Справа № 420/1691/19
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/1691/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Єфіменка К.С., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №51 від 15.03.2019 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №51 від 15.03.2019 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві зазначив, що відповідачем прийнято неправомірне рішення щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач вважає, що відповідачем не було об`єктивно та належним чином встановлено наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право позивачу на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту. Крім того, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.

Представник відповідача 12.04.2019 року за (вхід.№13432/19) надав до суду відзив на позов, у якому з посиланням на обставини, встановлені висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.03.2019 року, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою суду 26.03.2019 року було відкрито провадження по справі №420/1691/19 за правилами загального позовного провадження.

В судовому засіданні 22.07.2019 року представник позивача подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, а тому суд, на підставі положень ч.9 ст.205 КАС України, ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження 02.08.2019 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановив наступні факти та обставини:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Гамбії, уродженцем м.Брікама, за національністю гамбієць, етнічна належність мандінка, за віросповіданням мусульманин, рідна мова діалект мандінга.

Позивач, 25.02.2019 року звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, позивач вказав, що прибув в Україну 29.11.2016 року, кордон перетнув легально на підставі студентської візи.

У заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач повідомив, що після закінчення середньої школи він приєднався до опозиційної політичної партії UDP після чого зазнав переслідувань з боку поліції, та спец служб країни, декілька разів його намагались викрасти, та декілька разів заарештувати, це змусило його покинути Гамбію та шукати притулку за кордоном. Крім того, позивач вказав що наразі для нього продовжує існувати небезпека у разі повернення до Гамбії .

На підставі матеріалів особової справи №2019OD0038 головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області було складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту який мотивовано відсутністю у ситуації в який опинився позивач умов передбачених пунктами 1,13 частини 1, статті 1 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту», для отримання відповідного статусу.

15.03.2019 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області видано наказ за №51 від 15.03.2019 року, про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

18.03.2019 року позивач отримав повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно протоколу співбесіди з громадянином Гамбії ОСОБА_1 від 14.03.2019 року, вбачається що під час співбесіди позивач змінив свої пояснення та повідомив головного спеціаліста відділу соціальної інтеграції, що наразі він не має жодних проблем з новою владою Гамбії, й у влади Гамбії не має до нього претензій. Позивач є членом провладної партії Гамбії. Позивача не буде переслідувати влада Гамбії у разі його повернення на батьківщину. Позивач не повертається на батьківщину суто через економічні причини в країні, та відсутністю гарантії що він зможе знайти собі роботу у Гамбії. З заявою про визнання його біженцем або особи яка потребує додаткового або тимчасового захисту позивач звернувся з метою отримання документів, що легалізують його прибування на території України, оскільки позивач не бажає повертатися до Гамбії, так як йому краще жити в Україні.

Суд погоджується з підставами відмови позивачу в оформленні документів для наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, що містяться в оскаржуваному позивачем наказі №51 від 15.03.2019 року з наступних підстав:

Відповідно до ст.ст.1,25 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, ст.26 Конституції України біженцям гарантується захист державою України, забезпечення гарантування відповідних прав нарівні з громадянами України, інших держав та соціальний захист.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Натомість з матеріалів особової справи вбачається, що позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимоги п.1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до аналізу наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно визначення п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також, не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують її особу, або такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Частиною 2 статті 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено у ході розгляду справи, ані позивач, ані його найближчі родичі не зазнавали будь-якої дискримінації, насильницького, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Найближчі родичі позивача, а саме: мати та три сестри проживають в Гамбії в місті Біркама, та не зазнають будь-яких погроз чи переслідувань.

З матеріалів справи вбачається, що не бажання позивача повернутися до країни громадянської належності обумовлена загальним станом у країні в цілому, економічними проблемами, проблемами з працевлаштуванням, тощо. Натомість необхідність перебування позивача в Україні він пов`язує суто економічною доцільністю, оскільки наразі має роботу з постійними доходами та має можливість покращити своє життя.

Позивач зазначає, що у нього не має жодних проблем з новою владою Гамбії. Позивач підтвердив, що головною метою його звернення була саме необхідність в легалізації на території України, а не потреба в міжнародному захисті. Про це також свідчить значний проміжок часу з моменту прибуття позивача в Україну та часом звернення ним із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Подібний висновок міститься в п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Крім того позиція стосовно тривалості проміжків часу із зверненням за міжнародним захистом, повністю узгоджується з постановою Верховного Суду по справі К/9901/2164/17 (820/1502/17) від 14.03.2018 року, якою касаційну скаргу ДМС було задоволено, а рішення першої та апеляційної інстанції - скасовано. В зазначеній постанові суд касаційної інстанції приймає до уваги доводи про те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим. Тому, враховуючи те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, суд приходить до висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем належним чином перевірені обставини, викладені у заяві позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, та цілком обґрунтовано зроблено висновок про відсутність підстав необхідних для визнання позивача біженцем, або віднесення його до категорії осіб, які потребують додаткового захисту.

З урахуванням зазначеного, суд вважає, що наказ Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №51 від 15.03.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, прийнятим в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом, з урахуванням усіх фактичних обставин справи.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно з ч.1 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, оцінюючи у сукупності надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №51 від 15.03.2019 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, задоволенню не підлягають відповідно до положень ч.1 ст.245 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.139 КАС України.

Керуючись ст.ст.139,242-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління ДМС України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління ДМС України в Одеській області №51 від 15.03.2019 року щодо відмови ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язати Головне управління ДМС України в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в місячний строк з дня отримання повного тексту судового рішення, в порядку п.15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Єфіменко К.С.

.