Справа № 140/864/19
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5723/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Улицького В.З., Шавеля Р.М.,

за участю секретаря Мельничук Б.Б.

представника апелянта Романчук А.Я.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року (ухвалене головуючим суддею Волдінер Ф.А., у м. Луцьку) у справі № 140/864/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування рішення від 29.01.2019 №4 щодо відмови у призначенні їй пенсії за віком відповідно до Закону України №889 від 10.12.2015 «Про державну службу, зобов`язання призначити пенсію за віком за нормами Закону України №889 від 10.12.2015 «Про державну службу» з 22.01.2019 моменту звернення.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що 22.01.2019 звернулася до Луцького ОУПФУ області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, оскільки з 16.04.2014 визнана інвалідом 2 групи та отримує пенсію по інвалідності. Однак рішенням Луцького ОУПФУ від 29.01.2019 № 4 за результатами розгляду заяви про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» позивачці відмовлено, оскільки Законом України «Про державну службу» № 889-VIII не передбачено окремого перерахунку пенсії особам, яким до 01.05.2016 було призначено спеціальні пенсії за нормами Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ. Позивач вважає таку відмову неправомірно та такою, що порушує її право на загальнообов`язкове державне страхування.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано рішення відповідача від 29.01.2019 № 4 щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» 10.12.2015 № 889-VIII. Зобов`язано Луцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком за нормами Закону України «Про державну службу» 10.12.2015 № 889-VIII з моменту звернення із заявою, а саме з 22.01.2019.

Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у ОСОБА_1 наявні усі умови на час звернення за призначенням пенсії відповідно до п.10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а саме: а) стаж державної служби понад 20 років, б) страховий стаж понад 26 років; в) вік - 58 років 6 місяців (стаття 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), що дає право на пенсію по віку відповідно до п. 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, починаючи з 22.01.2019.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. В апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, відтак оскаржуване рішення суду є безпідставним, яке просить скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зокрема в апеляційні скарзі зазначає, що позивач не має права на призначення спірної пенсії тому, що у 16.04.2014 їй була призначена пенсія по інвалідності згідно Закону України «Про державну службу» № 3732-ХІІ, а згідно положень Закону України «Про державну службу» № 899-VІІІ з урахуванням приписів п. 10 і 12 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону пенсії у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців (стаття 37 Закону № 3732-ХІІ) призначаються особам, які: 1. Досягнення пенсійного віку; 2. Мають страховий стаж: чоловіки - 35 років, жінки - 30 років; 3. Не призначали пенсію відповідно до Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 року №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» затверджено Порядок призначення пенсій деяким категоріям осіб, пунктом 3 яким передбачено, що право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10 грудня 2015 р. № 889-VІІ «Про державну службу» не призначалася пенсія відповідно до Закону, мають, зокрема жінки, які досягали пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З тих підстав вбачається, що відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та надав пояснення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з 10.04.2014 встановлено другу групу інвалідності до 01.05.2015, а 11.03.2015 встановлено другу групу інвалідності довічно.

З 16.04.2014 позивач отримувала пенсію по інвалідності, призначену відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

22.01.2019 ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» № 889-VIIІ, враховуючи те, що має 35 років 7 місяців стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ. До заяви позивач долучила паспорт, трудову книжку, дві довідки про заробітну плату за прирівняною посадою та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера.

Листом від 01.02.2019 № 1738/02-15 відповідач направив ОСОБА_1 рішення від 29.01.2019 № 4 за результатами розгляду заяви про призначення пенсії за віком відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу». Даним рішенням відмовлено у призначенні пенсії за віком згідно із Законом України «Про державну службу» № 889-VІІІ, мотивуючи тим, що позивачу вже призначена пенсія відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

Не погоджуючись з такою відмовою відповідача, позивач звернулася до суду з означеним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості, колегія суддів апеляційного суду враховує таке.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII).

Відповідно до пункту 2 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII з 01.05.2016 втратив чинність Закон України «Про державну службу» №3723-XII, крім статті 37, що застосовується до осіб зазначених у п.10 і 12 цього розділу.

Пунктами 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону №3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Отже, за наявності в особи станом на 01.05.2016 певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01.05.2016 на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993 встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала на посадах державного службовця у державних органах. Зі змісту трудової книжки встановлено, що ОСОБА_1 має страховий стаж 38 років 5 місяців 4 дні, в тому числі 35 років 7 місяців 1 день стажу роботи на посадах, віднесених до відповідних категорій державної служби, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язове державне пенсійне страхування» № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років. До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку 58 років 6 місяців - які народилися з 01.10.1959 по 31.03.1960.

Отже, у ОСОБА_1 наявні усі умови на час звернення за призначенням пенсії відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII, а саме: а) стаж державної служби понад 20 років, б) страховий стаж понад 26 років; в) вік - 58 років 6 місяців.

Згідно з ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку із втратою годувальника) призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів.

Як видно із спірних правовідносин, позивач звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII, оскільки з 16.04.2014 визнана інвалідом 2 групи та отримує пенсію по інвалідності. Однак рішенням Луцького ОУПФУ від 29.01.2019 № 4 за результатами розгляду заяви про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» позивачу відмовлено, оскільки Законом України «Про державну службу» № 889-VIII не передбачено окремого перерахунку пенсії особам, яким до 01.05.2016 було призначено спеціальні пенсії за нормами Закону України «Про державну службу» № 3723-ХІІ.

Такі дії відповідача колегія суддів вважає неправомірним, оскільки право на пенсію одержують особи, зазначені в п. 10 та 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 10.12.2015 № 889-VІІІ, які мають необхідний стаж державної служби, страховий стаж та відповідний вік і в жодному із зазначених вище Законів не зазначається, що таке право особа одержує при умові, що їм раніше пенсія за Законом України «Про державну службу» не призначалась.

Дослідивши доводи апеляційної скарги в тому, що позивачу не може бути призначена пенсія на підставі ст. 37 Закону України «Про державну службу» № 3723-XII, суд вважає їх безпідставним, оскільки позивач має право як на призначену пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» № 3723-XII, так і на призначення пенсії по віку за правилами п. 10, 12 розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII. При цьому, орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України.

Теж саме стосується і п. 3 порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 № 622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб», згідно якого право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 цього Порядку, якщо до набрання чинності Законом України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу» не призначалася пенсія відповідно до Закону. По-перше, вказана норма не конкретизує закон, а по-друге, законодавець тим вказує, що дві пенсії не можуть бути одночасно призначені, а лише шляхом переведення з одного виду на інший.

Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи.

Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ.

Отож, відмова пенсійного органу в переведенні позивача з пенсії по інвалідності на пенсію державного службовця по віку не порушує її існуючого права, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 22 Основного Закону права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

У статті 1 Конституції України проголошено, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права встановлено, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожної людини на соціальне забезпечення, включаючи соціальне страхування.

Зокрема, згідно зі ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Виходячи із викладеного, неприпустимим є встановлення такого правового регулювання, за яким розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в ч. 3 ст. 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме ст. 22 Основного Закону України.

Тобто, розмір пенсії позивача при переведенні на пенсію державного службовця згідно Закону України «Про державну службу» № 3723-XII становитиме 60 % від її заробітку, а отже збільшиться, що забезпечуватиме належні умови життя особи в суспільстві та зберігатиме її людську гідність.

Подібний висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у справі № 822/524/18, що наведений у постанові від 13.02.2019.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмова Луцького ОУПФУ в призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до пунктів 10, 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII є неправомірною, з врахуванням чого позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Луцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року у справі № 140/864/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді В. З. Улицький
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 02 серпня 2019 року