Справа № 140/103/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4990/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Довгої О.І., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника відповідача ОСОБА_1 . ОСОБА_2 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Водінер Ф.А. у м. Луцьку) у справі № 140/103/19 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги та рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просить: визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № від 09.10.2018, № від 09.10.2018, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № ф- від 09.10.2018, рішення № від 09.10.2018.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що він не погоджується з висновком контролюючого органу, який зазначений в акті від 02.10.2018 № 21343/03-20-13-06/ щодо заниження чистого оподаткованого доходу у загальній сумі 330442, 61 грн за рахунок завищення валових витрат у 2017 році. Вважає, що ним було правомірно включено до складу витрат витрати по ремонту та обслуговуванню вантажних сідлових тягачів та напівпричепів, включаючи паливно-мастильні матеріали. Однак висновок посадових осіб контролюючого органу про протиправність віднесення витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення до валових витрат вважає безпідставним з огляду на те, що відповідно до Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, вантажні автомобілі відносяться до товарної позиції за кодом 8704, напівпричепи за кодом 8716. Відповідно витрати на придбання та утримання основних засобів лише за кодами 8703 та 8704 є витратами на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення і відповідно не включаються до витрат. Позивач вважає, що «причіп та напівпричіп» не належать до категорії «вантажний автомобіль», а тому не відноситься до основних засобів подвійного призначення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що категорія «сідельний тягач», «причіпи, напівпричіпи» є окремими транспортними засобами і не належать до категорії «вантажний автомобіль». Вказане свідчить про протиправність як висновків контролюючого органу так і суду першої інстанції щодо віднесення сідельних тягачів напівпричепів до основних засобів подвійного призначення.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт, в судове засідання на виклик суду не з`явився, хоча належним чином був повідомлений, явку уповноваженої особи не забезпечив, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що відповідно до відомостей, що містяться у Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадський формувань, позивач зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності 11.02.2002, основним видом діяльності позивача є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт.

У 2018 році працівниками Головного управління ДФС у Волинській області проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування і сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017. За результатами вказаної перевірки складено акт № 12415/03-20-13-06/ НОМЕР_1 від 06.08.2018.

Так, ФОП ОСОБА_3 у період з 01.01.2016 по 31.12.2017 оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності здійснював на загальній системі оподаткування, що зафіксовано в акті перевірки. Крім цього згідно акту планової перевірки від 06.08.2018 встановлено, що ФОП ОСОБА_3 до складу валових витрат за 2017 рік включено витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення на суму 655844, 43 грн, тобто запчастин для вантажних транспортних засобів 435352, 27 грн, ремонти 76894, 11 грн, мастила, тосолу, антифризу, рідини для каталізатора на суму 143598, 05 грн. Перевіркою правильності визначення суми чистого оподатковуваного доходу, відображеного в додатках Ф2 до податкових декларацій про майновий стан та доходи за 2016 рік порушень не встановлено та за 2017 рік встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу на суму 330442, 61 грн.

Позивач, не погодившись з результатами проведеної перевірки, подав заперечення на акт.

За результатами розгляду заперечень в вересні 2018 року податковим органом проведена позапланова виїзна документальна перевірка з питань, що стали предметом заперечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2017. За результатами перевірки складено акт № 21343/03-20-13-06/ НОМЕР_1 від 02.10.2018 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки СПД ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 з питань, що стали предметом заперечення за період з 01.01.2016 по 31.12.2017».

Згідно з висновками акту перевірки контролюючим органом встановлено порушення ФОП ОСОБА_4 М. Б:

1) п. 44.1 ст. 44, п. 164.1 ст. 164, п. 177.2, пп. 177.4.5, пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України (далі - ПК України) (із змінами та доповненнями) внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб за 2017 рік на суму 59479, 67 грн;

2) п.2 ч.1 ст.7, п. 2,3,9 ст. 9 розділу III Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI та пп. 3 п.5 розділу IV Наказу Мінфіну України № 449 від 20.04.2015 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», внаслідок чого встановлено заниження єдиного соціального внеску за 2017 рік на суму 39514, 09 грн;

3) пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162, пп. 163.1.1 п. 163.1 ст. 163, пп. 164.1.3. п. 164.1 ст. 164, пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, внаслідок чого занижено військовий збір за 2017 рік на суму 4956, 64 грн;

4) п. 22.1 ст. 22, п. 63.3 ст. 63, п. 117.1 ст. 117 ПК України та п. 8.4 розділу VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затверджений наказом Міністерства фінансів України 09.12.2011 № 1588 (у редакції наказу Міністерства фінансів України від 22.04.2014 № 462), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 14.05.2014 за № 503/25280, а саме не подання Повідомлення за формою № 20-ОПП.

