Справа № 1340/4753/18
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/5310/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Шевчук С.М.

з участю секретаря судового засідання: Коваль Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Крутько О.В., час ухвалення судового рішення 12 год 09 хв у м. Львові, час складання повного судового рішення 12 квітня 2019 року) за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування рішень,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області (далі - ГУ Держпраці у Львівській області, відповідач), в якому просила скасувати п.3 припису №ЛВ 480/317/АВ/П від 25.05.2018 (далі - припис) та постанову ГУ Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами ЛВ 480/317/АВ/ФС від 19.06.2018.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на порушення процедури проведення інспекційного відвідування, оскільки матеріали справи не містять передбачених законом підстав здійснення такого заходу. Також, апелянт вказує на те, що акт інспекційного відвідування не може бути підставою для винесення постанови про накладення штрафу, оскільки відсутній у вичерпному переліку рішень, які визначені Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 (далі - Порядок №509), на підставі яких такі приймаються. Крім того, позивач звертає увагу на недотримання відповідачем принципу пропорційності при прийнятті рішення про застосування штрафу, розмір якого у 135 разів перевищує розмір несвоєчасно проведеної індексації заробітної плати. Не взято до уваги ту обставину, що на момент застосування штрафних санкцій, право найманих працівників на отримання індексації заробітної плати вже було відновлено. Також, апелянт покликається на п.28 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 (далі - Порядок №295), яким передбачено, що у разі виконання припису в установлений у ньому строк заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності не вживаються. При цьому, чинне законодавство України не містить визначення та переліку мінімальних гарантій в оплаті праці. Під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем не було доведено фактів перегляду розміру мінімальної заробітної плати в періодах, що перевірялися та у зв`язку з цим обов`язку позивача її індексувати та недотримання через це вимог ч.6 ст.95 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та ст.33 Закону України «Про оплату праці». Крім того, судом не встановлено, а відповідачем не надано доказів наявності судових рішень про стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь працівників належної їм індексації заробітної плати, що в свою чергу додатково свідчить про відсутність порушень прав працівників позивачем. Також, позивач вказує на порушення положень статті 61 Конституції України, оскільки її було двічі притягнуто до відповідальності за одне й те саме порушення.

У відзиві на апеляційну скаргу ГУ Держпраці у Львівській області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Додатково зазначає, що відповідно до п.29 Порядку №295 заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності, в тому числі за недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Стецик О.П. , яка підтримала апеляційну скаргу, представника відповідача Пасічник Ю.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити повністю, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що на підставі наказу №1087-П від 18.05.2018 та направлення №0993 від 18.05.2018 ГУ Держпраці у Львівській області інспектором праці - головним державним інспектором відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у Львівській області Тріль І.Б. проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 на предмет додержання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, праці неповнолітніх, гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків.

22.05.2018 інспектором праці Тріль І.Б. складено Акт про неможливість інспекційного відвідування №ЛВ480/317/НД з підстав відсутності документів, ведення яких передбачене законодавством про працю та вимогу про надання документів №ЛВ480/317/НД/ПД.

За результатами інспекційного відвідування 25.05.2018 було складено Акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю №ЛВ480/317/АВ, яким встановлено порушення позивачем вимог ст.27, ч.5 ст.79, ч.6 ст.95 КЗпП України та ст.33 Закону України «Про оплату правці», ч.1, 2 ст.115 КЗпП України, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», ч.4 ст.115 КЗпП України, ст.21 Закону України «Про відпустки», ч.1 ст.116 КЗпП України, ч.1 ст.117 КЗпП України.

На підставі висновків акту перевірки, ГУ Держпраці у Львівській області було внесено припис про усунення виявлених порушень №ЛВ480/317/АВ/П від 25.05.2018, відповідно до якого ФОП ОСОБА_1 зобов`язано їх усунути у строк до 07.06.2018.

Рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ 480/317/МГ/П, за результатами розгляду акту інспекційного відвідування №ЛВ480/317/АВ від 25.05.2018, було прийняте 31.05.2018, яким розгляд справи призначено на 14.06.2018.

Листом №197/2/11-37 від 05.06.2018 ГУ Держпраці у Львівській області повідомило позивача про розгляд справи 14.06.2018.

