Справа № 280/4939/18
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2019 року м. Дніпросправа № 280/4939/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.04.2019 р. (суддя Сацький Р.В., м. Запоріжжя) у справі № 280/4939/18

за позовом ОСОБА_1

до Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

У листопаді 2018 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним рішення відповідача № 4856 від 28.08.2018р про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, з врахуванням всього стажу, зазначеного в трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищення розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", починаючи з дати звернення - 28.08.2018 року.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 05.04.2019 р. в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю. Рішення мотивовано тим, що відповідач як суб`єкт владних повноважень надав суду достатні та допустимі докази на спростування наведених у позові обставин.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що позивач є громадянкою України, на час звернення за призначенням пенсії вік позивача склав 69 років, страховий стаж відповідно до записів трудової книжки склав 30 років 1 місяць 26 днів, тому та відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" набула право на признання пенсії за віком.

Відповідно до п.1 постанови КМУ № 637 від 12.08.1993 р. "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Статтею 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Позивач не має місця реєстрації на території України. Діючим законодавством та нормативними актами не вирішено питання порядку звернення громадян, які постійно проживають за межами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Отже, не врегулювання питання на законодавчому рівні щодо виплати пенсій громадянам, які виїхали за кордон за практикою Європейського суду з прав людини породжує дискримінацію громадян.

Відповідно до ч. 6 ст. 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 16 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" застрахована особа має право на отримання пенсійних виплат на умовах і в порядку, передбачених цим Законом.

В заяві від 28.08.2018р. заявник просила здійснити запити відповідно до записів трудової книжки щодо отримання довідок про заробітну плату для обчислення пенсії, про перейменування (реорганізацію) підприємств, інших недостатніх для призначення пенсії документів, врахувати найвигідніший період.

Відповідно до п. 3.3 розділу III Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 р. № 22-1 (далі - Порядок №22-1), орган, що призначає пенсію, надає допомогу особам, зазначеним у пунктах 1.1 і 1.2 розділу І цього Порядку, щодо одержання відсутніх документів для призначення пенсії.

Відповідно до п. 2.21 Порядку №22-1 подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій документами, які підтверджують, що особа не працює, є трудова книжка.

Останнім записом в трудовій книжці ОСОБА_1 є запис № 19 від 30.12.1996р. про звільнення. Отже, управління повинно призначити позивачу пенсію як не працюючому пенсіонеру.

Пункт 2.9 Порядку № 22-1, на який посилається відповідач, щодо не призначення пенсії за відсутності місця проживання (реєстрації) громадянина України в межах України та необхідність надання документів на підтвердження місця проживання (реєстрації) в межах України, не приведено у відповідність до Конституції України.

Виходячи із правової та соціальної природи пенсії право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні.

Суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії і це прямо вбачається з п. 2 ч. 4 ст. 105 та п. 3 ч. 2 ст. 162 КАС України.

У своєму рішенні від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову ОСОБА_1

31.05.2019 року до суду надійшла заява представника ОСОБА_1 , в якій він уточнив вимоги апеляційної скарги та просив суд розглянути апеляційну скаргу по суті в частині позовних вимог, а саме:

- визнати протиправним рішення Мелітопольського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області № 4856 від 28.08.2018р про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Мелітопольське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 , як не працюючому пенсіонеру, починаючи з дати звернення - 28.08.2018 року.

Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 28.08.2018 р. до відповідача звернулася довірена особа позивача ОСОБА_2 (на підставі довіреності) із заявою про призначення пенсії за віком позивачу.

До заяви про призначення пенсії були надані наступні документи: заява ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком від 28.08.2018 р.; оригінал та копія трудової книжки від 08.07.2018 р.; копія картки платника податків від 14.08.2018 р.; паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 12.12.1997 р., термін дії якого встановлений до 12.12.2007 р. та був продовжений до 12.12.2017 р.

За повідомленням відповідача № 4856 від 28.08.2018 р. у призначенні пенсії позивачу було відмовлено у зв`язку з ненаданням документа, яким підтверджується місце проживання (реєстрації) в Україні, а також надання копії недійсного закордонного паспорта та звернення із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації).

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки:

- відповідно до листа Міністерства закордонних справ України від 21.01.2019 за вих. №721/17-636-58 за результатом перевірки, проведеною Посольством України в Державі Ізраїль, встановлено, що позивач перебувала на постійному консульському обліку Посольства з 21.04.2004 р. як громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживав за кордоном. Позивача було знято з консульського обліку 01.04.2014 р. відповідно до пунктів 5.1.5, 5.7 Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном, затверджених наказом МЗС від 17.11.2011 №337. За інформацією Посольства України в Державі Ізраїль, паспорт громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 не перебуває в цій установі в межах процедури продовження терміну його дії. У зв`язку з цим, є підстави вважати паспорт НОМЕР_1 , строк дії якого закінчився 12.12.2017 р., недійсним;

- відповідно до ст. 5 Закону України "Про громадянство України" від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, свідоцтво про належність до громадянства України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, проїзний документ дитини, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну;

- відповідно до пункту 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України за N 152 від 07.05.2014 р., паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі закінчення строку його дії;

- на час звернення до відповідача 28.08.2018 р. відповідачу надано паспорт, термін дії якого закінчився 12.12.2017 р.;

- посвідчення особи, яке видано Державою Ізраїль, не підтверджує громадянство України;

