Справа № 520/221/19
Суддя: Ральченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 р. Справа № 520/221/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ральченка І.М.

суддів: Бершова Г.Є. , Катунова В.В.

за участю секретаря судового засідання Патової Д. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 року, суддя Зінченко А.В., повний текст складено 06.05.2019 року, по справі № 520/221/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 ( далі - позивач) звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову Головного Управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК 3088/298/НД/АВ/П/ТД-ФС від 18.12.2018 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову Головного Управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК 3088/298/НД/АВ/П/ТД-ФС від 18.12.2018 року.

Головне управління Держпраці у Харківській області (далі - відповідач), не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення суду з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог зазначило, що за своїм характером відносини між позивачем та особами, що виконували роботи за цивільно-правовими договорами, є трудовими, однак, трудові договори не укладались, трудові відносини не було оформлені, що є підставою для притягнення відповідача до відповідальності за порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Позивач надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечував, вважав рішення суду законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників судового засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судовим розглядом, з 14.11.2018 року по 28.11.2018 року відповідачем проведено інспекційне відвідування позивача на предмет дотримання законодавства про працю, у тому числі фактичного допуску працівників до роботи без оформлення трудового договору, за результатами якого складено акт від 28.11.2018 р. № ХК3088/298/НП/АВ (т. 2 ас. 1-10).

Актом інспекційного відвідування зафіксовано порушення позивачем ч. 3 ст. 24 КЗпП України, що виявилось у допущені позивачем до роботи 3-х працівників без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску та загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а саме ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

18.12.2018 року відповідачем складено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК 3088/298/НД/АВ/П/ТД-ФС, згідно якої до позивача застосовано штрафні санкції за порушення ч. З ст. 24 Кодексу законів про працю України у розмірі 335070,00 грн (т. 1 а.с. 10- 19).

Не погоджуючись із постановою про накладення штрафу, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та працівниками ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 існували саме цивільно-правові відносини, а не трудові відносини, з огляду на що підстави для притягнення позивача до відповідальності за порушення трудового законодавства відсутні.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначено Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" від 05.04.2007 р. № 877-V (далі - Закон №877-V).

Статтею 1 Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.

Заходами державного нагляду (контролю) є планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначена в Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 року №295.

Відповідно до пункту 2 Порядку №295 державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці, зокрема, Держпраці та її територіальних органів.

У даному випадку за підсумками проведення перевірки ФОП ОСОБА_1 встановлено допущення позивачем до роботи працівників - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без оформлення трудового договору, чим порушено вимоги ст. 24 КЗпП України.

Згідно з ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За визначенням ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з ч. 1 статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Колегія суддів зазначає, що діяльність працівника в рамках трудового договору характеризується наступними правовими ознаками: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); не на свій страх і ризик, а шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Такі ознаки трудового договору визначені положеннями КЗпП України та іншими законодавчими актами, що регулюють трудові відносини: Закон України "Про відпустки", Закон України "Про оплату праці", Закон України "Про колективні договори і угоди".

Із матеріалів справи вбачається, що інспекційне відвідування розпочалося за фактичною адресою здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .

Так, за адресою торгівельного павільйону «Интер» торгівельного центру «Барабашово», магазин № 307 «CHILIA», м. Харків, інспекторами було виявлено 1 працівника - ОСОБА_2 ; за адресою торгівельного центру «AVE PLAZA», вул. Сумська 10, 3-й поверх магазин «CHILIA», м. Харків, інспекторами виявлено 2-х працівників, що виконували роботу продавця реалізатора жіночого одягу - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

У зв`язку з неможливістю надати всі необхідні документи для проведення інспекційного відвідування, відповідачем складено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування № ХК 3088/298/НП від 14.11.2018 року та вимогу про надання документів № ХК 3088/298/НП від 14.11.2018 року, які було направлено на юридичну адресу позивача (т. 1 а.с. 114-118).

Згідно наявних в матеріалах справи договорів доручення ФОП ОСОБА_1 (Довіритель) доручає, а повірені ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) зобов`язуються за винагороду (плату) від імені та за рахунок Довірителя виконати наступні дії, права і обов`язки за якими набуває безпосередньо Довіритель, а саме:

- реалізувати товарно-матеріальні цінності , які належать Довірителю;

- надати консультації всім бажаючим особам щодо переліку, видів, цін, асортименту, виробників, якості та іншу інформацію стосовно предметів одягу та інших видів товарів, які реалізуються Довірителем;

- підготувати проекти договорів купівлі-продажу, та/або інші документи, котрі необхідні для реалізації товарно-матеріальних цінностей, які належать Довірителю;

- надати інші послуги, спрямовані на реалізацію та популяризацію товарів Довірителя;

- за згодою Довірителя вчинити правочини: укласти договори купівлі- продажу (т. 1 а.с. 45-47, 49-51, 53-55, 57-59, 61-63, 65-67).

