Справа № 260/423/19
Суддя: Іванчулинець Д.В.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2019 року м. Ужгород№ 260/423/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинець Д.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії (вул. Новака, буд. 45, м. Ужгород, Закарпатська область, 88009, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 (далі третя особа), в якому просить: 1) визнати протиправними дії Виноградівської філії Закарпатського обласного центру зайнятості щодо відмови у виплаті фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_3 , з дня його працевлаштування 01.02.2019 року та зобов`язати Виноградівську філію Закарпатського обласного центру зайнятості прийняти рішення про виплату, нарахувати та виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_2 з дня його працевлаштування 01.02.2019 року; 2) розподілити судові витрати по справі.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в даній адміністративній справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про компенсацію витрат на оплату праці та додав до заяви довідку (за формою, що затверджена додатком до Порядку відповідно до постанови КМУ № 437 від 10.09.2014 року). Листом відповідача від 13.03.2019 року № 250-01 позивачу відмовлено у нарахуванні компенсації, оскільки ОСОБА_3 раніше працював на посаді юриста у Виноградівському геріатричному пансіонаті. Позивач вказує, що стаття 14 Закону № 5067 визначає, що до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать: 4) молодь, яка закінчила навчання у вищих навчальних закладах (протягом шести місяців після закінчення) і яка вперше приймається на роботу. Вважає, що дана стаття не містить вимогу, що дана категорія громадян повинна прийматися на роботу вперше у житті. Мається на увазі, що додаткові гарантії у молодого випускника з`являються саме тоді, коли він вперше приймається на роботу після закінчення навчання у вищому навчальному закладі. Після закінчення ВДНЗ «ПНУ ім. В.Стефаника» Чейпеш ОСОБА_4 вперше приймається на роботу. Перебування ОСОБА_3 у трудових відносин з іншим роботодавцем, але до закінчення навчання не охоплюється приписами вищевказаної ст. 14 Закону №5067. Також зазначає, що вказана стаття Закону не забороняє такій категорії громадян до закінчення вузу працювати де-інде.

Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з тим, що положення пункту 4 ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про зайнятість населення», а саме: «молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби) і яка вперше приймається на роботу» містить дві обов`язкові умови, для отримання компенсації, яку бажає отримувати позивач. Перша: молодь, яка протягом шести місяців закінчила навчання. Друга: це її перша робота у житті. Зазначає, що якби законодавець, передбачав тлумачення статті законодавства, запропоноване позивачем то не включав би другу частину норми права «і яка вперше приймається на роботу».

Згідно ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач працює у місті Виноградові в якості фізичної особи-підприємця.

В січні 2019 року позивач вирішив найняти на роботу двох осіб на посаду помічників адвоката.

Для цього позивач звернувся до відповідача із відповідним звітом (Форма № 3 - ПН «Інформація про попит на робочу силу»), в якому повідомив центр зайнятості про факт створення двох робочих місць (вакансій). Також створив відповідні вакансії на сайті відповідача в кабінеті роботодавця.

30 січня 2019 року до позивача звернулись із направленням від центру зайнятості двоє осіб: ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , що мають повну юридичну освіту. ОСОБА_3 , зокрема, являється випускником ДВНЗ «Прикарпатський національний університет ім. Василя Стефаника» і отримав диплом магістра 31 грудня 2018 року.

31 січня 2019 року позивач виніс Наказ № 1 та Наказ № 2 на працевлаштування на роботу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 починаючи з 01.02.2019 року на строк 2 роки.

31 січня 2019 року позивач подав повідомлення про прийняття працівника на роботу до Виноградівської ОДПІ.

За два місяці (лютий-березень) 2019 року позивач сплатив працівникам заробітну плату, ПДФО, військовий збір та здійснив нарахування ЄСВ.

Оскільки ОСОБА_3 являється молодим випускником вищого навчального закладу і протягом шести місяців після закінчення університету працевлаштований вперше, позивач вважає, що йому, як роботодавцю передбачено компенсацію ЄСВ протягом одного року.

12.03.2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про компенсацію витрат на оплату праці та додав до заяви довідку (за формою, що затверджена додатком до Порядку відповідно до постанови КМУ № 437 від 10.09.2014 року).

Листом відповідача від 13.03.2019 року № 250-01 позивачу відмовлено у нарахуванні компенсації, оскільки ОСОБА_3 раніше вже працював на посаді юриста у Виноградівському геріатричному пансіонаті.

Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.

Правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття визначаються Законом України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 № 5067-VI (далі Закон № 5067).

