Справа № 520/8824/18
Суддя: Подобайло З.Г.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 р.Справа № 520/8824/18
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Подобайло З.Г.,

Суддів: Григорова А.М. , Бартош Н.С. ,

за участю секретаря судового засідання Мороза М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С., м. Харків, повний текст складено 24.01.19 року по справі № 520/8824/18

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України , Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про визнання неправомірними дії, визнання рішення неправомірним та скасування рішення, скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточненого адміністративного позову, просить суд: визнати неправомірними дії Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області щодо надання ОСОБА_1 невмотивованої відповіді на заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; визнати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 № 262-18 неправомірним та скасувати його; скасувати постанову Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 59 від 03.09.2018 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути справу про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення про визнання мене, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова Головного управління державної міграційної служби України у Харківській області № 59 від 03.09.2018 про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення Державної міграційної служби України № 262-18 від 17.08.2018 є протиправними та є такими, що підлягають скасуванню.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 січня 2019 р. адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України № 262-18 від 17.08.2018р. Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ДМС не може погодитись з рішенням Харківського окружного адміністративного суду , подало апеляційну скаргу , вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального (п.п.1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та процесуального (ст.ст. 76, 77, 90, 242 КАС) права, що призвело до неправильного вирішення справи дії ДМС України відповідають чинним приписам Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вважає, що рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року № 262-18 про відмову у визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи. Просить скасувати рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 , винести нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Сторони по справі повідомлені належним чином про день, час та місце судового розгляду апеляційної скарги.

Позивач повідомлявся на адресу визначену в позовній заяві, поштове відправлення повернулося з відміткою пошти : " інші причини невручення - відсутній одержувач чи адресат вибув чи відсутність адресату".

Відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином.

Тобто, відповідно до ч. 11 ст. 126 КАС України позивач вважаються повідомленим належним чином.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, відповідачів та третьої особи , перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є громадянином Кот-д`Івуар , 14.09.2017 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач отримав повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області № 59 від 03.09.2018, в якому вказано, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі рішення Державної міграційної служби України № 262-18 від 17.08.2018.

Не погоджуючись із вказаним повідомленням Головного управління державної міграційної служби України у Харківській області та рішенням Державної міграційної служби України позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги частково , суд першої інстанції виходив з того , що відповідачем в порушення норм чинного законодавства України не було досліджено в повному обсязі та проаналізовано інформацію по країні походження позивача на момент винесення спірного рішення. Інформація про країні походження позивача, яка надана відповідачем до суду та яка лягла в основу відмови, взагалі не містить опису реального становища країни походження позивача. А отже суд не має змоги оцінити дії відповідача щодо відмови у наданні відповідного статусу такими, що вчинені з урахуванням всіх обставин та добросовісно. Враховуючи те, що судовим розглядом встановлено протиправність рішення Державної міграційної служби України № 262-18 від 17.08.2018, суд з метою належного захисту прав позивача вважає за необхідне зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI від 22.09.2011 (далі - Закон № 3773-VI) правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України, у разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Статтею 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно до п.1 ст.1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Також, п.13 ст.1 наведеного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З наведеного вбачається, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування цих суб`єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Матеріали справи свідчать, що позивач покинув територію Республіки Кот д`Івуар та прибув на територію України в листопаді 2005 року з метою навчання на запрошення Харківської Національної академії міського господарства.

Позивач закінчив навчання у вказаному учбовому закладі та 25 січня 2011 року отримав диплом бакалавра з архітектури.

Таким чином, законні підстави у позивача відпали і він опинився у статусі нелегального мігранта.

14.07.2015 року ГУ ДМС України в Харківській області відносно заявника було прийнято рішення щодо примусового повернення на батьківщину.

Дзержинським судом м. Харкова 07.02.2017 року винесено постанову про примусове видворення громадянина Республіки Кот д`Івуар ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України.

14.09.2017 позивач перебуваючи на території України нелегально звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», згідно з яким, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вказана стаття не встановлює будь-яких санкцій за порушення строку подання заяви, та водночас, відображає рівень побоювань заявника зазнати переслідувань чи серйозної шкоди.

У зв`язку з чим наголошуємо, що відповідно до правового висновку Верховного Суду, який викладений у постанові від 14.03.2018 (справа N 820/1502/17) значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому , мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Позивач звернувся за міжнародним захистом після п`ятирічного знаходження в України, тобто порушив порядок звернення за захистом в Україні.

В обґрунтування своєї заяви позивач зазначав, що він був членом організації RDR (rassemblement democtratique des republiquants) - інша назва ОР (Об`єднання республіканців), відповідав за «інформаційну складову» в осередку цієї організації в районі Йопугон міста Абіджан. В 2004 році під час демонстрації протесту проти діючої влади він разом з іншими демонстрантами був побитий та заарештований. Позивача в числі інших десятьох затриманих відпустили з відділку поліції наступного ранку. З 2011 року його держава зазнала складний період- війну. Військові сіють страх. В країні поширений обіг зброї. Також, позивач повідомляє про те, що в травні 2017 року (а саме 12-15 травня ) в Республіці Кот д`Івуар відбулась війна, там небезпечно жити та пересуватись, оскільки жоден не може знайти притулок від агресії військових та повстанців. Протягом останніх шести років позивач не може встановити контакт зі своїми батьками, та не знає де вони знаходяться. Позивач вважає що на сьогоднішній день, його країна - це поле битви, де половина населення володіє зброєю.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов`язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов`язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов`язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно з абзацом 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту необхідно додавати документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Підтвердженням фактів стати жертвою переслідування можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні громадянської належності або країні постійного проживання.

