Справа № 440/790/19
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 р.Справа № 440/790/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Чалого І.С. , Перцової Т.С. ,

за участю секретаря судового засідання: Ващук Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 року (суддя Слободянюк Н.І.; м. Полтава; повний текст рішення складено 08.05.2019) по справі № 440/790/19

за позовом ОСОБА_1

до Управління Служби безпеки України в Полтавській області

про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 /далі - позивач, ОСОБА_1 / звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Служби безпеки України в Полтавській області /далі - відповідач, Управління СБУ в Полтавській області/ про визнання бездіяльності протиправною щодо затримки виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 165018,03 грн та стягнення з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 79255,05 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні /а.с. 5-10/.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу Управління СБУ в Полтавській області №254-ос від 27 червня 2018 року його звільнено з військової служби з 30 червня 2018 року, однак одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 165018,00 грн він отримав лише 22 грудня 2018 року. А відтак, він має право на одержання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України. При цьому зауважив, що відсутність у відповідача у день звільнення бюджетних асигнувань на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні не виключає вину відповідача та не звільняє його від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Виходячи із приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, стягненню з відповідача на його користь підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 79255,05 грн.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 39, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 20001651) щодо виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середнього заробітку у сумі 79255,05 грн за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум по день фактичного розрахунку.

Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 39, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 20001651) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток у сумі 79255,05 грн (сімдесят дев`ять тисяч двісті п`ятдесят п`ять гривень п`ять копійок) за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум по день фактичного розрахунку.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, відповідачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду в частині часткового задоволення позовних вимог та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції невірно розраховано суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також відповідач вказує, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з даним позовом.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов`язковою, колегія суддів визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу Управління Служби безпеки України в Полтавській області №254-ос від 27 червня 2018 року "По особовому складу" ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас ЗС України з 30 червня 2018 року за пунктом "б" пункту 61, підпунктом "а" пункту 62 (у зв`язку із закінченням строку контракту) та відповідно до підпункту "ї" пункту 1 частини восьмої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" /а.с.34/.

Цим же наказом встановлено, що календарна служба для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 складає 26 років /а.с.34-35/.

Одноразову грошову допомогу при звільненні у сумі 165018,03 грн виплачено ОСОБА_1 - 22 грудня 2018 року, що підтверджується видатковим касовим ордером №1162 від 22 грудня 2018 року /а.с. 65/.

Посилаючись на затримку виплати одноразової грошової допомоги при звільненні, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправною бездіяльності відповідача та стягнення середнього заробітку у сумі 79255,05 грн за весь час затримки розрахунку при звільненні в порядку статей 116,117 Кодексу законів про працю України.

Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у позивача права на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: з 01 липня 2018 року по 21 грудня 2018 року.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

Правовідносини щодо виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Служби безпеки України врегульовані Законом України "Про Службу безпеки України" №2229-XII від 25 березня 1992 року (далі - Закон № 2229-XII), Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20 грудня 1991 року (далі - Закон №2011-XII) та постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" №393 від 17 липня 1992 року (далі - постанова КМУ №393).

Так, згідно із частиною другою статті 27 Закону № 2229-XII військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Частиною другою статті 15 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з пунктом 10 постанови КМУ №393 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до пункту 14 постанови КМУ №393 одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною поліцією, Міністерством транспорту та зв`язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Вищенаведені нормативно-правові акти регулюють порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Служби безпеки України та не передбачають виплату грошової компенсації за затримку розрахунку.

В той же час така виплата передбачена Кодексом законів про працю України (далі - КЗпПУ).

Так, згідно із частиною першою статті 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У практиці застосування наведених норм (постанови від 10 квітня 2019 року у справі №820/1363/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 806/536/16) Верховний Суд неодноразово вказував на те, що якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини застосуванню підлягає загальне (в даному випадку-трудове) законодавство.

З огляду на неврегульованість спеціальним законодавством питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовця, до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи Кодексу законів про працю України, зокрема, стаття 117, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні при наявності факту порушення власником строку розрахунку та вини власника.

Матеріалами справи підтверджується, що одноразова грошова допомога при звільненні виплачена позивачу несвоєчасно та з вини відповідача, адже право особи на отримання грошових коштів не може бути поставлено в залежність від бюджетних асигнувань, про що також зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові від 14 березня 2019 року у справі № 820/660/17.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00) зауважував, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім наведеного, судом враховано і ту обставину, що листом №21/1/1-2124 від 18 травня 2018 року, що надійшов до УСБУ в Полтавській області 23 травня 2018 року за вх.№7611, Фінансово-економічне управління Служби безпеки України повідомило відповідача про необхідність щомісяця до 03 числа поточного місяця надавати на адресу Фінансово-економічного управління СБУ інформацію щодо витрат, які плануються на поточний місяць, в розрізі КЕКВ 2110, 2111, 2112, 2120 /а.с. 37-43/.

Знаючи про те, що позивач подав рапорт про звільнення у травні 2018 року, відповідач не запланував на початку червня витрати на виплату позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні.

Лише на початку липня листом №66/21/1-7040/ДСК від 02 липня 2018 року відповідач повідомив Фінансово-економічне управління СБУ про потребу у грошових коштах на виплату одноразової грошової допомоги при звільненні позивачу (а.с. 44-46).