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону № 5067, роботодавцю, який працевлаштовує на нове робоче місце громадян, зазначених у частині першій статті 14 цього Закону (крім тих, які визначені пунктом 7 частини першої статті 14), та яким надано статус безробітного, за направленням територіальних органів центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, строком не менше ніж на два роки щомісяця компенсуються фактичні витрати у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відповідну особу за місяць, за який він сплачений.

Компенсація виплачується протягом одного року з дня працевлаштування особи за рахунок коштів, передбачених у бюджеті фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття у визначеному Кабінетом Міністрів України порядку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2013 № 347 затверджений Порядок компенсації роботодавцям витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, який визначає механізм виплати компенсації фактичних витрат роботодавця на сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштування осіб, яким надано статус безробітного, на нові робочі місця (далі Порядок № 347).

Пунктом 3 Порядку № 347 передбачено, що право на компенсацію має роботодавець, який працевлаштовує на нове робоче місце строком не менше ніж на два роки за направленням центру зайнятості зареєстрованих безробітних.

Відповідно до п.8 Порядку № 347, роботодавець, який працевлаштував зареєстрованого безробітного на нове робоче місце, для отримання компенсації подає протягом двох місяців з дня працевлаштування центру зайнятості заяву довільної форми, до якої додає довідку за формою згідно з додатком.

На підставі поданої роботодавцем заяви та довідки, персональних даних про особу, якими володіє центр зайнятості, даних органів доходів і зборів щодо відсутності у роботодавця заборгованості із сплати єдиного внеску, інформації органів Пенсійного фонду України про працевлаштування особи на нове робоче місце та відсутність у роботодавця заборгованості із сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а також даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо порушеної справи про банкрутство або визнання роботодавця банкрутом центр зайнятості приймає протягом п`яти робочих днів рішення про виплату компенсації роботодавцю.

У п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067 визначено, що до категорій громадян, що мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, належать молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби) і яка вперше приймається на роботу.

Відповідач посилається на те що, відповідно до положення п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067, а саме: «молодь, яка закінчила або припинила навчання у загальноосвітніх, професійно-технічних і вищих навчальних закладах, звільнилася із строкової військової або альтернативної (невійськової) служби (протягом шести місяців після закінчення або припинення навчання чи служби) і яка вперше приймається на роботу» містить дві обов`язкові умови, для отримання компенсації, яку бажає отримувати позивач:

1) це молодь, яка протягом шести місяців закінчила навчання.

2) це її перша робота у житті.

Суд не погоджується з таким твердженням відповідача з огляду на наступне.

На посаді юриста у Виноградівському геріатричному пансіонаті ОСОБА_3 працював у період з 13.11.2015 року по 24.01.2019 року, тобто на посаді яка не вимагає від працівника повної вищої юридичної освіти.

Так, відповідно до диплома Державного вищого навчального закладу «Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника» від 31 грудня 2018 року № М18 120887 ОСОБА_3 здобув кваліфікацію ступінь вищої освіти магістр, спеціальність «Право», освітня програма «Право», професійна кваліфікація «Юрист».

З 01 лютого 2019 року ОСОБА_3 розпочав трудову діяльність у позивача на посаді помічника адвокат.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може мати помічників з числа осіб, які мають повну вищу юридичну освіту. Помічники адвоката працюють на підставі трудового договору (контракту), укладеного з адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням, з додержанням вимог цього Закону і законодавства про працю.

Згідно з п. 2.1.2 положення про помічника адвоката, яке затверджене рішенням Ради адвокатів України № 123 від 01 червня 2013 року помічником адвоката може бути фізична особа, яка зокрема має повну вищу юридичну освіту.

Суд вважає, що оскільки ОСОБА_3 після закінчення вищого навчального закладу здобувши при цьому повну вищу юридичну освіту працевлаштувався вперше (протягом шести місяців після закінчення) на посаду, яка вимагає зокрема наявність такої освіти, то саме таку роботу слід вважати як першу.

Таким чином, суд дійшов висновку, що перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з іншим роботодавцем, але до закінчення навчання не охоплюється приписами вищевказаної ст. 14 Закону № 5067, оскільки закінчивши вищий навчальний заклад та здобувши вищу юридичну освіту особа працевлаштовується вперше, протягом шести місяців після закінчення, на посаду яка вимагає зокрема наявність такої освіти.

Суд також бере до уваги, що п. 4 ч. 1 ст. 14 Закону № 5067 не містить вимогу, що дана категорія громадян повинна прийматися на роботу вперше у житті. Вказана стаття Закону також не забороняє такій категорії громадян до закінчення вузу працювати.

