Справа № 320/2414/19
Суддя: Кушнова А.О.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2019 року справа № 320/2414/19
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., за участю секретаря судового засідання Сакеваич Ж.В., розглянув в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії

Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області, в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у встановленні ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та у видачі "Посвідчення члена сім`ї загиблого";

- зобов`язати Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 , як члену сім`ї померлого ОСОБА_2 , статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та видати їй "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_2 , рідний брат позивача, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у період: з 20.08.2014 по 24.12.2014; з 24.01.2015 по 08.02.2015. 09.07.2016 під час виконання обов`язків військової служби ОСОБА_2 загинув.

Позивач вказує, що 22.02.2019 вона звернулась до відповідача із заявою про надання статусу особи, на яку поширюється Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та видачі посвідчення «Член сім`ї загиблого», додавши до заяви всі необхідні документи. 28.02.2019 відповідач відмовив у наданні такого статусу позивачу та у видачі посвідчення, у зв`язку з відсутністю законних підстав.

Позивач вважає таку відмову відповідача прийнятою без дотримання норм та вимог законодавства та без урахування юридичного факту, встановленого рішенням Апеляційного суду Київської області від 22.05.2018 у справі №382/784/17, про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 є членами однієї сім`ї, відповідно до ст. 3 СК України, оскільки ОСОБА_2 спільно проживав разом із сім`єю ОСОБА_1 , був пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки, та просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 20.05.2019 за вказаним позовом відкрито спрощене провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідач позовні вимоги не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 66-69). Так, зокрема, відповідач у відзиві зазначив, що надана позивачу відмова у встановленні статусу «Член сім`ї загиблого військовослужбовця», викладена у листі від 28.02.2019 №03.03/581, є правомірною та такою, що прийнята відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки перелік осіб, які належать до членів загиблих військовослужбовців чітко визначений у ст. 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не поширюється на інших членів сім`ї, зокрема, на сестру.

Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.

З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 », що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Яготинського районного упраління юстиції Київської області від 10.02.2010 та паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим Переяслав-Хмельницьким РС УДМС України в Київській області 19.09.2013 (а.с.11,13).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Яготинським районним відділом ЗАЦС Київської області від 24.12.1990 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого відділом РАГС Яготинського районного управління юстиції Київської області від 13.02.2002 (а.с.33,57).

Батьків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно до рішення Яготинського районного суду від 21.02.2003 було позбавлено батьківських прав та передано дітей на опікування органу опіки та піклування Яготинської районної державної адміністрації Київської області (а.с.31-32).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є вихованцями Яготинського районного дитячого будинку «Віночок» з числа дітей-сиріт, дітей, позбавлених батьківського піклування, опікуном яких відповідно до рішення виконавчого комітету Яготинської міської ради Київської області від 08.08.2006 було призначено директора дитячого центру «Віночок» ОСОБА_4 , 1966р.н. (а.с.60-63).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_5 , виданого Яготинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 15.07.2016 (а.с.30).

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що ОСОБА_2 , 1992 р.н., був військовослужбовцем за контрактом військової частини польова пошта НОМЕР_6 , та 09.07.2016 загинув під час виконання бойового завдання від вогнепального наскрізного поранення голови, про що позивачу ІНФОРМАЦІЯ_4 видано довідку від 11.07.2016 №1/1533 (а.с.35).

Також, з копії витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_6 (по стройовій частині) від 22.07.2016 №195 вбачається, що солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , командира бойової машини командира мотопіхотного взводу мотопіхотної роти, виключено наказом командира військової частини п/п НОМЕР_6 №97 від 22.07.2016 (по особовому складу) зі списків особового складу Збройних Сил України у зв`язку зі смертю. Загинув 09.07.2016 внаслідок комбінації ушкоджень, що охоплюють декілька ділянок тіла, вибухової травми, шоку. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.28).

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 17.01.2018 у справі №382/784/17 за заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Яготинської міської ради Київської області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув 09.07.2016 та ОСОБА_1 є членами однієї сім`ї, відповідно до ст. 3 СК України, оскільки ОСОБА_2 спільно проживав разом із сім`єю ОСОБА_1 , був пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 22.05.2018 рішення Яготинського районного суду Київської області від 17.01.2018 змінено в резолютивній частині, встановлено юридичний факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув 09.07.2016 та ОСОБА_1 є членами однієї сім`ї, відповідно до ст. 3 СК України, оскільки ОСОБА_2 спільно проживав разом із сім`єю ОСОБА_1 , був пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки.

