу України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, щодо обґрунтованості заявленого адміністративного позову, оскільки висновки контролюючого органу щодо порушення фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 вимог податкового законодавства спростовано під час розгляду справи.

Апеляційна скарга Головного управління ДФС у Волинській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Згідно приписів ст. 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Волинській області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року у справі № 140/431/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач: О. М. Гінда
судді В. В. Ніколін
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 02.08.2019.