Справа № 320/13/19
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/13/19 Головуючий у 1 інстанції: Горобцова Я.В..
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаря Вівдиченко Т.Р. Літвіної Н.М. Сорочко Є.О. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: Міністерство оборони України про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, третя особа: Міністерство оборони України, в якому просив стягнути одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, у розмірі 116 375,00 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року адміністративний позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за 25 років служби в розмірі 116 375,00 грн. (сто шістнадцять тисяч триста сімдесят п`ять гривен 00 копійок).

Не погодившись з рішенням суду, відповідач - Державне підприємство обслуговування повітряного руху України звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що саме Міністерство оборони України повинно здійснювати виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, а не Державне підприємство обслуговування повітряного руху України, адже, Украерорух не отримує кошти з державного бюджету для таких виплат.

24 червня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Міністерства оборони України надійшов відзив на апеляційну скаргу, яким підтримує позицію суду першої інстанції.

16 липня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Державного підприємства обслуговування повітряного руху України надійшла відповідь на відзив, в якій, також, просить задовольнити апеляційну скаргу.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є полковником у відставці, під час проходження військової служби в Збройних Силах України, на виконання наказу Міністра оборони України від 19.10.1999 р. № 600 був відряджений із залишенням на військовій службі до ДП "Украерорух".

На підставі наказу Міністра оборони України № 320 від 15.04.2010 р., наказом генерального директора Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 14.05.2010 р. № 273/о, позивач звільнений з військової служби у запас з посади провідного інженера групи з функціонування та розвитку об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України відділу з організації та використання повітряного простору ДП "Украерорух", відповідно до п. "б" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (за станом здоров`я) (а.с. 11-12).

На день звільнення з військової служби вислуга років позивача у Збройних Силах України становила: календарна - 25 років 08 місяців, пільгова - 26 років 06 місяців.

Відповідно до довідки ДП "Украерорух" від 17.05.2010 р. № 10.1- 494, розмір грошового забезпечення позивача на момент звільнення становив - 9310,00 грн. (а.с. 13).

При звільненні з військової служби позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто, за 25 повних років військової служби у розмірі - 116 375,00 грн. (9 310,00 грн. х 50 % х 25), у зв`язку з чим, позивач 10.09.2018 р. звернувся до ДП "Украерорух" із заявою про виплату вказаної одноразової грошової допомоги.

Листом від 08.10.2018 р. № 1.26.2-4800 відповідач відмовив позивачу у вказаній виплаті, зазначивши в обґрунтування своєї відмови про те, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та п. 4 ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби має здійснюватись за рахунок коштів державного бюджету, призначених для утримання Збройних Сил України. Оскільки ДП "Украерорух" не отримує кошти з державного бюджету України, то відповідно не може здійснювати виплату зазначеної грошової допомоги, а відтак позивачу необхідно звернутися до Міністерства оборони України.

Позивач, вважаючи таку відмову протиправною, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення її прав, свобод або законних інтересів.

Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. №2011-ХІІ (надалі за текстом - Закон №2011-ХІІ) визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

В силу абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової служби, які звільняються з військової служби за віком, станом здоров`я чи у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, після закінчення строку контракту, у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до частини дев`ятої статті 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. №2232-ХІІ, військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань можуть бути відряджені до державних органів, установ, організацій, а також Державного підприємства обслуговування повітряного руху України для виконання завдань в інтересах оборони держави та її безпеки із залишенням на військовій службі. Перелік посад, які можуть бути заміщені військовослужбовцями в цих державних органах, установах, організаціях, а також Державному підприємстві обслуговування повітряного руху України, затверджується Президентом України.

Згідно абзаців четвертого, п`ятого пункту 2 статті 15 Закону №2011-ХІІ, виплата військовослужбовцям одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міноборони, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання. Військовослужбовцям, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цим пунктом, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Пунктом 1 статті 15 Закону №2011-ХІІ встановлено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців після звільнення їх з військової служби провадиться відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Частиною першою статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ (надалі за текстом - Закон №2262-ХІІ) передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Частиною п`ятою статті 9 зазначеного Закону встановлено, що поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України, співробітникам Служби судової охорони, звільненим зі служби безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, виплата одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених частинами першою та другою цієї статті, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких вони працювали.

