Справа № 160/7311/19
Суддя: Златін Станіслав Вікторович
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

копія ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
02 серпня 2019 р.Справа №160/7311/19
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Златін С.В., розглянувши у порядку письмового провадження заяву Громадської організації "Платформа Громадський Контроль" про забезпечення адміністративного позову, -
Громадська організація "Платформа Громадський контроль" звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Виконавчого комітету Дніпровської міської ради, в якій просить визнати протиправним та нечинним повністю рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 26.07.2019р. №774 "Про встановлення тарифів на транспортні послуги, які надаються КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР".
Разом із позовною заявою Громадською організацією "Платформа Громадський контроль" подано заяву про вжиття заходів забезпечення цього позову, в якій заявник просить:
- зупинити дію рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 26.07.2019р. №774 "Про встановлення тарифів на транспортні послуги, які надаються КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР" до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі;
В обґрунтування поданої заяви заявником зазначалося, що оскаржуваним рішенням встановлюються та вводяться в дію з 03.08.2019р. нові тарифи на послуги з перевезення пасажирів та багажу електротранспортом (трамвай, тролейбус), які надає КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", у розмірі 6,00 грн. за одне пасажироперевезення та у розмірі 6,00грн. за перевезення багажу (одне місце). При цьому заявник вказує, що існують очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення та наявність загрози заподіяння шкоди правам як позивачів, так і необмеженого кола фізичних осіб, які користуються міським електротранспортом (трамвай, тролейбус) в м. Дніпрі. Оскаржуване рішення набере чинності з 03.08.2019р. Таким чином, саме з цього моменту всі споживачі транспортних послуг, що надаються КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", будуть вимушені сплачувати за ці послуги по 6 гривень, а не по 4 гривні згідно з попереднім тарифом. Отже, всі споживачі транспортної послуги, що надається КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", будуть вимушені сплачувати за тарифами, розмір і складові яких не пройшли необхідних процедур розробки, обговорення, аналізу їх змісту та їх впливу, що передбачені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". При цьому, у випадку подальшого задоволення позовних вимог, сплачені за надання транспортних послуг кошти буде фактично неможливо повернути чи відшкодувати з огляду на відсутність відповідного законодавчого регулювання цих правовідносин, а тому, на думку позивача, наявні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову у повному обсязі.
Відповідно до приписів ч.1 ст.154 КАС України суд розглядає заяву про забезпечення позову в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та подану заяву про забезпечення позову, суд доходить висновку про наявність підстав для її задоволенні у повному обсязі, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 26.07.2019р. Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради прийнято рішення №774 "Про встановлення тарифів на транспортні послуги, які надаються КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", яке набирає чинності з 03.08.2019р., відповідно до якого встановлюються та вводяться в дію з моменту набрання чинності нові тарифи на послуги з перевезення пасажирів та багажу в міському електротранспорті (трамвай, тролейбус), які надає КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", у розмірі 6,00 грн. за одне пасажироперевезення та у розмірі 6,00 грн. за перевезення багажу (одне місце), замість 4,00 грн. за кожну з цих послуг згідно з попереднім тарифом.
Вважаючи, що вказане рішення було прийнято з порушенням приписів Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", позивач звернувся до суду з цією позовною заявою та заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що всі споживачі транспортної послуги, що надається КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", вимушені сплачувати за тарифами, розмір і складові яких не пройшли необхідних процедур розробки, обговорення, аналізу їх змісту та їх впливу, що передбачені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", оскільки відповідачем в порушення ст.ст.9, 13 вказаного Закону не було опубліковано повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій; в порушення ст.8 цього Закону не було опубліковано аналіз регуляторного впливу до проекту оскаржуваного рішення, а сам проект було опубліковано за 19 робочих днів (23 календарні дні) до дня його розгляду з метою прийняття 26.07.2019р., в той час, як відповідно до ст.9 вказаного Закону передбачено, що строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу. При цьому питання щодо встановлення тарифів на транспортні послуги, які надаються ККП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", не було включено до плану діяльності Виконавчого комітету Дніпровської міської ради на 2019 рік з підготовки регуляторних актів, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20.11.2018р. №1125. Отже, у разі подальшого задоволення позовних вимог, сплачені за надання транспортних послуг кошти буде фактично неможливо повернути чи відшкодувати з огляду на відсутність відповідного законодавчого регулювання цих правовідносин.
Так, відповідно до ч.1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Згідно з ч.2 ст.150 КАС України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Частиною першою ст.151 КАС України встановлено, що позов може бути забезпечено:
1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;
2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;
3) встановленням обов`язку відповідача вчинити певні дії;
4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;
5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.
При цьому відповідно до ч.2 ст.151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Частиною 5 статті 151 КАС України також передбачено підставу забезпечення позову у справах щодо оскарження нормативно-правових актів: зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.
З аналізу наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України слідує, що забезпечення позову здійснюється з метою гарантування виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог та спрямоване на те, щоб не допустити настання незворотних наслідків щодо відновлення порушеного права.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії (зупинення оскаржуваного рішення). Заходи до забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Суди не вправі вживати такі заходи до забезпечення позову, які є фактично рівнозначними задоволенню позовних вимог.
З огляду на приписи статті 150 КАС України, небезпека істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, до вирішення справи по суті не є фактом, який підлягає встановленню, а є елементом аргументації або оціночною категорією.
При цьому, інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права.
Забезпечення позову це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, визначених Кодексом адміністративного судочинства України заходів щодо створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача.
