Справа № 761/20343/18
Суддя: Парінов Андрій Борисович
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Літвіної Н.М.,

Лічевецького І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Майстренко Романа Володимировича, третя особа яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Департамент патрульної поліції Національної поліції України, -

В С Т А Н О В И В:

До Шевченківського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Інспектора Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Майстренка Романа Володимировича відповідно до змісту якого просив суд:

- скасувати постанову серія НК № 750283 від 05 травня 2018 про притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою та посилаючись на не повне дослідження судом першої інстанції доказів по справі, а також порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити вимоги адміністративного позову у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що судом першої інстанції не було дотримано приписів ч. 2 ст. 77 КАС України, а також не було враховано положення ст. 19 Конституції України відповідно до змісту яких обов`язок доказування правомірності прийнятого суб`єктом владних повноважень рішень покладається саме на останнього. Так, позивач вказує, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що саме позивач повинен довести відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення, що суперечить засадам адміністративного судочинства. При цьому, апелянт акцентує увагу суду, що відповідачем жодних доказів на підтвердження факту вчинення ним (позивачем) адміністративного правопорушення суду надано не було, а протокол адміністративного правопорушення взагалі навіть не складався відповідачем.

Позивач також зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що приймаючи оскаржувану постанову відповідач не дотримався порядку її винесення, зокрема, відповідачем не було встановлено особу, яка керувала даним транспортним засобом.

За наведених обставин, позивач стверджує, що оскаржуване судове рішення ґрунтується виключно на припущеннях контролюючого органу та не відповідає обставинам справи, а також наявним у справі доказам.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Учасники судового процесу явку уповноважених представників до суду не забезпечили та про причини їх неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце апеляційного розгляду справи були повідомлені належним чином.

З огляду на викладене та керуючись приписами ст. 311 та ч. 2 ст. 313 КАС України, колегія суддів визнала за можливе здійснити апеляційний розгляд даної справи в порядку письмового провадження.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи 05 травня 2019 року посадовими особами ДПП НП України під час патрулювання визначеної території м. Києва за адресою вул. Саксоганського, 43 о 02 год. 35 хв. було виявлено транспортний засіб AUDI A4 д.н.з. НОМЕР_1 , який здійснив стоянку на місці для інвалідів позначеному дорожнім знаком 5.38 "зона стоянки" з додатковою табличкою 7.17., без розпізнавального знаку "інвалід", що є порушенням п.п. 5.38 п. 5 розділу 33 ПДР за яке ч.5 ст. 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність.

З огляду на зазначене та керуючись приписами ст. 265-2 КУпАП, враховуючи відсутність водія вказаного транспортного засобу на місці події, посадовою особою Департаменту патрульної поліції було прийнято рішення про тимчасове затримання транспортного засобу - автомобіля AUDI A4 д.н.з. НОМЕР_1 , шляхом його доставлення на спеціальний майданчик у м.Києві.

Не погоджуючись із прийнятим відповідачем рішенням, вважаючи його таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів відсутності події та відповідно складу в його діях адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач, під час винесення оскаржуваної постанови, діяв в межах своєї компетенції та відповідно до вимог діючого законодавства, а постанова по справі про адміністративне правопорушення серія НК № 750283 від 05 травня 2018 року винесена інспектором патрульної поліції на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені діючим законодавством України.

Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.

Положеннями п. 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ "Про Національну поліцію", поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.

Згідно з приписами ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, у тому числі про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту (зокрема, ч. 5 ст.122 КУпАП).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Згідно з ч. 4 ст. 258 КУпАП, у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 цього Кодексу.

Відповідно до КУпАП, ЗУ "Про національну поліцію", з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07 листопада 2015 року затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Відповідно до п. 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбаченого зокрема, ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Згідно з п. 2 розділу ІІІ Інструкції, постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачене ч.5 ст. 122 КУпАП, виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

З огляду на зазначене, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта про те, що відповідачем у порушення вимог чинного законодавства не було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Санкція ч. 5 ст. 122 КУпАП, передбачає відповідальність винної особи за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю".

Так, з оскаржуваної позивачем постанови вбачається, що він здійснив стоянку на місці, що позначене знаком 5.38 і табличкою до нього 7.17 ПДР, не маючи при цьому документів, що підтверджують інвалідність.

