Справа № 160/3403/19
Суддя: Дєєв Микола Владиславович
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2019 року Справа № 160/3403/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі судді Дєєва М.В. при секретарі судового засідання Сергієнко В.Ю., за участю: представників позивача Недвиги К.О., Яковлева Д.С., представника відповідача Гармаш І.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області
про визнання протиправними та скасування рішення, вимогу та податкові повідомлення-рішення, -
16.04.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить визнати протиправними та скасувати:
22.04.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було залишено позовну заяву без руху через невідповідність вимогам ст. ст.160, 161 КАС України та встановлено строк для усунення недоліків.
На виконання вимог ухвали від 22.04.2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви у встановлений судом строк.
14.05.2019 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.
31.05.2019 року у підготовче судове засідання сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду не з`явились, від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим було відкладено підготовче судове засідання.
03.06.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого вказано, що відповідачем була проведена перевірка позивача в ході якої встановлені порушення вимог діючого законодавства. За наслідками встановлених порушень відповідачем складено акт перевірки та винесено оскаржувані податкові повідомлення рішення та вимогу про сплату боргу. Відповідач вважає податкові повідомлення рішення та вимогу про сплату боргу правомірними, та такими, що винесені відповідно до вимог діючого законодавства, у зв`язку з чим, підстави для їх скасування відсутні.
12.06.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив відповідно до якої вказано, що позивач заперечує всі доводи відповідача наведені у відзиві на позовну заяву, оскільки оскаржувані податкові повідомлення-рішення та вимога не відповідають вимогам законодавства, а отже є протиправними та такими, що підлягають скасуванню.
25.06.2019 року у підготовчому судовому засіданні було відмовлено у задоволенні клопотання позивача про виклик свідка, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
09.07.2019 року у судовому засіданні представники позивача просили позовні вимоги задовольнити, при цьому посилаючись на доводи наведені у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, при цьому посилався на доводи наведені у відзиві на позовну заяву.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.
- п.1.2 п.16 прим.1 підр.10 р.ХХ, п.п. 163.1.1 п.163.1 ст.163, п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України занижено військовий збір на суму 9833,85 грн., у т.ч. по періодам: 2016 рік 4607,20 грн., 2017 рік 5223,65 грн.;
Не погоджуючись із висновками акту перевірки позивачем було подано відповідачу заперечення вих№04/01-19 від 04.01.2019 року на акт перевірки.
Відповідач листом №5521/10/04-36-13-05 від 18.01.2019 року залишив висновки акту перевірки без змін.
11.02.2019 року позивач подав до ДФС України скаргу на вищевказані рішення.
Позивач не погоджується із вищевказаними податковими повідомленнями-рішеннями, рішенням про застосування штрафу та вимогою про сплату боргу та вважає їх такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
У відповідності до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом.
Підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 ст. 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок, відповідно до вимог цього Кодексу, а також, перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого, покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Пунктом 75.1 ст.75 Податкового кодексу України встановлено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до ст.75.1.2. статті 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів.
Статтею 177 Податкового кодексу України (далі ПКУ) визначено особливості оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування.
Так, згідно з п. 177.1 ст.177 Податкового кодексу України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу (тобто, у розмірі 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами).
Згідно з вимогами п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто, різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
У відповідності до п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.
Згідно із пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також, через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Враховуючи наведені положення ПК України, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець на загальній системі оподаткування може віднести до складу витрат витрати, якщо вони документально підтверджені первинними документами; пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця; безпосередньо пов`язані з отриманням доходів; фактично сплачені; товари (послуги) фактично отримано фізичною особою - підприємцем.
В ході перевірки встановлено, що позивачем в порушення п.177.2 ст.177 ПК України безпідставно віднесено до складу витрат, які враховуються при обчисленні чистого оподаткованого доходу, витрати, які не пов`язані з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця, а саме витрати на оплату ТМЦ, а саме металеві вироби, у сумі 655589,80 грн., у тому числі по періодам: 2016 рік 307146,37 грн., 2017 рік 348443,43 грн.
У зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_1 до перевірки не було надано у повному обсязі розшифровку залишків ТМЦ у кількісній та якісній формі, документи які б підтверджували понесені витрати та безпосередній зв`язок з господарською діяльністю платника податків, а саме угоди, розрахункові документи, у яких відображаються номенклатура металевих виробів, сертифікати якості, специфікація ТМЦ, а також вартість, тощо, первинними документами наданими ФОП ОСОБА_1 до перевірки, не підтверджено використання залишків ТМЦ у господарській діяльності платника податків.
Судом встановлено, що на початок перевіряємого періоду 01.01.2016 року залишок ТМЦ складав 307 146,37 грн., що також підтверджується актом попередньої перевірки позивача №1940/04-83-13-04/ НОМЕР_1 від 03.12.2016 року.
В перевіряємому періоді позивачем було придбано ТМЦ на суму, що без ПДВ складає 4 399 041 грн. та реалізовано товар та віднесено відповідно до витрат 4 357 744,00 грн., а саме на витрати у 2016 році 1 565 704,00 грн., у зв`язку з чим залишок товару на кінець 2016 року склав 393 341 грн. та у 2017 році 2 792 040,00 грн., у зв`язку з чим залишок товару на кінець 2017 року склав 348 443 грн., отже залишок товару на кінець перевіряємого періоду складає - 348 443 грн.
Таким чином, залишки товарів на початок перевірки у сумі 307 146 грн. та на кінець періоду 348 443 грн. не включались позивачем до об`єкту оподаткування.
Суд зазначає, що витрати за період оподаткування дорівнюють сумі придбання за період оподаткування + залишок товару на початок періоду оподаткування залишок товару на кінець періоду оподаткування тобто сумі реалізованого в періоді оподаткування товару за ціною придбання.
Також, акт перевірки не містить посилання на первинні документи, які б підтверджували встановлені під час перевірки порушення.
Також, відповідно до пп. 20.1.9 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право вимагати під час проведення перевірок від платників податків, що перевіряються, проведення інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів, зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки.
Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» для забезпечення достовірності даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності підприємства зобов`язані проводити інвентаризацію активів і зобов`язань, під час якої перевіряються і документально підтверджуються їх наявність, стан і оцінка.
Тобто, для встановлення стану залишків ТМЦ та їх руху у господарській діяльності позивача у періоді, що перевірявся, посадові особі відповідача мали право вимагати від позивача проведення інвентаризації основних фондів, товарно-матеріальних цінностей.
Відповідачем не надано будь-яких доказів того, що відповідна вимога здійснити інвентаризацію ТМЦ направлялася позивачу.
Позивачем на підтвердження задекларованих витрат в 2016 та 2017 році надавались до перевірки відповідні первинні документи, що підтверджується матеріалами справи та про що також вказано в акті перевірки.
За результатами дослідження первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог законодавства та в повній мірі відображають витрати позивача на придбання ТМЦ за 2015 рік.
Отже, матеріали справи свідчать, що витрати позивача, які були понесені на придбання ТМЦ підтверджені належними документами, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно було донараховано позивачу податок на доходи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року, № 2464-VI (далі- Закон № 2464-VI) платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
Частиною другою статті 9 Закону №2464-VI визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Згідно з частиною третьою статті 9 Закону №2464-VI обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до частин сьомої, восьмої, одинадцятої статті 9 Закону №2464-VI єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. У разі несвоєчасної або не в повному обсязі сплати єдиного внеску до платника застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Частиною одинадцятою статті 25 Закону № 2464-VI встановлено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції: за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.
Отже, єдиний внесок повинен сплачуватись із тієї суми доходу, з якої сплачується податок на доходи фізичних осіб.
Щодо податкового повідомлення-рішення № 002991305 від 23.01.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір - на 14 709.81 грн.. у т.ч. основний платіж 9806,54 грн., штраф (фінансова санкція) 4903,27 грн., суд зазначає наступне.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України» від 31.07.2014 року №1621-VII ПК України, а саме - розділ XX «Перехідні положення», підрозділ 10 доповнено пунктом 16-1, відповідно до якого тимчасово, до 1 січня 2015 року, встановлюється військовий збір у розмірі 1,5 відсотка до доходів у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри. Вказаний №1621-VII ПК України набрав чинності з 03.08.2014 року.
Відповідно до п.п. 1.1 п. 16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст.162 цього Кодексу.
Згідно п.162.1 ст.162 ПК України встановлено, що платниками збору є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Підпунктом 1.2 п.16-1 підрозд. 10 розд. ХХ ПК України встановлено, що об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені ст.163 ПК України.
Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюється у порядку, встановленому ст.168 ПК України за ставкою 1.5% від об`єкта оподаткування.
Фізичні особи за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотків чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни, передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період. Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб є 2015 рік.
З огляду на вищевикладене та враховуючи відсутності порушень позивача в частині заниження доходів податкове повідомлення-рішення № 002991305 від 23.01.2019 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір - на 14 709.81 грн.. у т.ч. основний платіж 9806,54 грн., штраф (фінансова санкція) 4903,27 грн підлягає скасуванню.
чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) діяльності платника податків та операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень;
зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи з обліку, та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;
у разі відсутності первинних документів або ненадання їх чи інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити інші докази, що достовірно підтверджують наявність факту порушення;
у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі органу державної податкової служби така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати, факт про складання такого акта відображається в акті документальної перевірки;
у разі надання платником податків або його законними представниками посадовим (службовим) особам органу державної податкової служби письмових пояснень щодо встановлених порушень податкового законодавства та/або причин ненадання первинних та інших документів, що підтверджують встановлені порушення, або їх копій факти про надання таких пояснень необхідно відобразити в акті.
При цьому, з описової частини акту перевірки вбачається, що зміст встановленого в ході перевірки позивача порушення податкового законодавства в частині заниження податкового зобов`язання з податку на додану вартість зводиться лише до табличного відображення даних фіскального органу, встановлених у ході перевірки із зазначенням певних розбіжностей. Зі змісту акту перевірки не можливо встановити, яким чином та на підставі яких документальних доказів податковий орган дійшов подібних висновків. Також в акті перевірки відсутні посилання на конкретні первинні та податкові документи із зазначенням їх реквізитів та дат їх складання.
Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити те, що в описовій частині акту контролюючий орган зазначає про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість, при цьому будь-яких доказів таких висновків відповідачем надано суду не було.
Відповідно до п.120-1.2 ст.120-1 Податкового кодексу України відсутність реєстрації протягом граничного строку, передбаченого статтею 201 цього Кодексу, податкової накладної та/або розрахунку коригування до такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (крім податкової накладної, що не надається отримувачу (покупцю), складеної на постачання товарів/послуг для операцій: які звільнені від оподаткування або які оподатковуються за нульовою ставкою), що зазначена у податковому повідомленні - рішенні, складеному за результатами перевірки контролюючого органу, - тягне за собою накладення на платника податку штрафу в розмірі 50 відсотків суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість, зазначеної у такій податковій накладній та/або розрахунку коригування до податкової накладної або від суми податку на додану вартість, нарахованого за операцією з постачання товарів/послуг, якщо податкову накладну на таку операцію не складено. У разі зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних згідно з пунктом 201.16 статті 201 цього Кодексу штрафні санкції, передбачені цим пунктом, не застосовуються на період зупинення такої реєстрації до прийняття відповідного рішення щодо відновлення реєстрації таких податкових накладних/розрахунків коригування згідно з підпунктом 201.16.4 пункту 201.16 статті 201 цього Кодексу.
Судом встановлено, що штрафну санкцію застосовано у розмірі 50 відсотків від суми нарахованого податкового зобов`язання з податку на додану вартість, а саме з 131118,00 грн.
Враховуючи, що судом у даному рішенні встановлено відсутність підстав для збільшення позивачу суми грошового зобов`язання з податку на додану вартість у загальній сумі 131118,00 грн., суд дійшов висновку про протиправність нарахування штрафної санкції на вказану суму, у зв`язку з чим податкове повідомлення-рішення № 002921305 від 23.01.2019 року підлягає скасуванню.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.1 ст.132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 7537,95 грн., що документально підтверджується платіжним дорученням №255 від 06.05.2019 року.
Враховуючи, що адміністративний позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 7537,95 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст.ст. 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, -

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 23.01.2019 року № 002991305, яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір - на 14 709.81 грн.. у т.ч. основний платіж 9806,54 грн., штраф (фінансова санкція) 4903,27 грн.
Стягнути на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 7537,95 грн. (сім тисяч п`ятсот тридцять сім гривень дев`яносто п`ять копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Дніпропетровській області.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено 31.07.2019 року.

Суддя М.В. Дєєв