При вирішення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, суд оцінив, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти та дійшов висновку, що вжиття заходів забезпечення адміністративного позову шляхом, зазначеним у заяві позивача, буде мати наслідком збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
Відповідно до статті 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Салах Шейх проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настане подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Згідно з Рекомендацією N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийняті Комітетом міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акту; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акту.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
При цьому, суд зазначає, що діючим законодавством не передбачений дієвий механізм повернення сплачених користувачами громадського міського електричного транспорту (метрополітену) коштів у разі, якщо судом рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 26.07.2019р. №774 "Про встановлення тарифів на транспортні послуги, які надаються КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР" буде визнано нечинним.
За таких обставин, суд вважає обґрунтованими твердження позивача щодо загрози спричинення шкоди правам як самого позивача (його членів), так і необмеженого кола громадян, які користуються громадським транспортом у м. Дніпрі. Така шкода буде спричинена тим, що споживачі послуг з перевезення пасажирів та багажу будуть оплачувати тарифи за перевезення, розмір і складові яких можливо не пройшли необхідних процедур розробки, обговорення, аналізу їх змісту та їх впливу, що передбачені Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Сплачені таким чином кошти буде вкрай складно чи неможливо компенсувати, у разі, якщо судом будуть в подальшому визнано нечинним рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 26.07.2019р. №774.
Таким чином, оскільки на даний час відсутній дієвий механізм щодо повернення надмірно сплачених пасажиром коштів за проїзд у КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР", невжиття зазначених у заяві заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача, а також необмеженого кола осіб, за захистом яких звернувся до суду позивач.
Разом з цим, суд зауважує, що в даному випадку Громадська організація "Платформа Громадський контроль" має право здійснювати представництво мешканців територіальної громади міста Дніпра, з огляду на таке.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про громадські об`єднання" громадське об`єднання це добровільне об`єднання фізичних осіб та/або юридичних осіб приватного права для здійснення та захисту прав і свобод, задоволення суспільних, зокрема економічних, соціальних, культурних, екологічних, та інших інтересів.
Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Згідно з практикою ЄСПЛ у справі "Національна група інформації та протидії заводу "Мелокс" - Група "Ні заводу "Мелокс" та змішаному оксидному паливу" проти Франції" від 28.03.2006, спростовуючи доводи уряду про відсутність порушення "цивільних прав" громадської організації, ЄСПЛ зазначив, що реальності сьогоднішнього суспільства, в якому громадські асоціації відіграють важливу роль, особливо захищаючи деякі справи в державних органах або в національних судах, дозволяють дійти висновку про те, що громадські організації можуть діяти в судах на захист суспільних інтересів, а обмежувальне тлумачення пункту 1 статті 6 Конвенції не відповідатиме цілям та меті даного положення про забезпечення права на справедливий суд у демократичному суспільстві.
Згідно з Рішенням ЄСПЛ у справі "Л`Ераблієр А.С.Б.Л. проти Бельгії" від 24.02.2009, відповідно до якої Європейський суд з прав людини дійшов висновку щодо можливості громадської організації здійснювати захист суспільних інтересів в судовому порядку відповідно до статті 6 Конвенції, у випадку, якщо мета такого захисту обмежується просторовими та часовими межами, виходячи з обставин даної справи (про розширення сміттєвого полігону) і особливої природи оспорюваного заходу, з урахуванням статусу організації-заявника та його членів; відповідно, питання, порушене організацією-заявником, має достатній зв`язок з правом, на підставі якого він може стверджувати, що володіє ним, як юридична особа, для того, що стаття 6 Конвенції була прийнятною.
Таким чином, суд вважає, що громадські організації мають право звернення до суду з позовами на захист статутних цілей організації або на захист суспільного інтересу, що відповідає стандартам захисту прав людини відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно з ч.4 ст.150 КАС України подання позову, а також відкриття провадження в адміністративній справі не зупиняють дію оскаржуваного рішення суб`єкта владних повноважень, якщо суд не застосував відповідні заходи забезпечення позову.
Суд зазначає, що будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є надання тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявності об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Судом враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні у справі "Беєлер проти Італії", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, лише якщо забезпечено "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогам захисту основоположних прав конкретної особи. Питання щодо того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним.
Крім того, у рішенні від 09.01.2007 року у справі "Інтерсплав" проти України" Суд наголосив, що втручання має бути пропорційним та не становити надмірного тягаря, іншими словами воно має забезпечувати "справедливий баланс" між інтересами особи і суспільства.
При цьому, суд вважає обраний позивачем захід забезпечення позову співмірним із заявленими позивачем вимогами, таким, що відповідає предмету позову.
Крім того, суд наголошує, що вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору, а спрямовано лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.
Враховуючи вище викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість поданої позивачем заяви та наявність підстав для її задоволення у повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 150, 151, 156, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Заяву Громадської організації "Платформа Громадський контроль" про вжиття заходів забезпечення позову - задовольнити у повному обсязі.
Зупинити дію рішення Виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 26.07.2019р. №774 "Про встановлення тарифів на транспортні послуги, які надаються КП "Дніпровський електротранспорт" ДМР" до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та у строки, передбачені ст.ст. 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи ухвала суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала підлягає негайному виконанню відповідно до ч.1 ст.156 КАС України.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи згідно з ч.8 ст.154 КАС України.

Суддя (підпис) Згідно з оригіналом Помічник судді С.В. Златін Лісна А.М.