Справа № 1.380.2019.000040
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа № 1.380.2019.000040
У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

05 серпня 2019 року зал судових засідань № 11

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

за участю:

секретаря судового засідання Тронки О.В.,

розглянувши у підготовчому засіданні у місті Львові питання про закриття провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Люксорцентрторг" до Дрогобицької міської ради Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення, -

в с т а н о в и в:

товариство з обмеженою відповідальністю "Люксорцентрторг" звернулось до суду з позовом до Дрогобицької міської ради Львівської області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати рішення ХХХVIII сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області від 27.06.2018 №1264 "Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_3" в частині підпункту 1.8 пункту 1, яким надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_1 , прож. м.Дрогобич , земельну ділянку площею 1000 кв.м. на АДРЕСА_3 як учаснику АТО.

Ухвалою від 15.05.2019 суд залучив до справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 .

В підготовче засідання сторони та третя особа не з`явились, належним чином повідомлені про час, дату і місце розгляду справи.

Суд за результатом розгляду питання про закриття провадження у справі, дійшов наступних висновків.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель і споруд, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу 07.06.2007 за № 507 ТзОВ "Люксорцентрторг" набуло право власності на комплекс нежитлових будівель та споруд, у тому числі і замощення асфальтобетонне (літера І) площею 41973,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.06.2007 № 14823916 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.05.2017 № 88109126.

27.06.2018 на ХХХVIII сесії сьомого скликання Дрогобицької міської ради Львівської області прийнято рішення № 1264 "Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щощо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_3». Підпунктом 1.8. пункту 1 вказаного рішення надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_1 як учаснику АТО.

На думку позивача, рішення Дрогобицької міської ради №1264 від 27.06.2018 є незаконним та таким, що прийняте з порушенням вимог чинного законодавства України.

Вважаючи, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів, товариство з обмеженою відповідальністю "Люксорцентрторг" звернулося до суду з вказаним позовом.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема:

1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;

2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби;

3) спорах між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень;

4) спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів;

5) за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом;

6) спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму;

7) спорах фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації;

8) спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності;

9) спорах щодо оскарження рішень атестаційних, конкурсних, медико-соціальних експертних комісій та інших подібних органів, рішення яких є обов`язковими для органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших осіб;

10) спорах щодо формування складу державних органів, органів місцевого самоврядування, обрання, призначення, звільнення їх посадових осіб;

11) спорах фізичних чи юридичних осіб щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності замовника у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для гарантованого забезпечення потреб оборони", за винятком спорів, пов`язаних із укладенням договору з переможцем переговорної процедури закупівлі, а також зміною, розірванням і виконанням договорів про закупівлю;

12) спорах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів охорони державного кордону у справах про правопорушення, передбачені Законом України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень".

Таким чином, за змістом КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 статті 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

За змістом наведених приписів участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати такий спір з публічно-правовим і розглядати його за правилами адміністративної юрисдикції. Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, суд повинен з`ясовувати, у зв`язку з чим він виник, і за захистом яких прав чи інтересів особа звернулася до суду.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з цим, приватно-правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Суд встановив, що товариство з обмеженою відповідальністю "Люксорцентрторг" звертаючись до адміністративного суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішення Дрогобицької міської ради, обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що ТОВ "Люксорцентрторг" заінтересоване в отриманні в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_3 для обслуговування власного нерухомого майна, що на ній розташоване, у зв`язку із чим звернулося до Дрогобицької міської ради Львівської області із відповідною заявою від 28.12.2017 № 1.

Позивач зазначає, що на відповідній земельній ділянці знаходиться комплекс нежитлових будівель і споруд, які йому належать на праві власності. До 2007 року нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці належало ВАТ "Дрогобицьке АТП-14607". На підставі біржового договору та договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель і споруд відбувся перехід права власності майна до позивача. В біржовому договорі зазначено, що до складу майна ВАТ "Дрогобицьке АТП-14607" зокрема, належать "територія парку, благоустрій території (проїзди, двори, промислові майданчики та аварійно-технічний виїзд з площадкою) площею 41973,0кв.м. На підставі договору купівлі-продажу комплексу нежитлових будівель і споруд позивач став власником комплексу нежитлових будівель та споруд, в тому числі і замощення асфальтнобетонне.

Далі, позивач зазначає, що відповідно до ст. 181 Цивільного кодексу України нерухомим майном визнаються земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельних ділянках.

Згідно з ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю, споруду переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, без зміни її цільового призначення, у розмірах встановлених договором. Якщо договором про відчуження об`єктів нерухомого майна розмір земельної ділянки не визначений, до набувача об`єктів нерухомого майна переходить право власності або користування на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частині земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю або споруду право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розташовані, переходить до нового власника цих будівель або споруд на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього власника.

Позивач в обґрунтування позовних вимог зазначає, що вказаними нормами закріплено загальний принцип єдності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій такий об`єкт розташовано. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на нерухомість, яка розташована на такій земельній ділянці.

Таким чином, позивач вважає, що він як власник нерухомого майна, має право використовувати земельну ділянку, на якій ці об`єкти розташовані та ту частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування незалежно від того чи зареєстроване у нього право власності на земельну ділянки чи ні.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що до нього перейшло право користування земельною ділянкою в тому самому обсязі, що мали попередні власники.

Тому, позивач вважає, що відповідач безпідставно прийняв рішення про надання дозволу на розробку проекта землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташоване майно, що належить позивачу на праві власності і, яке не може бути відокремлене від вказаної земельної ділянки.