Відповідно до пункту 8 Порядку компенсації роботодавцям витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (Затвердженого Постановою КМУ №347 від 15.04.2013 року «Деякі питання реалізації статті 26 та частини другої статті 27 Закону України "Про зайнятість населення") - роботодавець, який працевлаштував зареєстрованого безробітного на нове робоче місце, для отримання компенсації подає протягом двох місяців з дня працевлаштування центру зайнятості заяву довільної форми, до якої додає довідку за формою згідно з додатком.

На підставі поданої роботодавцем заяви та довідки, персональних даних про особу, якими володіє центр зайнятості, даних органів доходів і зборів щодо відсутності у роботодавця заборгованості із сплати єдиного внеску, інформації органів Пенсійного фонду України про працевлаштування особи на нове робоче місце та відсутність у роботодавця заборгованості із сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а також даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців щодо порушеної справи про банкрутство або визнання роботодавця банкрутом центр зайнятості приймає протягом п`яти робочих днів рішення про виплату компенсації роботодавцю. Обмін зазначеними даними здійснюється в порядку взаємного обміну інформацією.

Судом встановлено, що 12.03.2019 року позивачем подано до відповідача заяву довільної форми разом із довідкою, форма яка затверджена постановою КМУ № 437, в якій позивач просив здійснювати компенсацію сплаченого ЄСВ за працівника ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 статті 26 Закону №5067, зазначена в частині першій цієї статті компенсація не виплачується у разі, коли роботодавець:

1) має заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

2) визнаний у встановленому порядку банкрутом або стосовно нього порушено справу про банкрутство.

Аналогічний перелік підстав для відмови у виплаті компенсації також зазначений у п.6 Порядку №347.

Позивач не має заборгованості по сплаті ЄСВ, не визнаний банкрутом.

Суд також бере до уваги те, що поняття "майно" згідно першої частини статті 1 Першого протоколу Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися "майновими правами" і, відповідно, "майном" у розумінні цього положення.

Обставини справи щодо нереалізованих на практиці по оплаті компенсації ЄСВ - надавали заявнику право на інтерес, який по суті захищається статтею 1 Першого протоколу.

Європейський Суд в своїй судовій практиці характеризує якість закону наступним чином: «якість закону вимагає, щоб він був доступний для даної особи і вона також могла передбачити наслідки його застосування до неї та щоб закон не суперечив принципові верховенства права. Це означає, що в національному праві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання з боку державних органів у права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Небезпека свавілля є особливо очевидною, коли виконавча влада здійснює свої функції закрито».

У доповіді «Про верховенство права», затвердженій Венеціанською комісією на 86 пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 р.) на основі коментарів П. ван Дейка (Нідерланди), Г. Халлер (Швейцарія) АДРЕСА_3 . АДРЕСА_3 (Сполучене АДРЕСА_4 ) АДРЕСА_5 ОСОБА_6 Туорі (Фінляндія), за основу якої було взято Резолюцію Парламентської Асамблеї Ради Європи № 1594(2007) «Про принцип верховенства права» береться за основу визначення, надане Т. Бінгхемом у 2010 p., і з нього в п. 37 виводиться 8 «інгредієнтів» принципу верховенства права, серед яких одним із перших вказано доступ до закону (положення якого повинні бути зрозумілими, чіткими й передбачуваними)11. Спираючись на це визначення, а також з огляду на поняття верховенства права в різних правових системах у п. 41 визначаються складові частини верховенства права: 1) законність, у тому числі прозорий, підконтрольний і демократичний процес введення в дію законів; 2) правова визначеність; 3) заборона свавілля; 4) доступ до правосуддя, яке здійснюється незалежними й неупередженими судами, у тому числі судовий контроль над адміністративними актами; 5) дотримання прав людини; 6) відсутність дискримінації та рівність перед законом.

Пункт 46 Доповіді визначає, що правова визначеність передбачає, що норми права повинні бути зрозумілими й точними, а також спрямованими на забезпечення постійної прогнозованості ситуацій і правових відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України: завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України: у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Отже, дослідивши обставини справи крізь призму законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 19, 77, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В :

1. Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Закарпатського обласного центру зайнятості в особі Виноградівської районної філії (вул. Новака, буд. 45, м. Ужгород, Закарпатська область, 88009, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

2. Визнати протиправними дії Виноградівської філії Закарпатського обласного центру зайнятості щодо відмови у виплаті фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_3 , з дня його працевлаштування - 01.02.2019 року та зобов`язати Виноградівську філію Закарпатського обласного центру зайнятості прийняти рішення про виплату, нарахувати та виплатити фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 компенсації фактичних витрат у розмірі єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за працевлаштованого громадянина ОСОБА_2 з дня його працевлаштування - 01.02.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (з урахуванням особливостей, що встановлені пп. 15.5 п. 15 Розділу VII КАС України).

СуддяД.В. Іванчулинець