Справа № 260/743/19
Суддя: Гебеш С. А.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2019 року м. Ужгород№ 260/743/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді -Гебеш С. А.

при секретарі судових засідань - Жирош С.Ю.

та осіб, що беруть участь у справі:

представника позивача - Сільваші В.М ОСОБА_1

представника відповідача - Гончарук В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ядзакі Україна" до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування припису та постанови, -

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Ядзакі Україна" звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області, згідно якого просило суд: 1.Визнати протиправним та скасувати Припис №ЗК166/7/АВ/П від 08 квітня 2019 року, винесений Управлінням Держпраці у Закарпатській області про усунення виявлених порушень з вимогою до ТОВ «Ядзакі Україна» в подальшому дотримуватися вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України; 2. Визнати протиправною та скасувати Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК166/7/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-69 від 18 квітня 2019 року, винесену Управлінням Держпраці у Закарпатській області в особі першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик Василя Івановича, якою накладено на товариство з обмеженою відповідальностю «Ядзакі Україна» штраф у розмірі 41730 грн.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що в ході інспекційного відвідування за зверненням працівника ОСОБА_2 щодо порушення його трудових прав в частині збереження за ним місця роботи під час проходження строкової служби, посадовими особами відповідача було виявлено порушення підприємством ч.3 ст. 119 КЗпП України, а саме звільнення працівника під час проходження ним строкової військової служби під час дії особливого періоду про що складено відповідний Акт інспекційного відвідування № ЗК 166/7/АВ від 04.04.2019р.

Позивач у позовній заяві зазначає, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прийнятий на посаду в`язальник схемних джгутів ТОВ «Ядзакі Україна» з 22.12.2014 року, відповідно до наказу № Н006966 від 18.12.2014 року, строковий трудовий договір № 09508 від 18.12.2014 року. З 16 листопада 2017 р. на посаду агент з постачання, відповідно до наказу № TR05166 від 13.11.2017року.

З 09.07.2018 року ОСОБА_2 призваний на військову службу за контрактом, що підтверджується повідомленням Ужгородського ОМВК №3004 від 10.07.2018р.

Зважаючи на це, після надходження вказаного повідомлення на адресу ТОВ «Ядзакі Україна», з 19.07.2018 він звільнений з посади агент з постачання, у зв`язку з призовом або вступом на військову службу, відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України (наказ №D009462 від 18.07.2018). З наказом на звільнення працівник ознайомлений належним чином, під розпис. Свою трудову книжку забрав власноручно та під розпис в журналі обліку 14.01.2019, коли особисто з`явився на території ТОВ «Ядзакі Україна».

Того ж дня, отримавши пропозицію про скасування наказу на звільнення №D009462 від 18.07.2018 року та приступити до роботи на посаді агент з постачання відмовився у письмовій формі (з особистих причин, які не побажав висвітлити). При написанні відповідної заяви, ОСОБА_3 зазначив, що до ТОВ «Ядзакі Україна» та посадових осіб підприємства претензій у нього немає.

Разом з тим, отримавши письмову пропозицію приступити до роботи, шляхом укладання трудового договору, за посадою та умовами, які були чинними до його призову (вступу) на військову службу, погодився.

З цією метою він у письмовій формі висловив свій намір з 29.01.2019 року приступити до ознайомчого навчання в тренінг-класі підприємства і працевлаштуватися на умовах строкового трудового договору орієнтовно з 06.02.2019 року, а також заздалегідь власноручно написав заяву про працевлаштування. Однак ні в попередньо погоджену дату початку навчання (29.01.2019 року ), ні у визначену ним самим орієнтовну дату початку роботи (06.02.2019 року), ні у подальший період по теперішній час ОСОБА_3 на території ТОВ «Ядзакі Україна» більше не з`являвся, і до посадових осіб чи працівників підприємства з приводу свого планованого працевлаштування (чи поновленні на роботу) не звертався, жодних документів, які вимагаються для працевлаштування (поновленні на роботу) на умовах трудового договору, окрім заяви на працевлаштування, до департаменту по роботі з персоналом ТОВ «Ядзакі Україна» не надавав.