За результатами проведеної перевірки ГУ Держпраці у Львівській області було винесено постанову про накладення штрафу №ЛВ480/317/АВ/ФС від 19.06.2018, якою до позивача у зв`язку з порушенням вимог ч.6 ст.95 КЗпП та ст.33 Закону України «Про оплату праці» та на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України застосовано штрафні санкції у розмірі 409 530 грн.

27.06.2018 відносно ФОП ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №ЛВ/480/317/АВ/П/ПТ від 27.06.2018.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що положення ч.9 ст.4, ч.11 ст.7, ч.1 ст.12 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» №877-V від 05.04.2007 (далі - Закон №877-V) за сферою дії не поширюється на заходи державного контролю за дотриманням вимог законодавства про працю. Крім того, позивач виконала вимоги оспорюваного припису та не заперечувала факт порушення строків виплати індексації працівникам. Не погоджуючись з доводами позивача про неможливість застосування штрафних санкцій у зв`язку з усуненням виявленого порушення трудового законодавства, суд першої інстанції вказав, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Проте, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, до яких він прийшов з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.2 ст.2 КАС України).

Як слідує з положень п.1 ч.2 ст.2 КАС України, суди перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, в першу чергу повинні з`ясувати, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.п.50 п.4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 96 від 11.02.2015, Держпраці видає в установленому порядку роботодавцям, суб`єктам господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні або за кордоном, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, фондам загальнообов`язкового державного страхування, виконавчим органам міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад, а також центральним органам виконавчої влади обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства з питань, які належать до компетенції Держпраці та вносить пропозиції щодо накладення дисциплінарних стягнень на посадових осіб, винних у порушенні законодавства.

Колегія суддів зазначає, що порушення визначеного законом порядку здійснення певних процедур підриває основи правової держави та не може бути допустимим для існування в рамкам правового суспільства, оскільки руйнує правовий порядок в державі і створює умови для різного роду зловживань збоку суб`єктів владних повноважень і ставить їх у більш вигідне становище порівняно з фізичними чи юридичними особами.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що штраф у розмірі 409 530 грн, який було застосовано до позивача, є суттєвим. Така санкція співмірна з покараннями за злочини. Відповідно до ч.2 ст.53 Кримінального кодексу України розмір штрафу визначається судом залежно від тяжкості вчиненого злочину та з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями Особливої частини цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу.

Особі, до якої застосовуються такі суттєві санкції відповідальності, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

Механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою ст.265 КЗпП України та ч.2-7 ст.53 Закону України «Про зайнятість населення», визначено постановою Кабінету Міністрів України №509 від 17.07.2013 «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» (далі - Порядок №509).

Пунктом 2 Порядку №509 передбачено, що штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).

Згідно п.3 Порядку №509, уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Відповідно до п.4 Порядку №509, справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Ключовим правовим питанням у справі є застосування пункту 6 Порядку № 509, зокрема, щодо обов`язку державного органу повідомляти особу, яка притягується до відповідальності, про час та місце розгляду справи, а також правові наслідки неповідомлення.

Відповідно до п.6 Порядку №509, про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

За змістом п.9 ч.2 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.

Положення п.6 Порядку №509 покладає цей обов`язок на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим.

Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи, в тому числі, рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи.

Відповідно до п.7 Порядку №509, справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду. Отже, саме на уповноважену посадову особу покладається обов`язок з`ясувати чи поінформовано особу. При цьому, саме лише надсилання повідомлення (без доказів його отримання) не свідчить про її поінформованість. У разі неналежного поінформування особи, яка притягується до відповідальності, уповноважена особа не може розпочинати розгляд справи.

З огляду на це, обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Вказане тлумачення п.6 Порядку №509 відповідає завданню адміністративного судочинства та принципу верховенства права, оскільки має наслідком більш ефективний захист права та інтереси фізичних та юридичних осіб.

З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови.

Повідомлення має на меті забезпечення участі особи у розгляді уповноваженим державним органом справи, яка її стосується. У разі одержання повідомлення до засідання, але у строк, що є меншим за п`ятиденний, особа повинна вживати розумних заходів для реалізації своїх прав на участь у засіданні.