Пунктом 14 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17 липня 1992 року № 393 встановлено, що військовослужбовцям, поліцейським, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільненим із служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.

Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про створення об`єднаної цивільно-військової системи організації повітряного руху України» від 19 липня 1999 року №1281, грошове та матеріальне забезпечення військовослужбовців, відряджених до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, здійснювати у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2001 року № 104.

При цьому, фінансування витрат на утримання підрозділів системи має здійснюватись за рахунок коштів, передбачених на ці цілі в державному бюджеті, частини коштів, що надходять від аеронавігаційних зборів та з інших джерел, не заборонених законодавством.

В силу пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про порядок і норми грошового та матеріального забезпечення військовослужбовців Збройних Сил, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших військових формувань, осіб начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби, відряджених до державних органів, установ та організацій», виплата грошового забезпечення провадиться за рахунок коштів тих державних органів, установ та організацій, до яких відряджені зазначені військовослужбовці, особи начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної кримінально-виконавчої служби.

Частиною 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що до складу грошового забезпечення входять, зокрема, одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Одноразова грошова допомога при звільненні зі служби військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу також є одноразовим додатковим видом грошового забезпечення та згідно з Інструкцією щодо застосування економічної класифікації видатків бюджету, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року № 333, видатки на її виплату здійснюються за кодом «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України, здійснюється за рахунок коштів цього підприємства, то виплата одноразової грошової допомоги зазначеним військовослужбовцям при звільненні зі служби також здійснюється за рахунок коштів цього підприємства.

Зі змісту вказаних положень чинного законодавства вбачається, що Міноборони не здійснює нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, відрядженим до Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та не несе відповідних зобов`язань зі здійснення таких видатків.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 07 жовтня 2014 року у справі № 21-398а14 та від 11 листопада 2014 року у справі №21-476а14.

Як вбачається з матеріалів справи, при звільненні ОСОБА_2 з військової служби, йому не була виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, тобто, за 25 повних років військової служби, у зв`язку із чим, позивач звернувся до ДП "Украерорух" із заявою про виплату одноразової грошової допомоги.

Як зазначалося, листом від 08.10.2018 р. № 1.26.2-4800 відповідач відмовив ОСОБА_1 у вказаній виплаті, зазначивши про те, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" та п. 4 ч. 2 ст. 15 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", виплата одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби має здійснюватись за рахунок коштів державного бюджету, призначених для утримання Збройних Сил України. Оскільки ДП "Украерорух" не отримує кошти з державного бюджету України, то, відповідно, не може здійснювати виплату зазначеної грошової допомоги, а відтак, позивачу необхідно звернутися до Міністерства оборони України.

Колегією суддів встановлено, що виплата такої одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби позивачу повинна була здійснюватися саме Державним підприємством обслуговування повітряного руху України.

Доводи представника апелянта про те, що ДП з обслуговування повітряного руху України є державним комерційним підприємством, яке не отримує кошти ні з державного, ні з будь-якого місцевого бюджету та не має юридичних підстав для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовців з військової служби, оскільки така виплата має здійснюватись, відповідно до чинного законодавства України, виключно за рахунок коштів, призначених у Державному бюджеті України на утримання Збройних Сил України - не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та спростовуються вищевказаними нормами чинного законодавства.

Разом з цим, щодо позовних вимог про стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь позивача заборгованості з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, саме у розмірі 116 375,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до довідки ДП "Украерорух" від 17.05.2010 р. № 10.1-494 розмір грошового забезпечення на момент звільнення позивача становить 9310,00 грн.

Таким чином, одноразова грошова допомога при звільнені позивача, з урахуванням частини 2 ст. 15 Закону №2011-ХІІ, становить 116375,00 грн., а саме: 9310,00 грн. (щомісячне грошове забезпечення) х 25 (кількість повних років служби) х 50%.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу на те, що переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги Державного підприємства з обслуговування повітряного руху України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання Державного підприємства обслуговування повітряного руху України виплатити на користь ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби в розмірі 116375,00 грн. є правомірним.

Решта доводів та заперечень апелянта висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23.07.2002 у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління ".

Водночас, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, обов`язку доказування правомірності спірних рішень не виконано.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Літвіна Н.М. Сорочко Є.О.

Повний текст постанови виготовлено 05.08.2019 року