Справа № 440/69/19
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.С. Бойко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 р. Справа № 440/69/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2019, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039 по справі № 440/69/19

за позовом ОСОБА_1

до Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації

про визнання протиправним та скасування індивідуального акту, визнання бездіяльності протиправною,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт про залишення заяви без руху, виражене у листі №01.2-08/3098 від 30.05.2017 та підтверджене у листі №К-806/01.2-3 від 12.056.2017, а також у протоколі засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби обласної державної адміністрації №4 від 24.05.2017;

- визнати протиправною бездіяльність стосовно неприйняття рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або про відмову в направленні на альтернативну службу за наслідками розгляду відповідної заяви, всупереч визначеному Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" способу розгляду таких заяв;

- зобов`язати розглянути заяву від 27.07.2015 про альтернативну службу у відповідності до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" та за результатами розгляду прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на альтернативну службу або рішення про відмову в направленні на альтернативну службу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач протиправно залишив без руху його заяву від 27.07.2015 про заміну військової служби альтернативною у зв`язку релігійними переконаннями.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

Визнано протиправним та скасовано рішення комісії у справах альтернативної (невійськової) служби департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, оформленого протоколом №4 від 24 травня 2017 року про залишення без руху заяви ОСОБА_1 від 27 липня 2015 року про направлення його на альтернативну службу.

Визнано протиправною бездіяльність департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації щодо неприйняття рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 27 липня 2015 року про направлення громадянина на альтернативну службу або про відмову в направленні на альтернативну службу.

Зобов`язано департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 липня 2015 року про альтернативну службу та прийняти рішення у відповідності до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" про направлення ОСОБА_1 на альтернативну службу або про відмову в направленні на альтернативну службу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року №440/69/19, а саме його мотивувальну частину, внісши наступні правки:

- у реченні першому абзацу 43 мотивувальної частини рішення виключити слова: "перебування громадянина на військовому обліку; його призову на строкову військову службу та";

- абзац 45 мотивувальної частини рішення, що містить такий текст: "Отже, під час звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про направлення на альтернативну службу дотримано лише одну із трьох умов визначених Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" для його направлення на альтернативну службу, а саме подано відповідну заяву, а тому у відповідності до вимог статті 4 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" позивач не підлягав направленню на альтернативну службу. Разом з тим, вказана обставина залишена відповідачем поза увагою під час прийняття спірного рішення", виключити повністю;

- зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №440/69/19 - Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації подати до суду звіт про виконання судового рішення у встановлений строк.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №440/69/19 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Позивач надав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 27 липня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації із заявою про заміну військової строкової служби альтернативною (невійськовою) службою у зв`язку з релігійними переконаннями.

Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації листом від 09 вересня 2015 року №04-05/5615 повідомив ОСОБА_1 , що враховуючи те, що на початок призову йому виповнюється 27 років, на строкову військову службу він не призиватиметься, відповідно і направленню на альтернативну службу не підлягає.

Не погоджуючись з вказаною відповіддю ОСОБА_1 оскаржив її до суду.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації розглянути заяву ОСОБА_1 від 27 липня 2015 року про направлення на альтернативну службу у відповідності до Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" з урахуванням висновків суду.

24 травня 2017 року на засіданні комісії у справах альтернативної (невійськової) служби Полтавської обласної державної адміністрації прийнято рішення про залишення заяви ОСОБА_1 від 27 липня 2015 року без руху.

Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Частиною першої статті 1 Закону №2232-XII встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до частин третьої, четвертої та п`ятої вказаної статті військовий обов`язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.

Громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.

Відповідно до статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 №1975-XII (далі - Закон №1975-XII).

Статтею 1 цього Закону встановлено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством.

Відповідно до статті 2 Закону №1975-XII право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно із статтею 4 Закону №1975-XII на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Не підлягають направленню на альтернативну службу громадяни: звільнені відповідно до законодавства від призову на строкову військову службу; яким відповідно до законодавства надано відстрочку від призову на строкову військову службу (на строк дії відстрочки).

Статтею 9 цього Закону передбачено, що для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у статті 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.

Відповідно до статті 11 вказаного Закону заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів.

Для явки за викликом до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації громадянин звільняється від навчання, а також від роботи із збереженням середньомісячного заробітку.

Підставою для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є: несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори; відсутність підтверджень щодо істинності релігійних переконань; неявка громадянина без поважних причин за викликом до місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Відмова у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори з інших підстав, ніж передбачені у частині третій цієї статті, забороняється.

Про відмову у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації сповіщає громадянина у письмовій формі.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань і видається заявникові.

Аналізуючи наведені положення Закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що для направлення громадянина на альтернативну службу необхідне дотримання наступних умов: перебування громадянина на військовому обліку; його призову на строкову військову службу та подання ним заяви про направлення на альтернативну службу.

Таким чином, за результатами розгляду заяви про направлення на альтернативну службу структурний підрозділ місцевої державної адміністрації приймає рішення: про направлення громадянина на альтернативну службу; про відмову у направленні на альтернативну службу або звільнення громадянина від призову на військові збори.

Під час розгляду справи встановлено, що протоколом засідання призовної комісії №6 від 08 жовтня 2013 року ОСОБА_1 1988 року народження виключено з обліку призовників, як громадянина, який до дня відправлення на строкову військову службу досягнув 25 - річного віку та прийнято на облік як військовозобов`язаного. На початок осіннього призову 2015 року позивач не перебував на військовому обліку призовників в Кременчуцькому ОМВК, що підтверджується листом Кременчуцького об`єднаного міського військового комісаріату від 17 лютого 2017 року №5/822.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час звернення ОСОБА_1 до відповідача із заявою про направлення на альтернативну службу дотримано лише одну із трьох умов, визначених Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" для його направлення на альтернативну службу, а саме подано відповідну заяву, а тому у відповідності до вимог статті 4 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" позивач не підлягав направленню на альтернативну службу. Разом з тим, вказана обставина залишена відповідачем поза увагою під час прийняття спірного рішення.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі щодо зміни рішення суду першої інстанції шляхом виключення з мотивувальної частини рішення висновків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки аналіз статей, зроблений судом першої інстанції, відповідає нормам Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу".

Щодо вимоги позивача, викладеної в апеляційній скарзі про зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі №440/69/19 - Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації подати до суду звіт про виконання судового рішення у встановлений строк, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Вказаною нормою КАС України встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

При цьому, встановлення вказаного заходу судового контролю є доцільним виключно у випадку, коли наявні достатні та об`єктивні підстави вважати, що суб`єкт владних повноважень буде ухилятись від виконання судового рішення.

В ході судового розгляду справи судом не встановлено наявності жодних обставин, які б вказували на можливе ухилення відповідача від виконання судового рішення, тому суд не вбачає підстав для застосування положень ч. 1 ст. 382 КАС України.

Що стосується посилань відповідача на те, що у зв`язку з досягненням ОСОБА_1 27 років на нього не розповсюджуються норми Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" в частині права на направлення на проходження строкової військової служби та в частині права на направлення для проходження альтернативної (невійськової) служби, колегія суддів зауважує, що саме вказаний закон визначає організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.

Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 по справі № 440/69/19 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді Г.Є. Бершов І.М. Ральченко