Справа № 300/709/19
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6682/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Шинкар Т.І.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року, головуючий суддя Остап`юка С.В., ухвалене о 11:38 год. у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 20.05.2018 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ГУ ДФС в Івано-Франківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення за № та № від 19.12.2018 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідач на підставі помилкових висновків про отримання позивачем доходу у вигляді додаткового блага в розмірі 1 441 761, 14 гривень, протиправно оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями збільшив суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 359 679, 04 гривень та застосував штрафні (фінансові) санкції в розмірі 170 гривень.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що оскаржені податкові повідомлення рішення прийняті всупереч нормам ПК України, податкового законодавства України, Порядку проведення податкової перевірки, необґрунтованість та недоведеність обставин справи є підставою для їх скасування.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, в період з 26.11.2018 року до 30.11.2018 року відповідачем проведена документальна позапланова невиїзна перевірка з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманих доходів за період з 01.01.2015 року до 31.12.2015 року платника податків фізичної особи ОСОБА_1 , за наслідками якої складено акт за №1222/09-19-13-06/ від 03.12.2018 року (а.с. 19 21).

Вказаною перевіркою встановлено одержання позивачем додаткового блага у вигляді прощення (анулювання) Акціонерним товариством «Райфайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором в сумі 1 441 761, 14 гривень, внаслідок чого встановлено отримання доходу у вигляді додаткового блага за 2015 рік на суму 1 441 761,14 гривень, неподання декларації про майновий стан і доходи за 2015 рік та несплату позивачем податку на доходи фізичних осіб в розмірі 287 743,23 гривень з отриманого у 2015 році доходу у вигляді додаткового блага.

Відповідач на підставі вказаного акту перевірки, за порушення відповідачем підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України, податковим повідомленням-рішенням за № від 19.12.2018 року збільшив позивачу суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб в розмірі 359 679,04 гривень, а саме: за основним платежем 287 743, 23 гривень та за штрафними (фінансовими) санкціями 71 935,81 гривень; за порушення вимог підпункту 49.18.4 пункту 49.18 статті 49 Податкового кодексу України податковим повідомленням-рішенням за № від 19.12.2018 року застосував штрафні (фінансові) санкції в розмірі 170 гривень.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що анульований АТ «Райфайзен Банк Аваль» борг позивача в розмірі 1 441 761,14 гривень за укладеним кредитним договором є доходом позивача, який підлягав включенню платником податку до його річного оподатковуваного доходу, як отримане додаткове благо відповідно до абзацу «д» підпункту 164.2.17. пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі ПК України).

Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Так, відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Отже, боржник, який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) основної суми боргу (кредиту) та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, про що свідчить його підпис у додатковій угоді, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідної суми податку.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №826/6896/17.

Зважаючи на те, що кредитором анульовано (прощено) основну суму заборгованості за кредитом (тіло кредиту) 1 441 761,14 гривень за укладеним кредитним договором, яка є доходом позивача, колегія суддів дійшла висновку, що вказана сума у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є додатковим благом платника податку (позивача) та підлягає включенню до його загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку щодо правомірності визначення позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, обрахованого з суми прощеного (анульованого) кредитором основного боргу (кредиту) та застосувано штрафні (фінансові) санкції, через що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.

Також, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення ЄСПЛ підлягають застосуванню судами як джерело права.

У рішенні цього суду з від 20.10.2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com Б.г.І. проти Молдови», і «Москаль проти Польщі»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», і «Тошкуце та інші проти Румунії») і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Лелас проти Хорватії»).

Колегія суддів звертає увагу на те, що контролюючим органом було вжито усіх заходів щодо повідомлення позивача про проведення перевірки та направлення акта перевірки, однак останній не може нести відповідальність за протиправність дій щодо вручення кореспонденції, тому безпідставними є покликання позивача на протиправні дії відповідача.

Відтак доводи апелянта про те, що ДФС України залишено його скаргу без розгляду не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Безпідставними також є покликання апелянта про те, що акт перевірки складений без додержання вимог абз. 1 п. 1.8 розд. І Порядку оформлення результатів документальних перевірок, оскільки наведені порушення, а саме титульний аркуш роздрукований без використання номерного бланку органу державної податкової служби для складання актів документальних перевірок, не може слугувати безумовною причиною недійсності такого акта, та результатів встановлених в ході перевірки.

Крім цього, наведене не позбавляє відновити порушені права позивача в судовому порядку.

Суд апеляційної інстанції вважає також безпідставними покликання апелянта про те, що додатковим благом, яке могло би бути включене до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу є сума, яка б мала становити 547 228,76 грн., що становить собою вартість прощеного боргу у гривнях у відповідності із офіційним курсом іноземної валюти станом на 01 січня 2014 року, оскільки відповідач не здійснював розрахунку суми боргу, а така сума була визначена самим банком в договорі про припинення зобов`язань за кредитним договором від 15.06.2015 року та зазначена в листі АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 25.09.2018 року №4-2/926 (а.с. 63, 64-65).

Також, згідно із ч. 2 ст. 6 КАС України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, у п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі №300/709/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
Т. І. Шинкар

Повний текст постанови складено 02.08.2019 року.