За результатами проведеної податкової перевірки, у зв`язку з виявленими порушеннями, відповідачем прийняті:

- податкове повідомлення-рішення від 09.10.2018 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб в розмірі 89219, 51 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями в сумі 59479, 67 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 29739, 84 грн;

- податкове повідомлення-рішення від 09.10.2018 № , яким збільшено суму грошового зобов`язання по військовому збору з розмірі 6195, 80 грн, в тому числі за податковими зобов`язаннями в сумі 4956, 64 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 1239, 16 грн;

- вимога про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 09.10.2018 № Ф- в розмірі 39514, 09 грн.;

- рішення від 09.10.2018 № про донарахування штрафних санкцій зі сплати єдиного внеску в розмірі 3951, 41 грн.

Не погоджуючись з прийнятими контролюючим органом податковими повідомленнями-рішеннями, вимогою про сплату боргу (недоїмки), рішенням позивач 18.10.2018 звернувся зі скаргами до ДФС України.

Рішенням про результати розгляду скарги від 21.11.2018 за №/ ф/99-99-11-02-02-25 скарга на вимогу про сплату боргу(недоїмки) № Ф- від 09.10.2018, рішення № від 09.10.2018 залишена без задоволення.

Рішенням про результати розгляду скарги від 14.12.2018 за № /Ф/99-99-11-05-01-14 скарга на податкові повідомлення - рішення № від 09.10.2018, № від 09.10.2018, № від 09.10.2017 залишена без розгляду.

Позивач, вважаючи прийнятті рішення відповідача протиправними, звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 2 ст. 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених відповідним розділом Кодексу. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року.

Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли з приводу правомірності включення фізичною особою-підприємцем суми амортизаційних відрахувань, нарахованих на основні засоби - сідлові тягачі та напівпричепи, до складу документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю.

Основним видом діяльності позивача згідно витягу з ЄДРЮОФОПГФ за КВЕДом 49.41 є «Вантажний автомобільний транспорт».

ФОП ОСОБА_3 у період з 01.01.2016 по 31.12.2017 оподаткування одержаних доходів від провадження діяльності здійснював на загальній системі оподаткування, що зафіксовано в акті перевірки та не заперечується учасниками справи.

Згідно акту планової перевірки від 06.08.2018 встановлено, що ФОП ОСОБА_3 до складу валових витрат за 2017 рік включено витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення на суму 655844, 43 грн, тобто запчастин для вантажних транспортних засобів 435352, 27 грн, ремонти 76894, 11 грн, мастила, тосолу, антифризу, рідини для каталізатора на суму 143598, 05 грн.

Перевіркою правильності визначення суми чистого оподатковуваного доходу, відображеного в додатках Ф2 до податкових декларацій про майновий стан та доходи за 2016 рік порушень не встановлено. Що стосується перевіреного періоду за 2017 рік, то контролюючим органом встановлено заниження чистого оподатковуваного доходу на суму 330442, 61 грн.

Висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства згідно акта документальної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_3 від 06.08.2018 ґрунтуються на тому, що позивачем до складу документально підтверджених витрат у 2017 році віднесено витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення - вантажні автомобілі (сідельні тягачі та напівпричепи).

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування встановлено статтею 177 ПК України.

В розумінні п. 177.2 ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Водночас, як визначено пп. 177.4.5, 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПК України, доповненими згідно із Законом № 1797-VIII від 21.12.2016, які набули чинності з 01.01.2017, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати. Зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів. Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості). Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Отже, враховуючи дію прямої норми пп. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПК України, фізична особа-підприємець не має права зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних відрахувань по визначених у пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 цього Кодексу основних засобах подвійного призначення, а також включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності, витрати на їх утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів.

Тобто, Податковий кодекс України не передбачає можливість фізичній особі - підприємцю, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, при визначенні об`єкта оподаткування включати до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця, амортизаційні відрахування на вантажні автомобілі та витрат на їх утримання, зокрема витрат на технічне обслуговування і ремонт вантажних автомобілів, у тому числі вантажних сідельних тягачів та напівпричепів, які за своєю конструкцією та обладнанням призначені для перевезення вантажів.

Відтак, висновки податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства про неправомірне віднесення позивачем до складу документально підтверджених витрат у 2017 році витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення - вантажні автомобілі (сідельні тягачі та напівпричепи) ґрунтуються на дійсних обставинах справи та правильному застосуванні норм щодо оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності.

Щодо доводів апеляційної скарги в тому, що категорія «сідельний тягач», «причіпи, напівпричіпи» є окремими транспортними засобами і не належать до категорії «вантажний автомобіль», а тому на них не поширюється дія положень абз. 3 пп. 177.4.6 п.177.4 ст. 177 ПК України, та вказане свідчить про протиправність як висновків контролюючого органу так і суду першої інстанції щодо віднесення сідельних тягачів напівпричепів до основних засобів подвійного призначення, то колегія суддів зазначає таке.

