Справа № 243/10573/16-а
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

02 серпня 2019 року

Київ

справа №243/10573/16-а

адміністративне провадження №К/9901/18968/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Желєзного І.В., судді Шарапи В.М., судді Чиркіна С.М., розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради про поновлення строку звернення із заявою про поновлення виплати одноразової державної допомоги при народженні дитини та зобов`язання вчинити певні дії за касаційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради на постанову Слов`янського міськрайонного суду Донецької області у складі судді Кузнецова Р.В. від 13 травня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: Сухарької М.Г., Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г. від 23 червня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради (далі також - відповідач), у якому просила стягнути з відповідача заборгованість з виплати допомоги при народженні дитини за період з липня 2014 року по січень 2016 року в сумі 20000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в січні 2014 року народила дочку та звернулась в Центрально-Міське управління праці та соціального захисту населення Горлівської міської ради Донецької області із заявою про отримання одноразової державної допомоги при народжені дитини, що передбачено абзацом 3 пунктом 13 постанови Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» (далі також - Порядок № 1751). Центрально-міським Управлінням праці та соціального захисту населення Горлівської міської ради Донецької області відповідно до абзацу 3 пункту 13 Порядку № 1751 позивачці було здійснено виплату одноразової допомоги у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народжені дитини, решта суми допомоги на першу дитини повинна була виплачуватись протягом 24 місяців. Така виплата здійснювалася з лютого 2014 року по червень 2014 року (включно), однак у зв`язку із збройним конфліктом, якій виник в країні у 2014 році на частині території Донецької та Луганської областей України, з липня 2014 року їй було призупинено виплату допомоги при народженні дитини, яка повинна була виплачуватися до 01 лютого 2016 року. У зв`язку із проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей позивачка разом зі своїм чоловіком - ОСОБА_2 та малолітньою дитиною - ОСОБА_3 в червні 2014 року були вимушені покинути м. Горлівка, Донецької області та виїхати до рідних на територію Російської Федерації. В подальшому, коли позивачка зрозуміла, що даний збройний конфлікт не буде швидко вирішений, у листопаді 2015 року переїхала із родиною на постійне проживання на територію, що підконтрольна владі України, а саме до м. Слов`янська Донецької області, де і проживає по теперішній час. 16 листопада 2015 року позивачку було взято на облік Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради як внутрішньо переміщену особу. В травні 2016 року позивачка звернулась із заявою до відповідача щодо призначення допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 01 лютого 2016 року по 17 січня 2017 року у розмірі 130,00 грн та можливості здійснення виплат по заборгованості за допомогою при народжені дитини ОСОБА_3 в період з липня 2014 року по січень 2016 року. На її звернення відповідачем було направлено позивачці листа, в якому зазначено, що їй призначено допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 01 лютого 2016 року по 17 січня 2017 року у розмірі 130,00 грн щомісячно та включено у відомість червня 2016 року з боргом за лютий - травень 2016 року, а стосовно можливості здійснення виплат по заборгованості допомоги при народжені дитини в період з серпня 2014 року по січень 2016 року їй було відмовлено у призначенні допомоги відповідно до пункту 13 Порядку № 1751 у зв`язку із тим, що вона не звернулась протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою. Для повного з`ясування обставин позивачкою в серпні 2016 року відповідачу було направлено листа щодо припинення виплат та встановлення недоотриманої допомоги за весь період часу, з якого така допомога була припинена. На звернення позивачки відповідачем 08 серпня 2016 року направлений лист № Б -2300-21-6.2, в якому зазначено, що позивачка зверталась до Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради із заявою про поновлення виплати при народжені дитини в листопаді 2015 року. Таким чином, відповіді відповідача суперечать одна одній, а саме: позиваці призначають виплату з лютого 2016 року та зазначають, що заборгованість не може бути виплачена, оскільки позивачка не зверталась із заявою. У наступній відповіді від 08 серпня 2016 року відповідач зазначає, що позивачка зверталась із заявою ще у листопаді 2015 року, проте її заяву, яку вона подала одразу, коли перемістилась до м. Слов`янська Донецької області, не прийнято до уваги. Всі ці обставини свідчать про протиправність дій відповідача відносно її дитини та про виявлення позивачкою бажання отримувати належні їй кошти на утримання дитини. Позивачка вважає дії відповідача протиправними, необґрунтованими та такими, що порушують права відповідача та інтереси дитини, тому вона не може захистити свої права та права своєї дитини іншим шляхом, аніж як через звернення до суду із даним позовом. У зв`язку із наведеним просила суд ухвалити рішення, яким задовольнити її позовні вимоги до Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради та стягнути з відповідача на її користь заборгованість по допомозі при народженні дитини ОСОБА_3 за період з липня 2014 року по січень 2016 року та понесені нею витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду із даним позовом.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2017 року, позовні вимоги задоволено частково, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради здійснити нарахування ОСОБА_1 одноразової допомоги при народженні ОСОБА_3 за період з липня 2014 року по січень 2016 року, у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради всупереч основоположним конституційним та міжнародним принципам захисту прав та свобод людини й громадянина, без врахування усіх обставин справи відмовило позивачу в поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з постановою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2017 року та ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради звернулось з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та відмовити в задоволенні адміністративного позову.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга подана до суду 17 липня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі №243/10573/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 липня 2019 року для розгляду цієї справи визначено новий склад колегії суддів, суддею-доповідачем визначено суддю Верховного Суду Желєзного І.В., суддів: Чиркіна В.С. та Шарапу В.М.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 січня 2014 року позивач, яка на той час була зареєстрована та проживала в м. Горлівка Донецької області, народила доньку ОСОБА_3

