Справа № 460/3088/18
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/4860/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Старунського Д.М.,

за участю секретаря судового засідання Болюк Н.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області про визнання неправомірною та скасування вимоги,-

суддя (судді) в суді першої інстанції - Дорошенко Н.О.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Рівне,

дата складання повного тексту рішення - 12 березня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області, в якому просила визнати неправомірною та скасувати вимогу про сплату боргу(недоїмки) від 09 листопада 2018 року № Ф-16240-17 в сумі 15819,54 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 28 березня 2002 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, про що зроблено запис від 25 березня 2002 року у журналі обліку реєстраційних справі за №1087, видано Рівненською районною державною адміністрацією свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи. В 2003 році зупинила підприємницьку діяльність, про що написала заяву в Державну податкову службу. Заяви про відновлення підприємницької діяльності не подавала і фактично її не відновлювала, з 2003 року підприємницькою діяльністю не займається. Вказує, що не вживала заходів до отримання свідоцтва нового зразку, не перереєстровувалась як підприємець, а тому вважала, що її підприємницька діяльність припинена і у неї немає ніяких обов`язків щодо сплати обов`язкових платежів. В 2014-2016 роках працювала в ТОВ "М.С.Л.", доказом чого є довідка форми СК-7 з управління Пенсійного фонду України. Крім того, з серпня по жовтень 2018 року працювала за кордоном, де сплачувались відповідні платежі. Зазначає, що 05 грудня 2018 року отримала вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2018 року №Ф-16240-17 в сумі 15819,54 грн. Заборгованість сформована станом на 31 жовтня 2018 року. Не погодившись з нарахуванням боргу по сплаті єдиного внеску, звернулась до Рівненської об`єднаної державної податкової інспекції, однак їй в усній формі було відмовлено в скасуванні нарахованого боргу та відмовлено в можливості ознайомитись з матеріалами справи, мотивуючи тим, що дані збережені тільки за останні п`ять років і справа відсутня.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що подання заяви платником податків про зупинення підприємницької діяльності до податкового органу не є підставою для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, оскільки такий орган не наділений повноваженнями щодо внесення змін до державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а оскаржена вимога винесена відповідачем на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що з 2003 року підприємницькою діяльністю не займається, не вживала заходів до отримання свідоцтва нового зразку, не перереєстровувалась як підприємець, а тому її підприємницька діяльність припинена і у неї немає ніяких обов`язків щодо сплати обов`язкових платежів.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 червня 2019 року дану справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 12 червня 2019 року.

12 червня 2019 року ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду вирішено призначити справу до апеляційного розгляду у судовому засіданні на 02 липня 2019 року, а також згідно запитів від 12 червня 2019 року для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи витребувано докази подання ОСОБА_1 заяви про зупинення підприємницької діяльності та засвідчені матеріали особової справи платника податків-фізичної особи підприємця ОСОБА_1 .

Згідно довідки від 02 липня 2019 року апеляційний розгляд даної справи відкладено на 06 серпня 2019 року у зв`язку з клопотанням позивача про відкладення розгляду справи.

В судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримала, в своїх поясненнях покликалася на доводи в ній викладені.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 28 березня 2002 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець Рівненською районною державною адміністрацією, про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних-осіб підприємців, дата запису 26 листопада 2012 року, номер запису 0012473. Позивач з 01 липня 2002 року по 21 грудня 2018 року перебувала на обліку у Рівненській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Рівненській області як платник податків. Поле "дані про реєстраційний номер платника єдиного внеску, клас професійного ризику виробництва платника єдиного внеску за основним видом його економічної діяльності" містить запис про реєстраційний номер платника єдиного внеску: 1(а.с.31-32).

Зазначені обставини щодо реєстрації ОСОБА_1 суб`єктом підприємницької діяльності підтверджуються також свідоцтвом, виданим головою Рівненської райдержадміністрації 28 березня 2002 року, про що зроблено запис у журналі обліку реєстраційних справ за №1087(а.с.6).

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань підприємницьку діяльність ОСОБА_1 припинила 21 грудня 2018 року, про що в Реєстрі здійснено відповідний запис за №2012473. А в період з 28 березня 2002 року по 20 грудня 2018 року згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач перебувала в статусі фізичної особи-підприємця.