У разі надходження від суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, обґрунтованого клопотання про відкладення її розгляду, строк розгляду справи може бути продовжений уповноваженою посадовою особою, але не більше ніж на 10 днів (п.5 Порядку №509).

Якщо особа з`явилася на засідання, взяла у ньому участь і не клопотала про відкладення, то несвоєчасність отримання повідомлення (порушення п`ятиденного строку) не є підставою для визнання постанови протиправною.

Провівши системний аналіз наведених норм, колегія суддів дійшла висновку, що суб`єкт господарювання повинен бути повідомлений про розгляд справи не пізніше ніж за п`ять днів до дати такого розгляду, тобто особа не пізніше зазначеного строку вже повинна бути обізнана про місце, дату та час такого розгляду для отримання можливості належним чином підготуватись до розгляду справи.

Крім того, відповідно до ч.ч.2, 3 ст.65 Господарського кодексу України, власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи. Не є підставою для визнання постанови протиправною у разі несвоєчасного отримання повідомлення (порушення п`ятиденного строку), якщо особа з`явилася на засідання, взяла у ньому участь і не клопотала про відкладення.

Так, до матеріалів справи долучено рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №АВ/480/3117/АВ/МГ/ІП від 31.05.2018, яким уповноважена особа відповідача призначила до розгляду справу про накладення штрафу на позивача на 14.06.2018.

Лист про розгляд справи про накладення штрафу №197/2/11-37 від 05.06.2018 на 14 год 30 хв 14.06.2018, за адресою : м. Львів, пл. Міцкевича, 8, було скеровано позивачу 05.06.2018 з повідомленням про вручення за №087.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, дані про отримання позивачем вказаного виклику у матеріалах справи відсутні, а згідно інформації із сайту Укрпошти щодо штрихкодового ідентифікатора №087 - «Дані про відправлення за номером №087 на даний час відсутні, тому що не зареєстровані в системі».

Тобто, лист із викликом про розгляд справи скеровано позивачу за дев`ять днів до дати розгляду, а інформація про отримання виклику відсутня. Обставин, які б свідчили про ухилення від отримання повідомлення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Отже, відповідач не довів належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами належне повідомлення та інформованість позивача та/або його представника про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу.

Той факт, що фактичне одержання надісланого відповідачем повідомлення про розгляд справи не залежить від ГУ Держпраці у Львівській області та знаходиться поза межами його компетенції не звільняє його від виконання обов`язку повідомити суб`єкта господарювання чи роботодавця про розгляд справи не пізніше ніж за п`ять днів до дати такого розгляду у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку №509.

При цьому, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що обраний відповідачем спосіб повідомлення позивача не є єдино можливим, а його використання не виключає можливості паралельного використання будь-якого іншого із передбачених вказаним пунктом з метою належного доведення до відома позивача інформації про розгляд його справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 по справі №813/3415/18.

У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У справі «Гримковська проти України» (Grimkovskaya v. Ukraine, заява № 38182/03), рішення від 21.07.2011, Європейський суд з прав людини зробив такий висновок: «Уряд не довів, що заявниця мала реальну можливість брати участь у прийнятті відповідних рішень, включаючи можливість оскарження дій міської влади у незалежному органі. А тому, Суд не може зробити висновок, що у цій справі було досягнуто справедливого балансу».

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, висловленій, зокрема, у пункті 45 рішення в справі «Бочаров проти України», пункті 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», пункті 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Участь позивача чи його представника при розгляді справи про накладення штрафу, подання ними відповідних доказів, могло вплинути на прийняття відповідних рішень відповідачем.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справи було призначено на 14 год 30 хв 14.06.2018, проте, оспорювану постанову винесено 19.06.2018.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача зазначила, що розгляд справи, призначений на 14.06.2018, був відкладений у зв`язку з клопотанням уповноваженого представника ФОП ОСОБА_1

Проте, як видно з матеріалів справи, ні вказане клопотання, ні довіреність представляти інтереси ФОП ОСОБА_1 при розгляді справи про накладення штрафу у приміщенні ГУ Держпраці у Львівській області, суду апеляційної інстанції надано не було, що ставить під сумнів у достовірності наданої інформації.