Відповідно до п. 5.38 розділу 33 ПДР, знак "Місце для стоянки" застосовується для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів.

Згідно з п. 7.17 розділу 33 ПДР, табличка "Особи з інвалідністю" означає, що дія знака 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак "Водій з інвалідністю" відповідно до вимог цих Правил.

Виходячи із системного аналізу вказаних вище норм права, паркування (як стоянка, так і зупинка) водієм транспортного засобу на місці, що позначено дорожнім знаком 5.38 "Місце для стоянки" з табличкою 7.17 "Інваліди" та дорожньою розміткою 1.30, тобто на місці, де дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, які перевозять інвалідів (крім випадків вимушеної стоянки), створює об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Разом з тим, згідно з п. 1 ст. 247 КпАП України обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.

Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

При цьому, колегія суддів зауважує, що обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Як вже зазначалось, підставою для прийняття оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності слугувало виявлення посадовими особами Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 122 КУпАП, а саме здійснення стоянки водієм цього автомобіля на місці для інвалідів, позначеному дорожнім знаком 5.38 ПДР та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід".

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження зазначених обставин відповідачем було надано до суду фотокопію транспортного засобу AUDI A4 д.н.з. НОМЕР_1 розміщеного біля дорожнього знаку 5.40 "кінець зони стоянки", що розташований по вул. Саксоганського, 43.

При цьому, колегія суддів зауважує, що дорожній знак 5.40 застосовується для позначення кінця зони стоянки.

Згідно з приписами ч.1 ст. 72 та ст. 73 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що надана на підтвердження правомірності прийнятого рішення фотокопія є неналежним доказом, оскільки не містить інформації щодо предмету доказування, зокрема, з даної фотокопії не вбачається, що даний автомобіль позивача розміщений на місці для інвалідів, позначеному дорожнім знаком 5.38 ПДР та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід". Крім того, на вказаних фотокопіях відсутній час здійснення відповідної фото фіксації відповідного транспортного засобу позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не надано суду належних доказів щодо вчинення позивачем адміністративного порушення, відповідальність за яке передбачена частиною 5 статті 122 КУпАП, а саме здійснення стоянки водієм цього автомобіля на місці для інвалідів, позначеному дорожнім знаком 5.38 ПДР та табличкою до нього 7.17 без розпізнавального знаку "інвалід" відповідачем суду не надано.

При цьому, положеннями ст. 7 КУпАП передбачено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.

Принцип презумпції невинуватості, передбачає, що всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 року № 14 "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. У ній, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

У свою чергу відповідно до приписів ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Крім того, відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас, з огляду на те, що відповідачем не доведено суду належними та допустимими доказами факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке встановлена ч. 5 ст. 122 КУпАП, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для прийняття оскаржуваної постанови у відповідача були відсутні.

З огляду на зазначене, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення, оскільки склад інкримінованого позивачу адміністративного правопорушення - відсутній.

При цьому, колегія суддів вважає обґрунтованими зауваження апелянта про помилковість висновку суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту відсутності в його діях складу адміністративного правопорушення, оскільки з аналізу наведених вище норм законодавства слідує, що у відповідних категоріях справ обов`язок доказування правомірності прийнятого рішення покладається саме на суб`єкта владних повноважень, який в даному випадку відповідачем не виконаний.

Відтак, позиція суду першої інстанції щодо доведеності факту вчинення позивачем адміністративного правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 122 КУпАП є помилковою, а оскаржувана постанова протиправною.

З урахуванням недоведеності складу правопорушення в діях позивача суд апеляційної інстанції вважає дану обставину достатньою для задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування оскаржуваної постанови, а надання висновку щодо інших аргументів апелянта в цій частині - недоцільним.

У відповідності до п. 1 ст. 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Крім того, згідно п. 3 ч. 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.

Таким чином, підлягає задоволенню і вимога апелянта про закриття провадження.

Отже, колегією суддів встановлено, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду першої інстанції та приймаються колегією суддів у відповідній частині в якості обґрунтованих.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України встановлено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 271-272, 286, 308, 311, 313, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року скасувати.

Прийнти нове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення серії НК № 750283 від 05 травня 2018.

Справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 закрити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя А.Б. Парінов

Судді Н.М. Літвіна

І.О. Лічевецький