Постанова Апеляційного суду Київської області від 22.05.2018 у справі №382/784/17 набрала законної сили 22.05.2018, про що свідчить відмітка про набрання законної сили на вказаному рішенні.

22.02.2019 позивач звернулась до відповідача із заявою про надання статусу та видачу посвідчення члена сім`ї загиблого в зоні проведення антитерористичної операції військовослужбовця відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», додавши до заяви необхідні документи.

Листом від 28.02.2019 №03.03/581 позивачу було відмовлено у наданні статусу особи, на яку поширюється Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та у видачі посвідчення «Член сім`ї загиблого», у зв`язку з тим, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2019 №740, вона не належить до членів сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 і органи соціального захисту не мають правових підстав надати позивачу статус особи, на яку поширюється Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати їй посвідчення «Члена сім`ї загиблого».

При цьому у листі від 28.02.2019 №03.03/581 відповідач зазначив, що рішення суду від 22.05.2018 №382/784/17-ц про встановлення факту того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є членами однієї сім`ї не зобов`язує управління соціального захисту населення надати статус члена сім`ї загиблого заявниці, оскільки вона не відноситься до кола осіб, що мають право на отримання пенсії по втраті годувальника (а.с.14-15).

Позивач не погоджується із вказаною відмовою та вважає її такою, що не відповідає вимогам законодавства, що і стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Стаття 3 Конституції України гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 № 3551-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3551-XII), основним завданням цього Закону є захист ветеранів війни та осіб, на яких розповсюджується дія цього Закону, зокрема, надання пільг, переваг та інших соціальних гарантій.

Поширення чинності Закону № 3551-XII на членів сім`ї загиблої особи є похідним від приналежності такої особи до ветеранів війни.

Відповідно до ст. 4 Закону № 3551-XII ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.

Згідно із абз. 8 п. 1 ст. 10 Закону № 3551-XII, чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

В абзаці 16 пункту 1 зазначеної статті Закону № 3551-XII визначено, що до членів сімей загиблих (тих, які пропали безвісти) військовослужбовців, партизанів та інших осіб, зазначених у цій статті, належать:

утриманці загиблого або того, хто пропав безвісти, яким у зв`язку з цим виплачується пенсія;

батьки;

один з подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні;

діти, які не мають (і не мали) своїх сімей;

діти, які мають свої сім`ї, але стали інвалідами до досягнення повноліття;

діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти.

Процедуру надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", деяким категоріям осіб врегульовано Порядком надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", деяким категоріям осіб, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 23.09.2015 №740 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Порядок №740).

Пунктом 7 Порядку №740 визначено, що посвідчення з написом "Посвідчення члена сім`ї загиблого" видається відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 №302 (далі Положення №302).

Відповідно до пункту 4 Положення №302 про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 року № 302, особам, на яких поширюється чинність Закону № 3551-XII (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Абзацом 2 пункту 7 Положення №302 передбачено, що, зокрема, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина.

З наведеного вбачається, що видача «Посвідчення члена сім`ї загиблого» та статус особи, на яку поширюється чинність цього Закону, безпосередньо пов`язується з фактом, зокрема, загибелі або смерті члена сім`ї такої особи внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час захисту Батьківщини або виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), а також внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті або одержаного в період проходження військової служби чи на території інших держав під час воєнних дій та конфліктів.

Як вбачається з доданих до матеріалів справи документів, останніми беззаперечно підтверджується, що смерть рідного брата позивача ОСОБА_2 настала під час виконання ним службових обов`язків військової служби в період її проходження внаслідок комбінації ушкоджень, що охоплюють декілька ділянок тіла, вибухової травми, шоку.

У свою чергу, підставою для відмови позивачу у наданні їй статусу "Член сім`ї загиблого ветерана війни" з послідуючою видачею відповідного посвідчення, слугувало те, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2019 №740, ОСОБА_1 не належить до членів сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 і органи соціального захисту не мають правових підстав видати їй посвідчення «Члена сім`ї загиблого».