Колегія суддів зазначає, що жодним пунктом договору не встановлено обсяг виконуваної роботи, відомостей щодо того, який саме конкретний результат роботи повинні передати повірені довірителю, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик.

Відповідно до ст.1000 Цивільного кодексу України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Згідно наданих позивачем договорів доручення вбачається, що робота виконується відповідно до вказівок і під контролем довірителя; договори характеризуються системністю, тобто укладалися з повіреними протягом двох місяців підряд; повірені особи виконують роботи (надають послуги), властиві саме продавцю, тобто за конкретною кваліфікацією; повірені зобов`язані забезпечити належне зберігання та охоронність отриманих від довірителя товарно-матеріальних цінностей і нести повну матеріальну відповідальність за них, що підпадає під дію ст. 130 КЗпП України, згідно якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.

Колегія суддів зазначає, що основною ознакою, що відрізняє цивільно-правові відносини від трудових є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик; предметом договору цивільно-правового характеру є кінцевий результат, а не процес праці; метою цивільно-правового договору є отримання певного матеріального результату.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 року по справі № 127/21595/16-ц, зазначивши, що основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання, трудова діяльність не припиняється.

Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Під час судового розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 здійснювали продаж товарів в приміщеннях, які належать ОСОБА_1 на підставі договорів оренди.

Згідно додатків до договорів доручення та актів приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг), платіжних доручень вбачається, що оплата праці вищезазначеним особам здійснювалася не за повне виконання робіт (надання послуг), обумовлених договорами, а за часткове неодноразовими виплатами, що свідчить про систематичність виконання робіт (надання послуг) та спрямування на виконання процесу діяльності, а не на досягнення кінцевого результату.

Крім того, із наданих актів приймання-передачі виконаних робіт (надання послуг) вбачається, що останні складені 20.03.2019 року, тобто оплата була здійснена після спливу строку договорів доручення (18.11.2018 року, 18.12.2018 року).

Отже, колегія суддів, дослідивши надані договори та акти приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), доходить висновку, що предметом цих договорів є саме процес праці, а не її кінцевий результат.

У даному випадку, фізичні особи, з якими позивачем укладено цивільно-правові договори, повинні були виконувати систематично певні трудові функції відповідно до визначеного виду виконуваної роботи. Зміст самих договорів не містить визначення, який конкретний результат роботи повинен передати виконавець замовнику, не визначено переліку завдань роботи, її обсягу, видів тощо. Роботи, виконання яких передбачають вказані договори не носять разового характеру та передбачають систематичне виконання обов`язків, та такі умови є однотипними для усіх договорів.

Крім того, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апелянта про помилковість посилання суду першої інстанції на положення Податкового кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки вони не спростовують в даному випадку наявність трудових правовідносин.

Доводи позивача стосовно не врахування відповідачем пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про те, що вони виконують обов`язки на підставі цивільно-правових договорів, не мають робочого графіку, отримують грошові кошти (винагороду) після здачі наданих послуг за актами приймання-передачі відповідно до умов договорів, не впливають на помилковість висновків суду першої інстанції, оскільки не спростовують фактів трудових правовідносин між позивачем та вищевказаними особами.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що відносини за цивільно-правовими угодами, укладеними між позивачем та вказаними особами, фактично є трудовими.

При цьому, оформлення таких трудових відносин шляхом підписання трудового договору, видання відповідного наказу чи розпорядження роботодавця чи уповноваженого ним органу, позивачем проведено не було, з огляду на що колегія суддів вважає обґрунтованим висновок відповідача щодо порушення позивачем вимоги ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо правомірності оскаржуваної постанови Головного Управління Держпраці у Харківській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ХК 3088/298/НД/АВ/П/ТД-ФС від 18.12.2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Отже, переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області - задовольнити.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 по справі № 520/221/19 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Харківській області про визнання протиправною та скасування постанови - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.М. Ральченко
Судді Г.Є. Бершов В.В. Катунов
Постанова складена в повному обсязі 05.08.2019 року