Згідно ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Щодо оспорюваного позивачем п.3 припису ГУ Держпраці у Львівській області № ЛВ 480/317/АВ/П від 25.05.2018, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною дев`ятою статті 4 Закону № 877-V передбачено, що невиконання приписів, розпоряджень та інших розпорядчих документів органу державного нагляду (контролю) тягне за собою застосування штрафних санкцій до суб`єкта господарювання згідно із законом.

Згідно дефініції наведеної у ч.8 ст.7 Закону №877, припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону №877, невиконання приписів, розпоряджень або інших розпорядчих документів щодо усунення порушень вимог законодавства, виявлених під час здійснення заходу державного нагляду (контролю), тягне за собою застосування до суб`єкта господарювання штрафних санкцій у порядку, встановленому законом.

Згідно абз.3 ч.2 ст.265 КЗпП України, юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, в тому числі, у разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення

Як було встановлено судом апеляційної інстанції, на момент проведення інспекційного відвідування 25.05.2018, позивачем вже самостійно була проведена індексація заробітної плати, що підтверджується наказом ФОП ОСОБА_1 №4 від 02.05.2018 «Про індексацію заробітної плати працівникам ФОП ОСОБА_1 », розрахунковою відомістю за травень 2018 року, відомістю на виплату грошей №10.

Про усунення вказаних порушень позивач листом №006 від 19.06.2018 повідомила першого заступнику начальника ГУ Держпраці у Львівській області.

Проте, представником відповідача не були спростовані доводи позивача про відсутність порушень на час проведення інспекційного відвідування, натомість її доводи зводилися лише до відсутності первинних документів, на які покликалася позивач, станом на час проведення інспекційного відвідування.

Повідомлення позивачем першого заступнику начальника ГУ Держпраці у Львівській області про усунення виявлених в ході інспекційного відвідування порушень, в сукупності з усіма дослідженими безпосередньо в суді доказами не свідчить про їх наявність в цей період.

Доводи відповідача про те, що позивач несе відповідальність незалежно від обставин усунення порушень вимог законодавства про працю не заслуговують на увагу, оскільки статтею 265 КЗпП України передбачена відповідальність як за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці, так і за несвоєчасну виплату заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі.

З встановлених фактичних обставин по справі вбачається, що позивач невчасно здійснила виплату компенсованих сум заробітної плати, що в свою чергу містить окремий склад порушення трудового законодавства, відповідальність за яке відповідачем при прийнятті оспорюваної постанови не досліджувалася.

Доводи апелянта про порушення процедури проведення інспекційного відвідування у зв`язку з відсутністю підстав для його проведення, колегія суддів вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Пунктом 5 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26.04.2017 (далі - Порядок №295) Інспекційні відвідування проводяться, за зверненням працівника про порушення стосовно нього законодавства про працю; за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин; за рішенням керівника органу контролю про проведення інспекційних відвідувань з питань виявлення неоформлених трудових відносин, прийнятим за результатами аналізу інформації, отриманої із засобів масової інформації, інших джерел, доступ до яких не обмежений законодавством, та джерел, зазначених у підпунктах 1, 2, 4-7 цього пункту; за рішенням суду, повідомленням правоохоронних органів про порушення законодавства про працю; за повідомленням посадових осіб органів державного нагляду (контролю), про виявлені в ході виконання ними контрольних повноважень ознак порушення законодавства про працю; за інформацією : Держстату та її територіальних органів про наявність заборгованості з виплати заробітної плати; ДФС та її територіальних органів про : невідповідність кількості працівників роботодавця обсягам виробництва (виконаних робіт, наданих послуг) до середніх показників за відповідним видом економічної діяльності; факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень; факти провадження господарської діяльності без державної реєстрації у порядку, встановленому законом; роботодавців, що мають заборгованість із сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі, що перевищує мінімальний страховий внесок за кожного працівника; Пенсійного фонду України та його територіальних органів про : роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України «Про відпустки»); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників; за інформацією профспілкових органів про порушення прав працівників, які є членами профспілки, виявлених в ході здійснення громадського контролю за додержанням законодавства про працю.