Суд відповідні висновки відповідача оцінює критично, та звертає увагу останнього на те, що згідно з п. 4 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, рішенням Апеляційного суду Київської області, яким змінено рішення суду Яготинського районного суду Київської області у справі №382/784/17-ц за заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Яготинської міської ради Київської області про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, встановлено юридичний факт того, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1 є членами однієї сім`ї, відповідно до ст. 3 СК України, оскільки ОСОБА_2 спільно проживав разом із сім`єю ОСОБА_1 , був пов`язаний спільним побутом, мав взаємні права та обов`язки.

Так, з рішення Апеляційного суду Київської області від 22.05.2018, яким змінено рішення Яготинського районного суду Київської області від 17.01.2018 у справі №382/784/17-ц, вбачається, що у ході судового розгляду встановлено, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 21.02.2003 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позбавлено батьківських прав відносно їх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Останні навчалися та виховувалися в одному інтернаті. Після того, як брат позивачки ОСОБА_5 досягнув повноліття, він переїхав до сестри та проживав з нею спільно однією сім`єю.

В період з 2010 по 2011 р.р. ОСОБА_2 разом із сестрою спільно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , а в період з травня 2013 р. по червень 2014 р., з липня по листопад 2015 р.р. та з листопада 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 . Позивачка, як старша сестра повністю матеріально утримувала брата до досягнення ним повноліття, опікувалася ним, допомагала в навчанні та спільно проживала разом з ним однією сім`єю, коли він закінчив навчання. Вони були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Брат допомагав ОСОБА_1 у сплаті комунальних послуг, придбавав продукти харчування, допомагав у купівлі майна для спільного користування, доглядав за малолітньою племінницею.

У період з 12.06.2014 ОСОБА_2 проходив військову службу (був призваний за частковою мобілізацією в особливий період) по 22.07.2015 (звільнений по демобілізації). Позивачка спільно з іншими родичами організувала проводи брата на військову службу, надсилала йому кошти на потреби, як член сім`ї їздила до нього на присягу. Коли захворів чоловік позивачки ОСОБА_8 та не зміг працювати, то ОСОБА_2 з метою надання фінансової допомоги сестрі та її чоловіку, уклав контракт та проходив військову службу у зоні АТО.

Коли ОСОБА_2 перебував на військовій службі, то всі кошти він присилав сестрі, що також підтверджується випискою (виписки по особовому рахунку ОСОБА_2 за період з 01.11.2015 по 09.07.2016. Коли ОСОБА_2 , загинув, то його сестра за власні кошти поховала брата. Дане судове рішення набрало законної сили.

Відтак з огляду на положення частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені вище обставини, зокрема, щодо того, що ОСОБА_2 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 є членами однієї сім`ї, мають силу преюдиції та не підлягають повторному доказуванню у даній справі.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Отже, відповідачем повинні були бути враховані висновки рішення Апеляційного суду Київської області від 22.05.2018 у справі №382/784/17-ц, яке позивачем надавалось суб`єкту владних повноважень під час звернення із заявою про надання статусу "Член сім`ї загиблого ветерана війни" відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Отже, з урахуванням вищенаведених правових норм та фактичних обставин справи суд дійшов висновку, що на позивача, як члена сім`ї загиблого військовослужбовця поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", зокрема, в частині отримання пільг, переваг та інших соціальних гарантій для визначеної в Законі категорії громадян.

Щодо вимог про зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно ч.4 ст.245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкта владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Як слідує зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Натомість, у даному випадку суд не вважає повноваження відповідача дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Також суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», в якому суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов`язків.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика ЄСПЛ підлягає застосуванню судами як джерело права.

В даному випадку, задоволення позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача надати позивачу статус члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни та видати посвідчення члена сім`ї загиблого (померлого) ветерана війни, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення з даним позовом до суду, позивач судовий збір не сплачував, на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір". Таким чином, судовий збір за рахунок відповідачів на користь позивача відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 статусу "Член сім`ї загиблого ветерана війни" відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та видачі "Посвідчення члена сім`ї загиблого".

3. Зобов`язати Управління соціального захисту населення Яготинської районної державної адміністрації Київської області (ідентифікаційний код 03193608, місцезнаходження: 07700, Київська область, м. Яготин, вул. Пирятинська, 1) прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_3 ), як члену сім`ї загиблого ОСОБА_2 , статусу особи, на яку поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та видати їй посвідчення члена сім`ї загиблого.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складено 22.07.2019.

Суддя Кушнова А.О.