Справа № 240/270/19
Суддя: Залімський І. Г.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/270/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Капинос О.В.

Суддя-доповідач - Залімський І. Г.

02 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Залімського І. Г.

суддів: Смілянця Е. С. Сушка О.О. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року (ухвалене у м. Житомирі 22 квітня 2019 року о 11:24, повний текст якого виготовлено 02 травня 2019 року) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.06.2018 №0-0650, №0-065,

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 19.06.2018 №0-0650, №0-065.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що нежитлові будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , які знаходяться у його власності, не підлягають оподаткуванню податком на нерухомість згідно пп. "є" 266.2.2 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, оскільки в будівлі площею 1442,4 м.кв. розміщені виробничі цехи, в яких виготовляються паперові пакети, здійснюється флесодрук та порізка паперу. В іншій нежитловій будівлі площею 196,2 кв.м. розміщений фасувальний цех, де здійснюється фасування виробленої продукції. Обидві будівлі відносяться до розділу І "Будівлі" підрозділу 12 "Будівлі нежитлові", групи 125 "Будівлі промислові та склади", класу 1251 "Будівлі промислові".

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому вказав на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги. Зауважив, що належні позивачу нежитлові будівлі є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, правила пп. "є" 266.2.2. п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України на такі будівлі не розповсюджується.

Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 15.07.2019, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач є власником двох нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , площею 196,2 кв.м. та 1442,4 кв.м.

Згідно договору оренди №2 від 24.10.2016, з урахуванням додаткової угоди від 03.10.2016, ОСОБА_1 передав вказані приміщення в оренду ТОВ "Екологічне пакування".

19.06.2019 ГУ ДФС у Житомирській області винесено податкові повідомлення-рішення:

- №0-0650, яким визначено суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 46156,80 грн;

- 0-0650 яким визначено суму податкового зобов`язання ОСОБА_1 за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2017 рік у сумі 6278,40 грн;

Не погодившись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку шляхом подання скаргами звернувся до ДФС України. Однак, рішенням ДФС України від 12.09.2018 №13831/х/99-99-11-02-01-14 скаргу позивача залишено без задоволення, податкові повідомлення-рішення залишені - без змін.

Позивач не погодився із результатом оскарження вказаних податкових повідомлень-рішень, вважає такі рішення протиправними, а тому звернувся до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належні позивачу нежитлові будівлі є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, правила пп. "є" 266.2.2. п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України на такі будівлі не розповсюджується.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує викладене нижче.

Згідно пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 ПК України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є юридичні і фізичні особи, у тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості у спільній частковій або спільній сумісній власності кількох осіб.

Об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно відповідно до пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка, а базою оподаткування загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пункт 266.3 стаття 266 ПК України).

Відповідно до пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 ПК України базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обґрунтовуючи протиправність спірних податкових повідомлень-рішень, позивач зазначає, що нежитлові будівлі, які знаходяться у його власності, не підлягають оподаткуванню податком на нерухомість згідно пп. "є" 266.2.2 п.266.1 ст.266 ПК України, адже фактично передані в оренду підприємству, яке використовує такі приміщення для промислових цілей.

Щодо таких доводів позивача, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пп. "є" 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

Відповідно частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 11 грудня 2018 року по справі №822/2614/16, від 02 жовтня 2018 року по справі №823/1702/16, від 15 травня 2018 року по справі №806/2676/17 викладену обов`язкову до застосування правову позицію щодо застосування пп. "є" 266.2.2. п. 266.1 ст. 266 ПК України.

Верховний Суд зазначає, що системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від «а» до «л») передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню.

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як «будівлі промисловості промислових підприємств». При цьому законодавець використав прислівник «зокрема», який уживається для підкреслення, виділення чого-небудь з-поміж однотипного, та який відноситься в даному випадку до виду будівель промисловості (виробничі корпуси, цехи, складські приміщення), а не до суб`єкта власності.

За положеннями підпункту 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють серед іншого будівлі промислові та склади (підпункт «ґ»).

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 Податкового кодексу України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507, будівлі промисловості (криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" група 125 "Будівлі промислові та склади" клас 1251 "Будівлі промисловості".

До будівель промисловості відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 належать до класу 1251 "Будівлі промисловості", який в свою чергу включає підкласи: 1251.1 - "Будівлі підприємств машинобудування та металообробної промисловості", 1251.2 - "Будівлі підприємств чорної металургії", 1251.3 - "Будівлі підприємств хімічної та нафтохімічної промисловості", 1251.4 - "Будівлі підприємств легкої промисловості, 1251.5 - "Будівлі підприємств харчової промисловості", 1251.6 - "Будівлі підприємств медичної та мікробіологічної промисловості", 1251.7 - "Будівлі підприємств лісової деревообробної та целюлозно-паперової промисловості", 1251.8 - "Будівлі підприємств будівельної індустрії, будівельних матеріалів та індустрії, будівельних матеріалів та виробів, скляної та фарфоро-фаянсової промисловості", 1251.9 - "Будівлі інших промислових виробництв, включаючи поліграфічне".

Говорячи про промислове підприємство, необхідно зауважити, що в законодавстві України не існує правової норми, яка б чітко визначала дане поняття.

Відповідно до Національного класифікатора України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29 листопада 2010 року № 530 (далі - ДК 009:2010), економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устатковання, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях B «Добувна промисловість та розроблення кар`єрів», C «Переробна промисловість», D «Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря», E «Водопостачання; каналізація, поводження з відходами» та F «Будівництво».

Промисловість в розумінні економічної теорії це провідна галузь господарства, яка об`єднує підприємства, що виробляють електроенергію, знаряддя праці, предмети побуту, забезпечує потреби в паливі, сировині, матеріалах та різноманітних товарах.

Положеннями статті 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство, це самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків та може мати печатки.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку про те, що застосування пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов:

1) наявність будівель промисловості;

2) перебування таких будівель у власності промислових підприємств.

Суд враховує, що відповідачем не надано належних спростувань доводів позивача про те, що належні йому на праві приватної власності приміщення використовуються ТОВ "Екологічне пакування" в промислових цілях.

Разом з цим, з огляду на наведене тлумачення пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, суд апеляційної інстанції зазначає, що для звільнення позивача від оподаткування за вказаним пунктом не виконується умова щодо характеристик суб`єкта, яким повинен відповідати такий платник податку.

Так, позивач не є юридичною особою, тобто не може вважатись промисловим підприємством.

Крім того, позивач самостійно не використовує вказані приміщення для провадження діяльності у сфері промисловості. Згідно наявної в матеріалах справи виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців основним видом економічної діяльності позивача є надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Саме в рамках цього виду діяльності позивач і використовує вказані нежитлові приміщення, надаючи їх в оренду ТОВ "Екологічне пакування".

При цьому, використання належних позивачу приміщень ТОВ "Екологічне пакування" для промислових цілей, з урахуванням пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, не може вважатись підставою для визнання належних позивачу приміщень такими, що не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, або ж для звільнення позивача від обов`язку сплатити такий податок.

Наведені висновки відповідають вказаним постановам Верховного Суду, а також узгоджуються із, постановленими в аналогічних справах, ухвалами Верховного Суду від 04 березня 2019 року по справі №814/877/18, від 17 липня 2019 року по справі №2340/4355/18, від 10 липня 2019 року по справі №2040/7538/18, від 04 червня 2019 року по справі №120/4263/18-а, від 24 січня 2019 року по справі №803/950/18.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку з урахуванням усіх доказів у справі в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем доведено правомірність оскаржуваних рішення, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Залімський І. Г.

Судді Смілянець Е. С. Сушко О.О.