Справа № 420/5820/18
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5820/18

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 26 лютого 2019 року

Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Градовського Ю.М., Крусяна А.В.,

при секретарі Голобородько Д.В.,

за участі сторін:

апелянта ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Талишханової Ф.М.,

перекладача Хамдард Н.Х.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання противоправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся з адміністративним позовом у якому заявлено вимоги Головному управлінню Державної міграційної служби України в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування наказу № 203 від 24 жовтня 2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки посиланням позивача на історію переслідування його та його родини в Афганістані.

Крім того, апелянт вважає, що надана ним та загальновідома інформація щодо наявності ситуації загальнопоширеного насильства в Афганістані є підставою для надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

В свою чергу, міграційним органом подано відзив на вказану апеляційну скаргу у якому зазначено, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, так як позивач не зазнавав будь-яких переслідувань у Афганістані, а тому не може визнаватись біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 1984 року народження є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, за національністю - таджичка, за релігійними переконаннями - мусульманка-суннітка.

При цьому, ОСОБА_1 одружена з громадянином Афганістану ОСОБА_7 , з яким має спільних дітей, а саме: ОСОБА_3 2006 р.н.; ОСОБА_4 2010р.н.; ОСОБА_5 2012 р.н.; ОСОБА_6 , 2014 р.н., які народились на території Афганістану.

Крім того, позивач не є членом жодних політичних, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій, ані в країні громадянської належності, ані на території України.

Між тим, ОСОБА_1 вибула з Афганістану 18 вересня 2015 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Стамбул ( Туреччина), на підставі паспортного документу серії НОМЕР_1 та туристичної візи.

На території Туреччини знаходилась протягом двох років. З території Туреччини легально вибула до України 14 вересня 2017 року, авіарейсом Стамбул (Туреччина) - Харків (Україна), на підставі вищевказаного паспортного документу та візи типу С серії Y 02618776.

При цьому, перше звернення до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 25 вересня 2017 року.

Проте, за письмовим клопотанням особи та на підставі наказу УГШІЗСІ ГУДМС від 27 вересня 2018 № 185 розгляд заяви позивача припинено (ОС № 20170Б0149).

В свою чергу, повторне звернення особи відбулось 11 жовтня 2018 року. В заяві шукач захисту вказала, що її переслідувало угруповання «Талібан» в країні громадянської належності, а тому вона покинула останню.

В даному випадку, до управління надано позивачем лист з погрозами від талібів (переклад листа долучено до ОС чоловіка) та газету на мові дарі без перекладу на українську мову. Стосовно листа з погрозами встановлено, що зазначений лист адресований чоловіку особи та не містить безперечних доказів загрози її життю та здоров`ю. В листі йдеться про те, що чоловіку заявниці необхідно припинити співпрацю з невірними тоді життя його родини буде в безпеці.

В свою чергу, 24 жовтня 2018 року міграційним органом прийнято висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В даному випадку, зазначений висновок мотивований тим, що заява позивача не обґрунтована, тобто в ній відсутні умови, зазначені у ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Внаслідок чого, 24 жовтня 2018 року міграційним органом видано наказ № 203 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.208).

Не погоджуючись з відмовою позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, зроблено висновок про відмову у скасуванні оскаржуваного рішення міграційного органу, так як відсутні підстави вважати позивача біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, регулюється ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно із ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" - в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з п. 195 «Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року)» - у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до ч. 6 ст. 8 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п. 25 Постанови Пленуму ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов`язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов`язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судовою колегією встановлено, що згідно наданої ОСОБА_1 інформації вона є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, яка не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки побоюється за власне життя у разі повернення на Батьківщину через переслідування терористичним угрупуванням «Талібан».

При цьому, перебуваючи на території України, вказана особа звернулась до міграційного органу за отриманням притулку у передбаченому ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» порядку.

Між тим, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що необхідною умовою для визнання особи біженцем є факт наявності обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

При цьому, із зібраних пояснень особи вбачається, що вказані нею побоювання щодо повернення до Афганістану обґрунтовуються переслідуванням її чоловіка з боку терористичного угрупування «Талібан».

В даному випадку, вказані переслідування, на думку позивача, обґрунтовуються його працею в телефонних компаніях Афганістану.

Між тим, колегія суддів зазначає, що з пояснень особи вбачається, що вона та її чоловік не зазнавали будь-яких утисків за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи.

Внаслідок чого, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем обставини не є підставами для визнання позивача біженцем.

Крім того, міграційним органом та судом першої інстанції вірно встановлено численні суперечності у викладених історіях переслідування родини позивача при першому та другому зверненні до міграційного органу в Україні.

Також, колегія суддів погоджується з дослідженою судом першої інстанції інформацією про країну походження позивача, як на підставу для відмови у визнанні його особою, що потребує додаткового захисту.

В даному випадку, за інформацією міжнародної координаційної ради поліції, Афганська національна поліція (ANP) забезпечує добрий рівень безпеки в Кабулі та інших великих містах: Герат , Мазарі- Шаріф , Файзабад.

Внаслідок чого, відповідно до зібраної судом інформації по країні походження позивача вбачається, що його повернення до Афганістану, зокрема до м. Кабул, не несе останньому особистої загрози життю чи здоров`ю.

За таких обставин, судом першої інстанції зроблено вірний висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем, або особою, що потребує додаткового захисту.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 05 серпня 2019 року.

Головуючий: О.В. Яковлєв

Судді: Ю.М. Градовський

А.В. Крусян