Як пояснила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, інспекційне відвідування проводилося за зверненням Пенсійного фонду і дана обставина не була спростована позивачем та її представником.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що акт інспекційного відвідування не може бути підставою для винесення постанови про накладення штрафу з огляджу на наступне.

Пунктом 27 Порядку №295 передбачено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

При цьому, згідно п.29 цього Порядку, заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Таким чином, Порядок №295 чітко визначає, які саме рішення приймає контролюючий орган за результатами проведення інспекційного відвідування.

Крім того, зміст п.29 Порядку спростовує покликання позивача на п.28 цього Порядку, оскільки визначає конкретні порушення, за вчинення яких контролюючий орган вживає заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Варто зазначити, що питання визначення на законодавчому рівні поняття мінімальних гарантій та обов`язку індексувати заробітну плату не було охоплене позивачем підставами позову, а останнє взагалі спростовується її доводами про усунення такого порушення до проведення інспекційного відвідування.

Стосовно доводів позивача про відсутність судових рішень про стягнення заборгованості по заробітній платі, колегія суддів вважає такі також необґрунтованими, оскільки звернення до суду відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України є правом особи, за умови його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того, покликання позивача на ту обставину, що відповідачем було порушено вимоги статті 61 Конституції України, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 61 Конституції України гарантовано, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Частиною 1 статті 265 КЗпП України передбачено, що посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Абзацами 2, 3 частини 2 статті 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю, більш як за один місяць, виплата їх не в повному обсязі - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення; недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

За змістом частин 3, 4 статті 265 КЗпП України штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас, відповідальність за порушення встановлених термінів виплати пенсій, стипендій, заробітної плати, виплата їх не в повному обсязі, а також інші порушення вимог законодавства про працю - передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу, що стаття 265 КЗпП України та стаття 41 КУпАП були викладені в такій редакції Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці».

Вищезазначений закон передбачав введення статтею 265 КЗпП України фінансових санкції для роботодавців - юридичних та фізичних осіб-підприємців, у вигляді штрафу у розмірі від 1 до 30 мінімальних заробітних плат за допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин, оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, виплати заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску та податків, порушення термінів виплати заробітної плати більш ніж за один місяць, виплати не в повному обсязі, недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці та порушення інших вимог трудового законодавства.

Натомість стаття 41 КУпАП мала на меті запровадити штрафи для посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин; за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів чи у зв`язку з повідомленням ним про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою, а також інше грубе порушення законодавства про працю.

Тобто ключової відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст.265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст.41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин

Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзаців другого та третього частини другої статті 265 КЗпП і частини третьої статті 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи до позивача було застосовано штрафну санкцію постановою від 19.06.2018, а протокол про адміністративне правопорушення за статтею 41 КУпАП лише 27.06.2018, а тому саме при розгляді справи про адміністративне правопорушення позивач могла вказувати на порушення відповідачем вимог Основного закону, вказавши про неможливість повторного притягнення її до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, з урахуванням встановлених обставин та беручи до уваги наведені вище положення чинного законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дав невірну оцінку фактичним обставинам справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.

Згідно ч.1 ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Стосовно розподілу судових витрат, апеляційний суд звертає увагу на наступні обставини.

Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За наведених обставин, судові витрати позивача, зокрема, судовий збір за подання позовної заяви, сплачений на підставі платіжного доручення №1172 від 01.11.2018 в сумі 5 857,30 грн та за подання апеляційної скарги, сплачений на підставі квитанції ПН409 від 14.06.2019 в сумі 8 785,95 грн слід відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області в загальній сумі 14 643,25 грн.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду 09 квітня 2019 року по справі №1340/4753/18 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про скасування рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 3 припису Головного управління Держпраці у Львівській області № ЛВ 480/317/АВ/П від 25 травня 2018 року.

Визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами ЛВ 480/317/АВ/ФС від 19 червня 2018 року.

Стягнути з Головного управління Держпраці у Львівській області (79005, Львівська область, місто Львів, площа Міцкевича, 8, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) понесені судові витрати в розмірі 14 643 (чотирнадцять тисяч шістсот сорок три) гривні 25 копійок.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 06.08.2019.