Допомога при народженні дитини була виплачена позивачу по червень 2014 року.

У зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області позивач разом з чоловіком та донькою вимушена була покинути м. Горлівку Донецької області. З 16 листопада 2015 року вона перебуває на обліку відповідача, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №. 18 листопада 2015 року позивач звернувся до Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради із заявою щодо поновлення виплати допомоги при народженні дитини.

25 квітня 2016 року позивач подала до органу соціального захисту заяву, в якій просила розглянути питання щодо виплати заборгованості по допомозі при народженні дитини.

Листами від 23 травня 2016 року № Б-1299-2.1-6.2 та від 08 серпня 2016 року №Б-2300-2.1-6.2 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для відновлення виплати допомоги при народженні дитини на підставі пункту 13 Порядку №1751, оскільки звернення за поновленням допомоги надійшло пізніше, ніж через дванадцять календарних місяців після припинення виплати допомоги.

Вважаючи, що його права, свободи та законні інтереси порушені, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що Законом України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та Порядком призначення та виплати державної допомоги сім`ям з дітьми передбачено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. ОСОБА_1 звернулась до Управління праці і соціального захисту населення Слов`янської міської ради 18 листопада 2015 року, тобто після спливу дванадцятимісячного строку після народження дитини. Тому скаржник наголошує на відсутності законних підстав для нарахування та виплати позивачу допомоги при народженні дитини.

Від ОСОБА_1 у встановлений касаційним судом термін відзиву на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також - КАС України) не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій у касаційному порядку.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятними з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Соціальний захист є конституційною гарантією громадян України відповідно до статті 46 Конституції України.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини 1 статті 13 цього Закону з метою створення належних матеріальних мов для виховання дітей у сім`ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом України від 21 листопада 1992 року № 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII) та іншими законами України.

Статтею 3 Закону № 2811-XII визначені види державної допомоги сім`ям з дітьми, зокрема, допомога при народженні дитини.

Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (статті 4, 5, 10 Закону № 2811-XII), з урахуванням умов, визначених у статті 11 Закону.

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; у разі виникнення інших обставин.

Зазначені норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку № 1751.

Відповідно до абзаців двадцятого - тридцять третього пункту тринадцятого Порядку виплата допомоги припиняється у разі:

позбавлення отримувача допомоги батьківських прав;

відмови отримувача допомоги від виховання дитини;

нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини;

відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав;

тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір`ю;

припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини;

перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду;

усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування;

смерті дитини;

смерті отримувача допомоги;

виникнення інших обставин.

Виплата допомоги припиняється з місяця, що настає за місяцем, в якому виникли зазначені обставини, за рішенням органу, який призначив допомогу.

У випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим цього пункту, виплата допомоги припиняється на підставі пропозицій центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді або уповноваженою особою, визначеною виконавчим органом об`єднаної територіальної громади.

Виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев`ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, який набрав чинності 14 квітня 2014 року, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» № 1669-VIII (із змінами і доповненнями), період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до пункту 3 статті сьомої Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (із змінами) від 15 квітня 2014 року, громадяни похилого віку, особи з інвалідністю, діти-інваліди та інші громадяни України, які перебувають у складних життєвих обставинах та проживають на тимчасово окупованій території, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України. За приписами пункту 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2014 року

№ 595 у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Пунктом 8 Тимчасового порядку встановлено: особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати, протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Також постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування. Відповідно до вказаних Порядків проведення виплати внутрішньо переміщеним особам пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг здійснюється за місцем їх фактичного проживання/перебування незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

06 серпня 2014 року Правління Національного банку України прийняло постанову №466, якою встановлено: «Ураховуючи те, що на території Донецької та Луганської областей відповідно до постанови Правління Національного банку України від 23 липня 2014 року №436, починаючи з 24 липня 2014 року запроваджено надзвичайний режим роботи банківської системи, з метою запобігання загрози життю і здоров`ю працівників та клієнтів банків, забезпечення стабільності банківської системи, керуючись статтями 3, 27, 99 Конституції України, статтями 7, 15 Закону України «Про Національний банк України», статтею 66 Закону України «Про банки і банківську діяльність», Законом України «Про боротьбу з тероризмом», розділом I Інструкції щодо організації роботи банківської системи в надзвичайному режимі, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 22 липня 2014 року № 435, Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», Правління Національного банку України постановляє: 1. Банкам України призупинити здійснення усіх видів фінансових операцій у населених пунктах, які не контролюються українською владою».

Згідно з листом Центру поштового зв`язку № 7 Донецької дирекції Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 20 травня 2015 року № 05-01/412 у зв`язку з загостренням суспільно-політичної ситуації на території Донецької та Луганської областей, проведенням бойових дій в зоні АТО, підвищення ризику виникнення загрози життю та здоров`ю працівників поштового зв`язку, блокування шляхів проїзду до м. Донецьк та м. Луганськ незаконними озброєними угрупованнями, з 22 квітня 2014 року до окремої вказівки було призупинено приймання для пересилання поштових відправлень на адресу населених пунктів Донецької та Луганської областей, що не контролюються.

Отже, виплата допомоги при народженні дитини ОСОБА_3 була призупинена через проведення антитерористичної операції на території м. Горлівки Донецької області та неможливість здійснення банками фінансових операцій у цьому населеному пункті. За поновленням виплати допомоги позивач звернувся невідкладно після отримання статусу внутрішньо переміщеної особи.

Окрім цього суд касаційної інстанції звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивач та її дитина є громадянами України, мають такі ж конституційні права як і інші громадяни України, законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання, а тому відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та встановлених у справі обставин, враховуючи інтереси дитини, позивач має право на отримання державної допомоги при народженні дитини.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 25 квітня 2019 року по справі № 226/1056/17.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Відповідач, відмовляючи у призначенні спірної допомоги, керувався пунктом 13 Порядку № 1751, яким передбачено, що відсутність підстав для відновлення виплати допомоги при народженні дитини на підставі пункту 13 Порядку № 1751, оскільки звернення за поновленням допомоги надійшло пізніше, ніж через дванадцять календарних місяців після припинення виплати допомоги.

Водночас, як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, що з аналізу пункту 13 Порядку №1751 вбачаються підстави припинення виплати допомоги при народженні дитини за невиконання батьківських обов`язків, відмови від дитини, передання її на виховання до інтернату чи інших закладів, тощо. Відповідно абзац 33 пункту 13 Порядку, на який посилається відповідач, передбачає поновлення виплати допомоги, яка була зупинена з зазначених підстав.

З огляду на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судів та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини у пунктах 16, 17 рішення від 24 листопада 2016 року у справі "ТОВ "Полімерконтейнер" проти України" (Заява N 23620/05) наголосив, що першою і найбільш важливою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання з боку органів державної влади у мирне володіння майном має бути законним (див. рішення у справі "Ятрідіс проти Греції" [ВП], N 31107/96, п. 58, ЄСПЛ 1999-II). Умова законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справах "Хентріх проти Франції", від 22 вересня 1994 року, п. 42, серія A N 296-A, та "Кушоглу проти Болгарії", N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Суд у цій справі враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваної постанови і погоджується з висновками суду апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду апеляційної інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Слов`янської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 травня 2017 року та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І.В. Желєзний

Судді: В.М. Шарапа

С.М. Чиркін