Також, як слідує з Індивідуальних відомостей про застраховану особу ОСОБА_1 Форми ОК-7, позивач в період з жовтня 2014 року по серпень 2015 року працювала у ТОВ "М.С.Л.", а в період з жовтня 2015 року по листопад 2015 року працювала у ТОВ "Полісько-Волинські ігри", з якої відраховувався єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування(а.с.8).

Головним управлінням ДФС у Рівненській області 09 листопада 2018 року було сформовано та направлено ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу (недоїмки) по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування №Ф-16240-17 на суму 15819,54 грн(а.с.7).

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 того ж Закону виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, платники єдиного внеску, порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, розмір єдиного внеску, орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність, склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 вищевказаного Закону передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, незалежно від того, чи є такі особи найманими працівниками.

Відповідно до абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 7 того ж Закону єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі, якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Частиною 12 ст. 9 вищевказаного Закону встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів вважає, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи підприємці. Сплата єдиного соціального внеску у такому разі не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.

Згідно із ч. 5 ст. 8 того ж Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", установлено щомісячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2017 року - 3200,00 грн та з 01 січня 2018 року - 3723,00 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Частиною 4 ст. 4 того ж Закону передбачено, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно із ч. 8 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Частиною 4 ст. 18 того ж Закону встановлено, що для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів: 1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням; 2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.

Аналізуючи вищенаведені норми права, колегія суддів зазначає, що подання заяви платником податків про зупинення підприємницької діяльності до податкового органу не є підставою для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності, оскільки такий орган не наділений повноваженнями щодо внесення змін до державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З матеріалів справи, а саме з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань слідує, що ОСОБА_1 припинила свою підприємницьку діяльність лише 21 грудня 2018 року, а тому в період з 28 березня 2002 року по 20 грудня 2018 року позивач перебувала в статусі фізичної особи-підприємця, а відтак зобов`язана була сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальних підставах.

Згідно інтегрованої картки платника податків, по коду платежу 71040000 (єдиний соціальний внесок) відповідачем здійснювались нарахування ОСОБА_1 , як фізичній особі-підприємцю, яка обрала спрощену системі оподаткування, єдиного внеску за 2017 рік на загальну суму 8448,00 грн (704,00 х 12 міс.) та за 1, 2, 3 квартали 2018 року на загальну суму 7371,54 грн (819,06 х 6міс.). Всього на суму недоїмки 15819,54 грн(а.с.28-29).

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" обов`язки платників єдиного внеску виникають у фізичних осіб, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичних осіб, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

При цьому, обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем, яка тимчасово не отримує прибуток, єдиного внеску може бути припиненим як наслідок припинення статусу фізичної особи-підприємця або ж подання до контролюючого органу заяви про перехід на загальну систему оподаткування, що призведе до сплати єдиного внеску у залежність від отриманих доходів.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції, як і під час апеляційного розгляду справу не встановлено, що позивач вчинила дії, які б могли призвести до звільнення її від обов`язку сплачувати єдиний внесок.

Згідно із ч. ч. 1-4 ст. 25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов`язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку.

Частиною 4 ст. 8 того ж Закону встановлено, що порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску визначається цим Законом, в частині адміністрування - Податковим кодексом України, та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Згідно із п.п. 2 - 4 Розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства доходів і зборів України від 20 квітня 2015 року за №449, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 травня 2015 року за №508/26953, у разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції у порядку і розмірах, визначених розділом VII цієї Інструкції. Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою. Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів. Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій. У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом десяти робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки. Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів із дня її винесення. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень. Вимога про сплату боргу (недоїмки), окрім загальних реквізитів, повинна містити відомості про розмір боргу, у тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк. Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи). При формуванні вимоги про сплату боргу (недоїмки) їй присвоюється порядковий номер, який складається з трьох частин: 1 частина - літера "Ю" (вимога до юридичної особи) або "Ф" (вимога до фізичної особи), 2 частина - порядковий номер, 3 частина - літера "У" (узгоджена вимога). Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується під одним порядковим номером до повного погашення сум боргу.

З матеріалів справи слідує, що оскаржена вимога винесена відповідачем на підставі облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів(а.с.28-29).

Відповідно до п. 38.1 ст. 38 Податкового кодексу України виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений законом, добросовісно та розсудливо, з урахуванням всіх обставин, а тому оскаржена вимога про сплату боргу є правомірною.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі № 460/3088/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя О. Б. Заверуха
судді О. М. Гінда
Д. М. Старунський