- посилання в оскаржуваному рішенні відповідачем щодо відсутності двостороннього договору про соціальне забезпечення між Україною та Ізраїлем не може бути перешкодою в призначенню пенсії, оскільки наявність лише однієї такої підстави є незаконною та дискримінаційною;

- відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення правильно встановив та зазначив у рішенні таку підставу для відмови у призначення пенсії, як непідтвердження належності до громадянства України позивача;

- позовна вимога про підвищення розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" є похідною від першої вимоги та не підлягає задоволенню, оскільки відсутні ознаки протиправності дій відповідача при його винесенні;

- посилання позивача на висновки Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду, як на аналогічну справу, судом не прийнято до уваги, оскільки висновки суддів апеляційних інстанцій не є обов`язковими при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову позивачу у задоволенні позову з огляду на таке.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Рішенням відповідача № 4856 від 28.08.2018 р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком.

Відмова мотивована тим, що позивач виїхав на постійне проживання до Ізраїлю (не набувши статусу "пенсіонер"), тобто не виконуються умови пункту 1.1 та 1.2 Порядку №22, а саме позивач звернувся із заявою про призначення пенсії за віком до органу не за місцем проживання (реєстрації) і не надав документ, який би підтверджував місце проживання (реєстрації) в Україні.

На теперішній час відсутня Угода щодо пенсійного забезпечення громадян між Урядами України та Ізраїлю, тому розглядати питання щодо призначення позивачу пенсії за віком за іншими нормативними актами немає підстав.

Позивачем надана копія недійсного закордонного паспорта, тому ідентифікувати особу, яка звернулась до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії не можливо.

Також відповідач зазначив, що ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачає умови виплати пенсії у разі виїзду за кордон для осіб, які вже мали статус "пенсіонера" до виїзду за кордон, а не призначення пенсії.

Відповідно до ст. 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (в редакції до 7 жовтня 2009 року) у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що положення ст. 51 Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" стосується осіб, яким вже було призначено пенсію. Проте, з дня набрання чинності рішенням № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачає обмеження прав громадян України на отримання пенсії у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання, а висновки Конституційного Суду України однозначно вказують на неправомірність обмеження права громадян на отримання пенсії України у зв`язку з проживанням за межами території України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.

Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (ч. 5 ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування").

Відповідно до п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Відповідно до п. 4.1 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви. Копія розписки зберігається в пенсійній справі.

Відповідно до п. 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію:

1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж;

2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів;

3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності).

Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі;

4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі.

Відповідно до п. 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Отже, призначення пенсії здійснюється лише на підставі належним чином оформленої заяви, що подається до територіального органу Пенсійного фонду. Територіальний орган Пенсійного фонду в свою чергу: перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей; перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності); має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; приймає рішення про відмову або призначення пенсії.

Вчинення зазначених дій належить до компетенції саме відповідача по справі.

Положеннями Порядку № 22-1 та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" не передбачено, до якого саме територіального Пенсійного фонду України має звертатися заявник для подання заяви про призначення виплати пенсії, якщо він постійно проживає за межами території України та не перебуває на обліку у територіальному відділенні Пенсійного фонду України.

На думку колегії суддів, вказана обставина не може бути перешкодою для реалізації позивачем свого права на призначення пенсії за умови дотримання інших вимог, передбачених Порядком № 22-1 та Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв`язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р., зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (п.51 цього рішення). У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4.11.50, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст.1 Першого протоколу до конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні у справі "Будченко проти України" від 24.07.2014 р. №38677/06 ЄСПЛ зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв`язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про громадянство України" громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням.

Датою припинення громадянства України у випадках, передбачених цією статтею, є дата видання відповідного Указу Президента України.

Відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон позивач на час його видачі був громадянином України.

Відповідачем під час прийняття оскарженого рішення не було встановлено, що позивач, який проживає за межами території України, вийшов з громадянства України за його клопотанням.

Отже, позивач, проживаючи в Ізраїлі як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України є неправомірним незалежно від того чи передбачено чинним законодавством України механізм реалізації такого права.

Проте, на час звернення представника позивача із заявою про призначення пенсії та вчинення довіреності на ім`я представника термін дії паспорта позивача для виїзду за кордон сплив.

Відповідно до п. 89 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України за N 152 від 07.05.2014 р., паспорт для виїзду за кордон визнається недійсним, вилучається, анулюється та знищується у разі закінчення строку його дії.

Відповідно до п. 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року N 2503-XII, паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України.

Документом, що посвідчує особу громадянина України за кордоном і при перетинанні державного кордону України, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон або дипломатичний і службовий паспорти, посвідчення особи моряка і проїзний документ дитини. Ці документи виготовляються і оформляються відповідно до положень, що затверджуються Кабінетом Міністрів України на підставі рекомендацій Міжнародної організації цивільної авіації.

Відповідно до п. 2.9 Порядку № 22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

Отже, відповідно до чинного законодавства України відповідач не мав правових підстав для призначення пенсії позивачу незалежно від способу звернення позивача - особисто чи через представника та місця його проживання, оскільки вчинення зазначених дій можливо лише за наявності дійсного документа, що підтверджує посвідчує особу позивача та підтверджує громадянство України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю обґрунтованих підстав.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N303-A, параграф 29).

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені позивачем в обґрунтування апеляційної скарги, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 05.04.2019 р. у справі №280/4939/18 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко