Справа № 400/880/19
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
__________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/880/19
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області, третя особа - апеляційний суд Миколаївської області, про визнання протиправним та скасування розпоряджень від 25.09.2018 року, від 08.11.2018 року, зобов`язання вчинити певні дії, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

27 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Апеляційний суд Миколаївської області, в якому просила суд:

- визнати протиправними та скасувати рішень, виданих у формі розпоряджень, щодо припинення та відновлення виплат щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці: розпорядження від 25.09.2018 року про припинення виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці, яке призначене рішенням № 85 від 10.12.2018 року з урахуванням довідки про суддівську винагороду № 8-11/12/2018 від 07.05.2018 року, розпорядження від 08.11.2018 року про поновлення виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням довідки про суддівську винагороду № 8-35/112/2018 від 26.10.2018 року;

- зобов`язати з 01.10.2018 року відновити виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці на підставі рішення № 85 від 10.12.2018 року, виходячи з даних довідки про суддівську винагороду № 8-11/12/2018 від 07.05.2018 року.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказувала, що відповідач протиправно припинив виплату щомісячного довічного грошового утримання позивачу, після чого здійснив неправомірний перерахунок щомісячного довічного грошового утримання та відновив його виплату у розмірі, що проведений всупереч нормам чинного законодавства.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову, оскільки при припиненні та поновленні виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання порушень законодавства не допускав.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано розпорядження від 25.09.2018 року про припинення виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням довідки про суддівську винагороду № 8-11/12/2018 від 07.05.2018 року. У задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування розпорядження від 08.11.2018 року про поновлення виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням довідки про суддівську винагороду № 8-35/112/2018 від 26.10.2018 року та зобов`язання з 01.10.2018 року відновити виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці на підставі рішення № 85 від 10.12.2018 року виходячи з даних довідки про суддівську винагороду № 8-11/12/2018 від 07.05.2018 року - відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е,м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у сумі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень 40 коп.), сплачений квитанцією № 27 від 26.03.2019 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування судового рішення в частині п. 3 резолютивної частини щодо відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги. Апелянт вважає, що судом першої інстанції при вирішенні справи було допущено порушення норм матеріального права, а саме помилково застосовано до спірних правовідносин п.25 Розділу ХІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а також порушенні норми процесуального права, що виявилось у відсутності мотивування рішення.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА :

Позивач, перебуваючи на посаді судді Апеляційного суду Миколаївської області пройшла кваліфікаційне оцінювання суддів місцевих та апеляційних судів та за його результатами визнана такою, що відповідає займаній посаді, що підтверджується рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 23.03.2018 року № 31/ко-18.

Наказом Апеляційного суду Миколаївської області від 20.04.2018 року № 57/ос з 26.03.2018 року введено в дію зміни до штатного розпису Апеляційного суду Миколаївської області щодо підвищення посадових окладів суддів та розміру суддівської винагороди.

З 07.05.2018 року позивача наказом голови Апеляційного суду Миколаївської області № 22/КС від 02.05.2018 року відраховано зі штату суду у зв`язку із звільненням у відставку відповідно до рішення Вищої Ради Правосуддя України.

08.05.2018 року позивач звернулася до відповідача з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання. До заяви було додано довідку Апеляційного суду Миколаївської області від 07.05.2018 р. № 8-11/12/2018 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Рішенням відповідача від 08.05.2018 р. позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання, виходячи з розміру суддівської винагороди, вказаної в довідці від 07.05.2018 р., у сумі 115 322,90 грн.

В подальшому відповідач встановив, що позивач пройшла кваліфікаційне оцінювання 23.03.2018 р., однак до виходу у відставку не пропрацювала на посаді судді 3 роки з дня прийняття рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання, відтак, були відсутні підстави для обчислення розміру грошового утримання на підставі довідки від 07.05.2018 р.

До з`ясування підстав видачі довідки від 07.05.2018 р. розпорядженням відповідача від 25.09.2018 р. позивачу припинено виплату щомісячного довічного грошового утримання та поновлено виплату пенсії за віком з 01.10.2018 р.

07.11.2018 р. відповідачем отримано лист апеляційного суду Миколаївської області з поясненнями щодо підстав видачі довідки від 07.05.2018 р., а також нову довідку про суддівську винагороду від 26.10.2018 р. № 8-35/112/2018.

Розпорядженням відповідача від 08.11.2018 р. позивачу перераховано виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 08.05.2018 р., виходячи з розміру суддівської винагороди 36825,80 грн.

Крім цього, позивачем заявлені вимоги про визнання протиправним та скасування розпорядження від 08.11.2018 року про поновлення виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням довідки про суддівську винагороду № 8-35/112/2018 від 26.10.2018.

Вирішуючи дану справу в апеляційному провадженні, колегія суддів приходить до наступних висновків.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» №1402 визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.

Підстави, строки та порядок призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці також врегульовано Законом України «Про судоустрій і статус суддів» та Порядком подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1 з подальшими змінами та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №200/14891.

Так, згідно з ст.142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон 1402) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.

Суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Пунктом 25 розділу 12 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону 1402 передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.

В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Відповідно до пунктів 1-3 «Порядку подання документів для призначення (перерахунку) і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.01.2008 №3-1 з подальшими змінами та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 р. за №200/14891 (далі - Порядок 3-1) передбачено, що Заява про призначення (перерахунок) щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (додаток 1) (далі - щомісячне довічне утримання) подається до управлінь Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднаних управлінь (далі - органи, що призначають щомісячне довічне утримання) через уповноважену особу суду за останнім місцем роботи (далі - уповноважена особа).

Заява про призначення щомісячного довічного утримання може бути подана суддею особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, завіреної в установленому законодавством порядку.

Щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного за днем звільнення судді з посади у відставку, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади.

У разі звернення пізніше трьох місяців з дня звільнення судді з посади щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення за його призначенням.

Днем звернення за призначенням щомісячного довічного утримання вважається день прийняття органом, що призначає щомісячне довічне утримання, заяви та документів, перелік яких наведено в розділі IIІ цього Порядку.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України.

Пунктом 4 частини шостої ст.126 Конституції України передбачено право судді на звільнення у відставку на підставі заяви про відставку.

Згідно з пунктом 14 частини 1 статті 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України.

Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів та статус суддів у відставці визначено Законом України «Про судоустрій і статус суддів», яким було запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.

В Україні діє принцип верховенства права.

Спеціальне забезпечення суддів - щомісячне довічне грошове утримання - обумовлено необхідністю компенсації втрати їх доходів у зв`язку із законодавчими обмеженнями їх діяльності, зокрема забороною здійснювати будь-яку оплачувану діяльність, а також виконувати роботу на умовах сумісництва (за деякими винятками) тощо.

Відповідно до положень ст.112 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України. Рішення про звільнення судді з посади ухвалює Вища рада правосуддя у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя».

Статтею 116 цього ж Закону визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею до Вищої ради правосуддя, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви ухвалює рішення про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до ухвалення рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Відповідно до пункту 1 частини 7 статті 126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років.

З урахуванням вимог вказаних норм Закону та Конституції України позивачем 12 березня 2018 року до Вищої ради правосуддя подана заява про звільнення з посади судді у зв`язку з виходом у відставку.

Як зазначає апелянт подання заяви про відставку зумовлено тим, що 29 березня 1953 року їй мало виповнитись 65 років, а відповідно до ст.126 Конституції України повноваження судді припиняються у разі досягнення суддею шістдесяти п`яти років.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії України від 23 березня 2018 року № 31/ко-18 визнано суддю апеляційного суду Миколаївської області Маркову Тетяну Олександрівну такою, що підтвердила можливість здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Виходячи з наведеного, позивач не мала можливості з незалежних від її волі причин пропрацювати три роки після проходження нею кваліфікаційного оцінювання.

З огляду на вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що покладання обов`язків та обмежень, передбачених абзацом першим пункту 25 розділу ХІІ Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-УІІ свідчать про дискримінацію за віком щодо позивача як судді, та є порушенням статті 58 Конституції України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Право судді у відставці на щомісячне довічне грошове утримання гарантовано Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-УІІ та Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Конституційний суд України у рішенні від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення належного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже суперечить ст. 55 Конституції України.

Колегія суддів вважає за доцільне застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду з прав людини як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-ІУ.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу та наголошує, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу зазначено таке: «Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою».

Стаття 1 Першого протоколу: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».

Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні (справа «Пічкур проти України», Заява № 10441/0, від 7 листопада 2013 року) вказав, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n. 48, ECHR 2002-IV).

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п. 39, Reports 1997-I) ( пункти 48, 49).

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, про наявність правових підстав на виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці на підставі рішення № 85 від 10.12.2018 року виходячи з даних довідки про суддівську винагороду № 8-11/12/2018 від 07.05.2018 року.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, судом першої інстанції надано невірну правову оцінку обставинам справи, в зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про часткове задоволення позову.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 317; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування розпорядження Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 08.11.2018 року про поновлення виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням довідки про суддівську винагороду № 8-35/112/2018 від 26.10.2018 року та зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області з 01.10.2018 року відновити виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці на підставі рішення № 85 від 10.12.2018 року, виходячи з даних довідки про суддівську винагороду № 8-11/12/2018 від 07.05.2018 року, прийняти і цій частині нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 .

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області від 08.11.2018 року про поновлення виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням довідки про суддівську винагороду № 8-35/112/2018 від 26.10.2018 року та зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області з 01.10.2018 року відновити виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці на підставі рішення № 85 від 10.12.2018 року, виходячи з даних довідки про суддівську винагороду № 8-11/12/2018 від 07.05.2018 року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Вербицька Н. В. Кравченко К.В.