Також судом встановлено, що 10 липня 2018 року на рахунок відповідача надійшли грошові кошти у сумі 6 802 400,00 грн (а.с. 122), втім розрахунок з позивачем проведено тільки 22 грудня 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, доводи відповідача про відсутність грошових коштів на виплату позивачу одноразової грошової допомоги у день звільнення; наявність у відповідача заборгованості по виплаті грошового забезпечення перед особовим складом Управління у червні 2018 року, а також про вжиття відповідачем заходів, спрямованих на отримання грошових коштів, шляхом направлення до Фінансово-економічного управління СБУ заявок №66/21/1-7040/ДСК від 02 липня 2018 року, №66/21/1-8311/ДСК від 01 серпня 2018 року, №66/21/1-9138/ДСК від 01 вересня 2018 року, №66/21/1-9992/ДСК від 01 жовтня 2018 року, №66/21/1-10964/ДСК від 01 листопада 2018 року, №66/21/1-11799/ДСК від 26 листопада 2018 року /а.с. 44-64/ судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: з 01 липня 2018 року по 21 грудня 2018 року.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції невірно визначив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка підлягає стягненню на корить позивача, з наступних підстав.

При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному. При цьому можливе субсидіарне застосування загальних норм, тобто, в тих випадках, коли спірні правовідносини не врегульовані нормами спеціального законодавства або врегульовані не повністю.

Можливість субсидіарного застосування загальних правових норм до відносин публічної служби, як правило, закріплена у спеціальному законі, що регулює такий вид публічної служби. Подібна законодавча техніка спрямована на усунення прогалин у правовому регулюванні.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України регламентується Законом України "Про Службу безпеки України", Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" та наказами Служби безпеки України від 10.04.2018 № 515/ДСК та від 12.03.2018 №380/ДСК.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Згідно пунктів 2 та 3 постанови КМУ від 30.08.2017 № 704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб", грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з

посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснювати в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством фінансів, Міністерством інфраструктури, Міністерством юстиції, Службою безпеки, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.

Пунктом 7 Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям СБУ, затвердженої наказом ЦУ СБУ від 10.04.2018 №515/ДСК, затвердженої в Міністерстві юстиції України від 25.04.2018 за № 512/31964 встановлено, що при виплаті військовослужбовцям грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів в місяці, за який здійснюється виплата.

Зі змісту вказаної інструкції вбачається, що грошове забезпечення військовослужбовців обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.

У свою чергу, пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, визначено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції при визначенні розміру грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, який підлягав присудженню на користь позивача з відповідача, неправильно застосував до спірних правовідносин наведені норми, оскільки брав до уваги кількість робочих днів для обрахунку грошового забезпечення.

Відповідно до довідки Управління Служби безпеки України в Полтавській області №66/21-140 від 12 грудня 2018 року сума грошового забезпечення ОСОБА_1 за останні 2 календарних місяці перед звільненням склала 25774,00 грн (за квітень 2018 року - 12887,00 грн та травень 2018 року - 12887,00 грн) /а.с. 26/.

Таким чином, середньоденне грошове забезпечення за місяць, що передують звільненню, складає 422,52 грн. / за 1 день (25 754,00 грн./(61 календарний днів у травні-червні 2018 року).

Виплата вихідної допомоги в повному розмірі була здійснена 22.12.2018 року відповідно до видаткового касового ордеру № 1162.

Таким чином, термін заборгованості Управління СБУ в Полтавській області перед ОСОБА_1 становив з 01.07 по 21.12.2018 року і складав 174 дня (липень - 31, серпень - 31, вересень - 30, жовтень -31, листопад - 30, грудень - 21).

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача, що стягненню з У СБУ в Полтавській області на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 73 518,48 грн. (422,52 грн. х 174 календарних днів), а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню на користь позивача.

З приводу доводів апеляційної скарги про те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

В аспекті спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що оскільки позивач звернувся з позовом про захист трудових прав, а КАС України передбачає, що інші закони можуть встановлювати інші строки звернення до суду, то в даному випадку є достатні підстави для застосування положень статті 233 КЗпП України.

Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто, чинним законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року по справі №813/1001/17.

З огляду на дату фактичного розрахунку з позивачем - 22.12.2018, та дату звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом - 05.03.2019, колегія суддів зазначає, що позивачем дотримано строк звернення до суду з цим позовом та відхиляє доводи апеляційної відповідача щодо його пропуску.

Також колегія суддів не приймає посилання відповідача в апеляційній скарзі на наявну у позивача станом на день звільнення заборгованість перед УСБУ в Полтавській області у розмірі 9419,58 грн., як на підставу для зменшення суми середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, оскільки повернення вказаної суми переплат не є предметом розгляду по даній справі, крім того чинним законодавством не передбачено зменшення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні в рахунок компенсації несвоєчасного погашення суми заборгованості працівника перед роботодавцем.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справ

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 317 КАС України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України рішення суду підлягає зміні шляхом внесення змін до його резолютивної частини.

В іншій частині рішення, доводи апеляційної скарги висновків суду, з наведених вище підстав, не спростовують, підстав для його скасування колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Полтавській області залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 року по справі № 440/790/19 змінити, виклавши абзаци 2, 3 резолютивної частини постанови у наступній редакцій:

" Визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Полтавській області (вул.Соборності, буд. 39, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 20001651) щодо виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середнього заробітку у сумі 73518,48 грн за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум по день фактичного розрахунку.

Стягнути з Управління Служби безпеки України в Полтавській області (вул. Соборності, буд. 39, м. Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код 20001651) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток у сумі 73518,48 грн (сімдесят три тисячі п`ятсот вісімнадцять гривень сорок вісім копійок) за весь час затримки сплати належних йому при звільненні сум по день фактичного розрахунку".

В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.05.2019 року по справі № 440/790/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Т.С. Перцова
Повний текст постанови складено 05.08.2019 року