Таким чином, позивач ужив усіх залежних від нього дій, щодо скасування наказу на звільнення №D009462 від 18.07.2018року, однак ОСОБА_2 висловив свою незгоду із скасуванням наказу про звільнення. Отже, у ТОВ «Ядзакі Україна» відсутні правові підстави проти волі ОСОБА_2 скасовувати наказ про його на звільнення №D009462 від 18.07.2018 року.

Крім цього, як на підставу для задоволення даного адміністративного позову, позивач зазначив, що Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року №826/8917/17 - визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017р. №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні.

Таким чином, проведена перевірка про що складено відповідний Акт інспекційного відвідування № ЗК 166/7/АВ від 04.04.2019р. та винесений Припис №ЗК166/7/АВ/П від 08 квітня 2019 року, Управлінням Держпраці у Закарпатській області про усунення виявлених порушень з вимогою до ТОВ «Ядзакі Україна» в подальшому дотримуватися вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а в подальшому і Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК166/7/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-69 від 18 квітня 2019 року, винесена Управлінням Держпраці у Закарпатській області в особі першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицик Василя Івановича, якою накладено на товариство з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» штраф у розмірі 41730 гривень є незаконною та відповідно підлягає скасуванню, а тому позивач звернувся із даним адміністративним позовом до суду, як від вважає, за захистом своїх порушених прав з боку суб`єкта владних повноважень.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення даного адміністративного позову заперечила з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, при цьому додатково пояснивши, що за результатами інспекційного відвідування встановлено порушення ТОВ Ядзакі вимог п. 3 ч. 1 ст. 36, ст. 119 КЗпПУ, що виразилось у неправомірному звільненні ОСОБА_2 , який був призваний на строкову військову службу в особливий період, з роботи без збереження місця роботи і середнього заробітку. При цьому, представник відповідача додатково зазначила, що з моменту оголошення Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 17 березня 2014 року в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України "Про демобілізацію", після стабілізації обстановки на сході України. Однак, на даний час продовжує діяти особливий період, оскільки Указ про демобілізацію та закінчення особливого періоду Президентом України не видавався. У зв`язку з чим, вважає, що на вказаного громадянина розповсюджуються трудові та соціальні гарантії, встановлені особам, призваним на строкову військову службу на особливий період, у вигляді збереження місця роботи на підприємствах, в яких вони працювали під час призову.

Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК600/215/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-259 від 04.12.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 5 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, тобто за недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Отже, підстави для скасування припису та постанови відсутні, оскільки відповідач в даному випадку діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наказом позивача прийнятий на посаду в`язальник схемних джгутів ТОВ «Ядзакі Україна» з 22.12.2014 року, відповідно до наказу № Н006966 від 18.12.2014року (а.с.14), строковий трудовий договір № 09508 від 18.12.2014 року (а.с.12-13).

З 09.07.2018 ОСОБА_2 призваний на військову службу за контрактом, що підтверджується повідомленням Ужгородського ОМВК №3004 від 10.07.2018 року (а.с.15).

Наказом №D009462 від 19.07.2018 року ОСОБА_2 звільнений з посади агент з постачання, у зв`язку з призовом або вступом на військову службу, відповідно до п.3 ст.36 КЗпП України і з наказом на звільнення працівник ознайомлений належним чином, під розпис (а.с.16).

22 березня 2019 року на адресу Управління Держпраці надійшло звернення гр. ОСОБА_2 щодо порушення його права на збереження місця роботи і середнього заробітку під час проходження ним військової служби(а.с.74).

На підставі вищевикладеного звернення ОСОБА_2 , Управлінням Держпраці у Закарпатській області видано наказ від 29.03.2019 року №69 про проведення інспекційного відвідування на ТОВ «Ядзакі Україна» за вказаним зверненнями (а.с.82).

За результатами інспекційного відвідування встановлено порушення ТОВ «Ядзакі Україна» вимог п.3 ч.1 ст. 36, ст. 119 КЗпПУ, що виразилось у неправомірному звільненні ОСОБА_2 , який був призваний на військову службу в особливий період, з роботи без збереження місця роботи і середнього заробітку.

Відповідно до п.19 Порядку контролю за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складається акт, і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Так, посадовою особою Управління Держпраці у Закарпатській області складено Акт інспекційного відвідування №ЗК 166/7/АВ від 04.04.2019 року (а.с.23-28) та винесено Припис №ЗК166/7/АВ/П від 08 квітня 2019 року, яким зобов`язано ТОВ "Ядзакі Україна" дотримуватися вимог, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП (а.с. 33-34).

05.04.2019 року позивачем було подано зауваження на Акт інспекційного відвідування №ЗК 166/7/АВ від 04.04.2019 року, в яких він зазначив, що на момент призову ОСОБА_2 на строкову військову службу та на момент їх звільнення за п. 3 ст. 36 КЗпП, мобілізація не проводилась, воєнний стан не оголошувався, відбудований період після закінчення воєнних дій не настав, а отже особливий період в контексті діючого законодавства України не діяв. У зв`язку з цим у ТОВ Ядзакі Україна були відсутні підстави для збереження місця роботи, посади та середнього заробітку на підприємстві за вказаним громадянином. Враховуючи наведене, позивач просив не виносити припис про усунення виявлених порушень та не притягати його до відповідальності (а.с. 29-30).

За результатами розгляду зауваження на Акт інспекційного відвідування Головне управління Держпраці у Закарпатській області листом від 08.04.2019 року № 36 повідомило позивача, що закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17 березня 2014 року. Таким чином, звільнення гр. ОСОБА_2 проводилось з порушенням вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Постановою про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК600/215/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-259 від 04.12.2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Ядзакі Україна» притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 5 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України, тобто за недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що склались між сторонами, суд виходить із наступного.

Відповідно до підпункту 5 пункту 4 Положення про Головне управління (Управління) Державної служби України з питань праці в області затверджене наказом Міністерства соціальної політики України від 27.03.2015 № 340 Управління Держпраці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

На момент виникнення правовідносин, процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, була визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Порядок № 295).

Відповідно до п. 19 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником (п. 20 Порядку № 295).

Відповідно до п. 27 Порядку № 295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Статтею 36 КЗпП України визначено підстави припинення трудового договору. Відповідно до п. 3 вказаної статті підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 119 КЗпП працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до абз. 5 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Статтею 17 Конституції України задекларований обов`язок держави щодо забезпечення соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби регламентовано Законом України від 25.03.1992 №2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232).

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону № 2232 громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно абз. 11 ст. 1 Закону України "Про оборону України" від № 1932-XII від 06 грудня 1991 року, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 5 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" № 3543-ХІІ від 21 жовтня 1993 року, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу;

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновків, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, яка включає не лише процес призову громадян на військову службу з метою виконання ними свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а й передбачає здійснення комплексу відповідних заходів, спрямованих на забезпечення функціонування країни у особливий період.

Так само і процес демобілізації полягає не тільки у припиненні перебування мобілізованих осіб на військовій службі, а й передбачає комплекс заходів, спрямованих на планомірне переведення функціонування держави в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом виконуючого обов`язки Президента України "Про часткову мобілізацію" № 303/2014 від 17 березня 2014 року (набрав чинності 18 березня 2014 року), затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, оголошено та розпочато часткову мобілізацію.

Цим же Указом передбачено здійснення ряду організаційних заходів, зокрема, які адресовані Голові Служби безпеки України, начальнику Управління державної охорони України, Голові Служби зовнішньої розвідки України, вищому командуванню Національної гвардії України, керівникам центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування України, Оперативно-рятувальну службу цивільного захисту, щодо переведення підпорядкованих їм військових формувань України, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

У відповідності до ч. 8 ст. 4 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

В подальшому виконуючим обов`язки Президента України та Президентом України безпосередньо було видано низку Указів, зокрема: від 14 листопада 2014 року № 875/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 року "Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях"; від 2 березня 2014 року № 189/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 1 березня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України"; від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України"; від 14 листопада 2014 року № 880/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 4 листопада 2014 року "Про невідкладні заходи із забезпечення державної безпеки"; від 24 вересня 2014 року № 744/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 серпня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо захисту України та зміцнення її обороноздатності"; від 24 березня 2014 року № 339/2014 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 березня 2014 року "Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України"; від 13 серпня 2015 року № 474/2015 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 20 липня 2015 року "Про невідкладні заходи щодо нейтралізації загроз державній безпеці"; від 30 січня 2015 року № 40/2015 "Про додаткові заходи щодо забезпечення проведення часткової мобілізації у 2015 році; від 14 лютого 2015 року № 85/2015 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 25 січня 2015 року "Про надзвичайні заходи протидії російській загрозі та проявам тероризму, підтримуваним Російською Федерацією"; від 12 березня 2015 року № 139/2015 "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 18 лютого 2015 року "Про додаткові заходи щодо зміцнення національної безпеки України"; від 7 серпня 2015 року № 469/2015 "Про утворення військово-цивільних адміністрацій".