Під час перевірки позивач не надав жодних доказів, самою перевіркою не встановлено обставин, які б свідчили про переслідування позивача у випадку його повернення на Батьківщину.

З наданих позивачем документів до своєї заяви про визнання його біженцем вбачається, що позивачем не надано жодних документальних доказів, які б свідчили про будь-яку персональну загрозу для позивача.

Приймаючи до уваги той факт, що позивач повідомив, що до того як залишив батьківщину в 2005 році, був у складі організації ШЖ- інша назва ОР, яку з 1999 року очолював ОСОБА_8 , який на теперішній час є президентом Республіки ОСОБА_4 , жодних підстав зазнати будь-які переслідування за його політичні переконання для позивача не вбачається.

На співбесідах позивач підтвердив, що більше не приймає будь - якої участі у діяльності вищевказаної політичної організації. Таким чином стає очевидним, що у позивача відсутні будь - які підстави для суб`єктивного страху переслідування у разі його повернення до Республіки Кот Кот д`Івуар .

Позивач також повідомив, що в його країні поширений обіг зброї, небезпечно жити та пересуватись, оскільки жоден не може знайти притулок від агресії військових та повстанців.

Дійсно, в 2011 році Республіка ОСОБА_4 пережила гостру політичну кризу, яка тривала до 11 квітня 2011 року, коли прибічники ОСОБА_8 встановили контроль над територією держави та містом Абіджан, попередній президент ОСОБА_14 був арештований, новим президентом став ОСОБА_15 та 21 травня в Ямусукро він офіційно прийняв посаду президента Кот д`Івуара.

Аналіз інформації по країні походження підтверджує, що обстановка в Республіці Кот д`Івуар в плані безпеки залишається врегульованою, вказує на стабілізацію політичної обстановки в Республіці Кот д`Івуар, а саме 25 жовтня 2015 року в Кот Дівуар відбулися вибори та президент ОСОБА_8 був знову обраний на пост голови держави: «Приветствуя оглашение окончательных результатов президентских выборов в Кот-д`Ивуаре, Генеральный секретарь ООН Пан ОСОБА_16 поздравил президента с переизбранием главой государства, а народ и правительство страны с успешным завершением избирательного процесса. Избиратели Кот-д`Ивуара проголосовали в мирной обстановке и переизбрали на второй срок президента ОСОБА_10 . Завершение президентских выборов, которые прошли в мирной обстановке, дает возможность народу Кот-д`Ивуара «перевернуть страницу», начать новую главу в истории своей страны, добиваться консолидации на пути к долгосрочной стабильности», - заявила ОСОБА_11 . Она напомнила, что выборы прошли 25 октября 2015 года. 3 ноября ОСОБА_8 был приведен к присяге.

Вищевикладене свідчить про те, що безумовно, складності є в будь-якій державі, проте стає очевидним той факт, що на теперішній час у Республіці ОСОБА_4 спостерігається відносна стабільність та в цілому спокійна обстановка.

Проаналізувавши інформацію по країні походження, можна зробити висновок про те, що реальної загрози його життю та безпеці позивач не довів.

Позивач не навів жодних переконливих доказів того, що в його ситуації ці побоювання є аргументованими.

Колегія суддів вважає , що інформація, викладена громадянином Республіки Кот д`Івуар ОСОБА_1 , не відповідає переліку підстав для надання додаткового захисту, які вказані в п. 13. ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки загроза його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, позивачем не доведені.

Інформація по країні походження - Республіці ОСОБА_4 свідчить про спокійну ситуацію як в самій державі заявника так і на її кордонах. Більш того, за інформацією з відкритих джерел, встановлено, що згідно з Докладом Генерального секретаря Ради безпеки ООН про діяльність Відділення Організації Об`єднаних Націй для Західної Африки та Сахеля'5, перспективы экономического роста, как представляется, улучшились в Кот -д`Ивуаре и Сенегале, отчасти в результате способствовавших росту регулятивных реформ.

Крім того, як вбачається з цієї ж Доповіді в державі проводиться активна робота щодо забезпечення Стратегії забезпечення транскордонної безпеки в рамках Ради держав басейна ріки Мано.

Викладена інформація про країну походження відповідача свідчить про нормальну, спокійну ситуацію в державі заявника, яка розвивається в позитивному напрямку.

Отже, колегія суддів зазначає, що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо стверджувати про відсутність умов, через які особа може потребувати додаткового захисту або отримання статусу біженця. Також, ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного провадження не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Тому, приймаючи до уваги обставини перебування позивача у Кот-д`Івуарі та його виїзду з країни громадянської належності, а також враховуючи, що підчас розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу щодо його переслідування і наявності загрози його життю та свободі в цій країні, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача ознак біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, які визначені в пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону.

Документів та інших доказів, які б свідчили про наявність підстав для надання статусу біженця, позивачем надано не було, а ті обставини, які характеризують загальне положення в країні, в тому числі кримінальну, політичну та економічну ситуації, не містять конкретних відомостей про утиски позивача.

Визначені вище обставини не були взяти до уваги при розгляді справи в суді першої інстанції, що призвело до невірного вирішення справи .

У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.01.2019 року по справі № 520/8824/18 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)З.Г. Подобайло
Судді(підпис) (підпис) А.М. Григоров Н.С. Бартош
Повний текст постанови складено 05.08.2019 року