Також позивач зазначає, що договору оренди з ним не укладено, орендні відносини не виникли, однак це не спростовує його прав на користування земельною ділянкою.

Позивач в позовній заяві зазначає також про те, що відповідач порушив процедуру такого рішення, оскільки проект рішення «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок по АДРЕСА_3 » взагалі не міг виноситися на розгляд засідання сесії без попереднього оприлюднення. Позивач також зазначає, що якщо під час голосування відхилено запропонований проект рішення, то таке питання більше не може розглядатись на цьому ж пленарному засіданні сесії.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав та інтересів позивач зазначає, що відповідач прийняв рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій розташоване нерухоме майно, що належить позивачу на праві власності і, яке не може бути відокремлене від вказаної земельної ділянки. Отже, проект землеустрою розробляється з метою формування і відведення нової земельної ділянки за рахунок земельної ділянки, на якій розташовані будинки і споруди, що належать позивачу.

Позивач вказує також на те, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 у справі №813/2619/18 визнано протиправною бездіяльність Дрогобицької міської ради Львівської області щодо не розгляду заяви ТОВ "Люксорцентрторг" від 28.12.2017 №1 про передачу в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 4,979 га кадастровий номер НОМЕР_2 та зобов`язано Дрогобицьку міську раду Львівської області розглянути заяву ТОВ "Люксорцентрторг" від 28.12.2017 № 1 про передачу в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 4,979га, кадастровий номер НОМЕР_2 .

Позивач стверджує, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2018 у справі № 813/2619/18 не виконано, заява ТОВ "Люксорцентрторг" від 28.12.2017 № 1 про передачу в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_3 площею 4,979 га, кадастровий номер НОМЕР_2 не розглянута, тобто відповідач ухиляється від виконання рішення суду, та в той же час надає дозвіл сторонній особі на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Цим самим, на думку позивача, порушується його охоронюваний законом інтерес на отримання в оренду земельної ділянки для обслуговування власного нерухомого майна, що на ній знаходиться.

Підсумовуючи викладене, позивач зазначає, що оскаржене рішення порушує його права як власника.

Таким чином, виходячи із підстав позову, в предмет доказування у справі в загальному входять обставини щодо виникнення у позивача права на користування земельною ділянкою виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та будівель і споруд, що на ній розташовані, та порушення його прав (інтересів) на отримання в оренду земельної ділянки, у зв`язку з прийняттям оскарженого рішення, що, в свою чергу, не відповідає завданням адміністративного судочинства.

Отже, у цій справі існує невирішений спір про право на земельну ділянку, що виключає можливість його розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки адміністративний суд позбавлений правових можливостей установлювати (визнавати) належність права власності (постійного користування) на земельну ділянку.

Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває або позбувається речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін спору.

З огляду на встановлені обставини та характер спірних правовідносин у справі, суд вважає, що позов спрямований на захист порушених, на думку позивача, його прав та законних інтересів у сфері відносин права власності та земельних відносин.

При цьому посилання позивача на певні порушення процедури прийняття оскарженого рішення не змінюють правову природу спору.

Висновки суду відповідають висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 16.01.2019 у справі № 2а-8868/11/2670.

Суд також звертає увагу на те, що позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, учасником публічно-правових відносин щодо якого, він не був та прийняття якого не породжує для нього будь-яких прав чи обов`язків.

Таким чином, відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку із оскарженим рішенням не породжує для нього права на звернення із цим позовом у порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з ч.2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

З огляду на вказане, вказаний спір підлягає розгляду і вирішенню місцевим загальним судом в порядку господарського судочинства.

Статтею 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV рішення Європейського суду з прав людини підлягають застосуванню судами як джерела права.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

У цьому пункті закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства" ("Golder v. the United Kingdom") від 21.02.1975, заява № 4451/70 § 36). Проте, такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatisрішення Європейського суду з прав людини у справі "Станєв проти Болгарії" ("Stanev v. Bulgaria") від 17.01.2012, заява №36760/06, § 230).

Згідно з ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини у п.24 рішення від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" зазначив, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Аналогічна правова позиція щодо подібних правовідносин викладена в постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №804/7342/14, від 20.02.2018 у справі №2а-1622/12/2170), у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №815/1568/16, від 20.09.2018 у справі №813/1076/17, від 30.10.2018 у справі №813/3685/14, від 13.02.2019 у справі №706/563/15-а.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.238 КАС України суд закриває провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене, провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Люксорцентрторг" до Дрогобицької міської ради про визнання протиправними та скасування рішення необхідно закрити.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 239 КАС України суд зазначає, що спір з врахуванням суб`єктного складу учасників підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку господарського судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.239 КАС України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається позивачу у разі закриття провадження у справі.

Позивач за подання позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1921,00 грн. Таким чином, з державного бюджету на користь позивача необхідно повернути судовий збір в розмірі 1921,00грн., сплачений відповідно до платіжного доручення №8 від 22.01.2019.

Керуючись ст.ст. 238, 243, 248, 256 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

закрити провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Люксорцентрторг" до Дрогобицької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування рішення.

Роз`яснити позивачу, що спір підлягає розгляду місцевим загальним судом в порядку господарського судочинства.

Повернути з державного бюджету товариству з обмеженою відповідальністю "Люксорцентрторг" місцезнаходження 79022, м.Львів, вул.Городоцька, 170 з державного бюджету судовий збір в розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн. 00 коп.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена та підписана 06.08.2019.

Суддя А.Г. Гулик