Засади організації та діяльності автомобільного транспорту регулюються Законом України «Про автомобільний транспорт» № 2344-III від 05.04.2001 (далі - Закон 2344-ІІІ).

В розумінні ст. 1 цього закону автомобільним транспортним засобом є колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб).

Тобто Закон 2344-ІІІ поділяє автомобільні транспортні засоби за характером використання на такі різновиди: пасажирський, вантажний та спеціальний.

Згідно з визначенням, наведеним статтею 1 Закону №2344-III, автомобілем вантажним є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів. Таким чином, основною характеризуючою ознакою вантажного автомобіля, в порівнянні з іншими транспортними засобами, є його використання з метою перевезення вантажів.

Разом з тим, відповідно до Закону №2344-III транспортні засоби за своїм призначенням поділяються на такі різновиди:

- загального призначення - транспортний засіб, не обладнаний спеціальним устаткуванням і призначений для перевезення пасажирів або вантажів, до якого, в тому числі, відноситься напівпричіп з бортовою платформою відкритого або закритого типу;

- спеціалізованого призначення - транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів, до яких, в тому числі, відноситься сідельний тягач;

- спеціального призначення - транспортний засіб, призначений для виконання спеціальних робочих функцій.

Відповідно до норм Закону України «Про автомобільний транспорт» напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Згідно з визначенням поняття «сідельний тягач», наданим Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З наведеного слідує, що сідельний тягач та напівпричіп, враховуючи їх цільове призначення, відносяться до транспортних засобів в розумінні Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому підлягають під класифікацію за критеріями, визначеними даним законодавчим актом.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає спростованим покликання апеляційної скарги, що сідельний тягач «причіпи, напівпричіпи» є окремими транспортними засобами і не належать до категорії «вантажний автомобіль». Навпаки, суд апеляційної інстанції прийшов до переконання, що сідельний тягач являється транспортним засобом, єдиним призначенням якого є перевезення вантажів, а відтак відносяться до категорії вантажних автомобілів.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що відповідач правомірно дійшов висновку про безпідставність включення позивачем до складу витрат фізичної особи-підприємця витрати на утримання основних засобів подвійного призначення (сідельних тягачів та напівпричепів).

Внаслідок включення до витрат на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення в порушення пункту 44.1 статті 44, пункту 164.1 статті 164, пункту 177.2, підпункту 177.4.5, підпункту 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 ПК України, ФОП ОСОБА_3 занижено податок з доходів фізичних осіб за 2017 рік 59479, 67 грн.

Об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені статтею 163 ПК України (пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу 10 ПК України), зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (пп.163.1.1 п. 163.1 ст. 163 ПК України).

Відповідно до пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування у фізичної особи є дохід, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 ПК України.

Ставка військового збору складає 1,5 % об`єкта оподаткування, (пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу 10 ПК України.

Як встановлено контролюючим органом під час перевірки, позивач внаслідок порушень зазначених у пункті 2.1.1 Акту занижено суму чистого оподатковуваного доходу за 2017 рік, внаслідок чого ФОП ОСОБА_3 не нараховано та не сплачено до бюджету військового збору за 2017 рік 4 956, 64 грн.

Також, наслідком заниження позивачем суми чистого доходу за 2017 рік на суму 330442, 61 грн (п.2.1.1 Акту перевірки) є порушення в частині правильності визначення бази оподаткування відповідно до листа ДФС України № 7559/7/99-99-17-03-01-17 від 16.10.2014 «Про надання роз`яснень», наказу Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», розділу IV «Нарахування, обчислення і сплата єдиного внеску» Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, оскільки «Базою нарахування єдиного внеску є чистий оподатковуваний дохід (прибуток), зазначений у податковій декларації, поділений на кількість місяців, протягом яких він отриманий. До зазначеної суми з урахуванням максимальної величини бази нарахування єдиного внеску застосовується ставка, зазначена в пункті 3 розділу III цієї Інструкції».

Згідно Наказу Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (зі змінами та доповненнями), для платників, фізичних осіб - підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону у розмірі 22 відсотків суми доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Таким чином, позивачем занижено єдиний соціальний внесок за 2017 рік на суму 39514, 09 грн.

Пунктом 3 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування» передбачено, що за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску. Тому рішення про застосування штрафних санкцій з єдиного внеску в сумі 3951, 41 грн є правомірним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відповідач, приймаючи оскаржувані податкові повідомлень-рішення: № від 09.10.2018; № від 09.10.2018, вимогу про сплату боргу (недоїмки) № ф- від 09.10.2018, рішення № від 09.10.2018, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року у справі № 140/103/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді О. І. Довга
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 02 серпня 2019 року