Справа № 826/15245/18
Суддя: Літвіна Наталія Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Сорочка Є.О.

Федотова І.В.

при секретарі Білоус А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просив суд:

- визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України, виражену у не підготовці та не поданні до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві документів, що необхідні для призначення позивачу пенсії за вислугу років;

- зобов`язати уповноважених на те осіб Національної поліції України підготувати та подати до Головного управління пенсійного фонду України у м. Києві всі необхідні документи для призначення позивачу пенсії за вислугу років, з урахуванням пільгової вислуги, здобутої останнім до набрання чинності Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08 липня 2011 року № 3668.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем - ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, у якій, зазначаючи про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

У апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про необхідність застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції від 24 грудня 2015 року, чинній на момент звільнення позивача зі служби (22 лютого 2016 року).

У відповідності до ст. 308 КАС України, справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, у період з 03 лютого 1997 року по 06 листопада 2015 року ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, з 07 листопада 2015 року по 24 лютого 2016 року - в поліції.

Так, наказом Голови Національної поліції України від 22 лютого 2016 року № 113 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням) з 24 лютого 2016 року.

Зі змісту вказаного наказу вбачається, що вислуга років на день звільнення складає:

у календарному обчисленні для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби та надбавки за вислугу років - 20 років 7 місяців 6 днів;

на пільгових умовах (без урахування календарної вислуги) - 4 роки 10 місяців 22 дні.

Позивач 04 серпня 2018року звернувся до Національної поліції України з заявою, у якій просив підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві документи, необхідні для призначення йому пенсії за вислугу років.

Листом від 28 серпня 2018 року № М-117/48-2018 відповідач повідомив ОСОБА_1 , що відповідно до наказу НПУ від 22 лютого 2016 року № 113 о/с вислуга років останнього у календарному обчисленні на день звільнення становить 20 років 7 місяців 6 днів, у зв`язку з чим немає законних підстав для оформлення та подачі документів до органів Пенсійного фонду для призначення пенсії за вислугу років.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст.12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається, зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» ст. 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби у період з 01 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше. Зазначеною статтею визначено умови призначення пенсії за вислугу років, чітко регламентовано питання необхідної тривалості вислуги років і при цьому підкреслено, яка саме вислуга років враховується для визначення права на призначення такого виду пенсії. Та зазначено, що на день звільнення позивача з Національної поліції України, його вислуга років в календарному обчисленні становила 20 років 7 місяців 6 днів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, осіб начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію регулюються Законом України від 09 квітня 1992 року № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262-XII).

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2262-XII, особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Пунктом «б» ч.1 ст. 17 Закону № 2262-XII передбачено, що особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» ст. ст. 1 2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються служба в органах внутрішніх справ, поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Державній кримінально-виконавчій службі України на посадах начальницького і рядового складу з дня призначення на відповідну посаду.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону № 2262-XII військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Згідно з п. «а» ст.. 12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби:

по 30 вересня 2011 року і на день звільнення мають вислугу 20 років і більше;

з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року і на день звільнення мають вислугу 20 календарних років та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік і більше;

з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року і на день звільнення мають вислугу 21 календарний рік та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше;

з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки та 6 місяців і більше;

з 1 жовтня 2020 року або після цієї дати і на день звільнення мають вислугу 25 календарних років і більше.

До календарної вислуги років зараховується також період, зазначений у частині другій статті 17 цього Закону.

Згідно з ч.2 ст.17 Закону № 2262-XII до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів вказує, що Законом № 2262-XII чітко визначено умови призначення пенсії за вислугою років (стаття 12) та види служби і періоди часу, які зараховуються до вислуги років для призначення пенсії (стаття 17).

Водночас, ст. 17-1 Закону № 2262-XII визначено, що порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії визначається постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» (далі - Порядок № 393), яка в свою чергу визначає які саме види служби зараховуються до вислуги років, та які саме види служби і в яких коефіцієнтах зараховуються на пільгових умовах.

Пунктом 3 Порядку № 393 визначені періоди служби, які зараховуються до вислуги років на пільгових умовах для призначення пенсії, відповідно до Закону № 2262-XII, серед переліку яких відсутні періоди проходження служби до 01.10.2011.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з витягу з наказу від 22 лютого 2016 року № 113 о/с, яким встановлено, що станом на день звільнення - 24 лютого 2016 року вислуга років ОСОБА_1 в календарному обчисленні становила 20 років 7 місяців 6 днів.

Окрім зазначеного, вказує, що відповідно до положень ст. 12 Закону № 2262-XII пенсія за вислугу років призначається, зокрема, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б»-»д», «ж» ст.ст. 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби у період з 01 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2016 року і на день звільнення мають вислугу 22 календарних роки та 6 місяців і більше.

Таким чином, законодавча норма, яка визначає умови призначення пенсії за вислугу років, чітко регламентує питання необхідної тривалості вислуги років і при цьому підкреслює, яка саме вислуга років враховується для визначення права на призначення такого виду пенсії.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має вислугу лише 20 календарних років 7 місяців 6 днів.

Отже, відповідач правомірно відмовив у направленні до органів Пенсійного фонду документів, необхідних для призначення позивачу пенсії за вислугу років.

Щодо доводів позивача про те, що станом на 30 вересня 2011 року останній мав вислугу 18 років 8 місяців 14 днів, з якої 16 років 2 місяці 10 днів фактичної вислуги та 2 роки 6 місяців 5 днів - вислуги, здобутої на пільгових умовах, а тому при призначенні йому пенсії за вислугою років, пенсійний орган повинен керуватись положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» в редакції від 02 квітня 1994 року, колегія суддів зазначає наступне.

Так, порядок призначення пенсії за вислугою років визначається положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» чинними саме на день звільнення особи зі служби, а не на час, коли особа мала право на пенсію за вислугою років, до змін внесених в законодавство, однак цим правом не скористалась.

Щодо доводів позивача в частині того, що він мав обґрунтовані очікування на отримання пенсії з урахуванням пільгової вислуги років, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, у справі «Суханов та Ільченко проти України» (рішення від 26 червня 2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини зазначив, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.

Отже, у даному випадку позивачем не доведено, а судом не встановлено наявність у позивача обґрунтованих очікувань - законних сподівань, і у цій справі існує спір щодо правильного тлумачення та застосування норм Закону № 2262-ХІІ, а тому такі доводи є безпідставними. Крім того, суд звертає увагу, що на момент звільнення позивача зі служби, останньому було достовірно відомо про внесені зміни у законодавство щодо пенсійного забезпечення.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів зазначає, що на день звільнення позивача з Національної поліції України, його вислуга років в календарному обчисленні становила 20 років 7 місяців 6 днів, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову.

Проаналізувавши всі доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Н.М. Літвіна

Судді Є.О. Сорочко

І.В. Федотов

Повний текст постанови виготовлено 05 серпня 2019 року.