Крім того, згідно з п. 5 Указу Президента України від 14.01.2015 року №15/2015 зобов`язано Кабінет Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь «ПОВНА ГОТОВНІСТЬ».

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент не приймав.

Отже, з аналізу наведеного можна дійти висновку, що особливий період розпочався з 18 березня 2014 року після прийняття вказаного Указу Президента України та станом на час виникнення спірних правовідносин його скасовано (припинено) не було, оскільки, як зазначалось вище, складовими частинами такого періоду є час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, який в повному обсязі не завершений навіть станом на час вирішення спірних правовідносин у судовому порядку.

Щодо посилань представника позивача, як на підставу для скасування оскаржуваного припису та постанови про на кладення штрафу на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №826/8917/17, якою визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04,2017р. №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні, то суд такі доводи відхиляє, оскільки судом враховані обставини справи та норми діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, оскільки всі дії відповідача проведенні відповідачем до 14.05.2019 року тобто до прийняття судом рішення про визнано невинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04,2017р. №295 "Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні.

Крім того, згідно ухвали Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 19.06.2019 року у даній справі відкрито касаційне провадження за скаргою Кабінету Міністрів України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у справі №826/8917/17.

Також, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до вимог ч.5 ст. 242 КАС України чітко передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а оскільки Верховним Судом в даному випадку ще не надавалась правова оцінка вказаному рішенню суду, то такі доводи позивача по справі суд відхиляє за необґрунтованістю.

Судом встановлено, що відповідно до повідомлення Ужгородського ОМВК №3004 від 10.07.2018 року ОСОБА_2 призваний на військову службу за контрактом.

Разом з тим, на момент призову вказаного працівника, рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав, а тому на позивача поширюються гарантії щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року в справі № 389/274/17.

Більш того, суд також зазначає, що відповідно до абз. 2 п. 2 рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року N 1-рп 99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Слід також зазначити, що у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі №813/782/17 зазначено, що чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин.

Відповідно до вимог ч.5 ст. 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, звільнення ОСОБА_2 у зв`язку із вступом на військову службу здійснено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому Припис №ЗК166/7/АВ/П від 08 квітня 2019 року про усунення виявлених порушень з вимогою до ТОВ «Ядзакі Україна» в подальшому дотримуватися вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України та відповідно і Постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗК166/7/АВ/П/ПТ-ВЗ-ФС-69 від 18 квітня 2019 року, якою накладено на товариство з обмеженою віщдавщшьністю «Ядзакі Україна» штраф у розмірі 41730 грн., прийняті відповідачем на підставі, у спосіб та у межах своїх повноважень, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття, у зв`язку з чим підстави для їх скасування відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України.

Суд вважає, що доводи позивача про те, що він ужив усіх залежних від нього дій, щодо скасування наказу на звільнення ОСОБА_2 №D009462 від 18.07.2018року не можуть в даному випадку підставою для задоволення даного позову, оскільки такий наказ про звільнення позивач в даному випадку не вправі був виносити з підстав п. 3 ст. 36 КЗпП України, а тому суд погоджається з позицією відповідача що звільнення гр. ОСОБА_2 проводилось позивачем з порушенням вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, в ході розгляду справи, надав достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і довів правомірність та обґрунтованість винесеного припису та постанови про накладення штрафу, з огляду нащо відсутні підстави для визнання їх протиправними та скасування, а тому відповідно у задоволенні даного адміністративного позову слід відмовити повністю.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ядзакі Україна" (вул. Туряниці, буд. 7,с. Минай,Ужгородський район, Закарпатська область,89424, код ЄДРПОУ - 32269989) до Управління Держпраці у Закарпатській області ( вул. Минайська, буд. 16,м. Ужгород,Закарпатська область,88018, код ЄДРПОУ -39795035 про визнання протиправним та скасування припису та постанови - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

В разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано судом 02.08.2019 року.

СуддяC.А. Гебеш