Справа № 807/1315/17
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/5389/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Бруновська Н.В.,

судді Шавель Р.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю представників сторін:

від відповідача Дацків В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 (головуючий суддя Луцович М.М., судді Дору Ю.Ю., Іванчулинець Д.В., проголошено в м. Ужгород о 14:08:54, повний текст складено 02.04.2019) у справі № 807/1315/17 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И В :

фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (позивач) звернулася із позовом до Державної фіскальної служби України (відповідач 1), Головного управління ДФС у Закарпатській області (відповідач 2) про визнання протиправною та скасування у повному обсязі вимоги про сплату боргу (недоїмки) №ф-6 від 04.09.2017 року, направлену ГУ ДФС у Закарпатській області та залишену в силі Державною фіскальною службою України 26.09.2017 року; скасування вимоги про визнання протиправною і скасування у повному обсязі вимоги про сплату боргу (недоїмки) № ф-6 від 08.05.2018 року, направлену ГУ ДФС у Закарпатській області, та залишену в силі Державною фіскальною службою України 10.07.2018 року; визнання незаконним рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 10.07.2018 року № 9900/Б/99-99-11-02-02-2; визнання протиправною і скасування у повному обсязі вимоги про сплату боргу (недоїмки) № ф-6 від 02.08.2018 року, направлену ГУ ДФС у Закарпатській області, та залишену в силі Державною фіскальною службою України 24.09.2018 року; визнання незаконним рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 24.09.2018 року №14549/Б/99-99-11-02-02-25».

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне. 07.08.2016 року на адресу позивача надійшла вимога про сплату боргу (недоїмки) №ф-6 від 02.08.2017 року, згідно якої заборгованість станом на 31.07.2017 року зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені становить 50825,60 грн., в тому числі недоїмки - 50065,64 грн., штрафу - 128,60 грн., пені - 631,36 грн., проте вимога містить посилання тільки на ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відсутні інші нормативні посилання та посилання на первинні документи, картку платника, акти перевірки, що не дає можливість встановити підставу, період нарахування, період заборгованості, вид збору, платежу по якому виставляється вимога, фактична і юридична підстава його нарахування. 17.08.2017 року позивач подав скаргу до ДФС України з вимогою про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №ф-6 від 02.08.2017 року. Однак, 18.09.2017 року на адресу позивача надійшла ще одна вимога про сплату боргу (недоїмки) №ф-6 від 04.09.2017 року, згідно з якою заборгованість станом на 31.08.2017 року зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені становить 51529,60 грн. Проте рішення про відкликання попередньої вимоги на суму 50825,60 грн. відповідачами не було прийнято. Таким чином, позивач зазначала, що станом на 18.09.2017 року було виставлено вимогу №ф-6 від 02.08.2017 року та вимогу №ф-6 від 04.09.2017 року на загальну суму 101595,24 грн. (50825,60 грн. + 51529,60 грн.). Як наголошувала позивач, вказані вимоги є виконавчими документами, а тому, відповідачем штучно створюється виконавчий документ на суму заборгованості, що не відповідає дійсності, що призводить до порушення прав позивача. Рішенням про результати розгляду скарги №12612/Б/99-99-11-02-02-25 від 26.09.2017 року було залишено без змін вимогу про сплату боргу (недоїмки) №ф-6 від 02.08.2017 року. Проте, позивач зазначала, що оскаржена вимога №ф-6 від 02.08.2017 року була винесена з порушенням порядку, встановленого ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», скарга ж була подана позивачем саме з мотивів, що з вимоги неможливо встановити, за який період, на яких підставах здійснено нарахування недоїмки, пені, штрафу, а тому мотиви відхилення скарги позивача не ґрунтуються на законі, оскільки, Державна фіскальна служба України не перевірила дії Головного управління ДФС у Закарпатській області на предмет підставності нарахування. Однак, як наголошувала позивач Головним управлінням ДФС у Закарпатській області продовжувалася неправомірна поведінка відносно позивача, а саме: виставлення щомісяця чергової вимоги про сплату боргу (недоїмки) №ф-6, з повторенням оскаржуваної суми в тому числі недоїмки 50065,64 грн., штрафу 128,60 грн., пені 631,36 грн., які є неузгодженими. Так, 25.05.2018 року на адресу позивача надійшла чергова вимога про сплату боргу (недоїмки) №ф-6 від 08.05.2018 року, згідно якої станом на 30.04.2018 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафу та пені становить 61371,96 грн. Позивач вказувала, що оскільки недоїмка в сумі 50065,64 грн., штраф в сумі 128,60 грн., пеня в сумі 631,36 грн., які є неузгодженими оскаржувалися позивачем в судовому порядку, нею було подано скаргу в порядку адміністративного оскарження 04.06.2018 року. Проте, позивач наголошувала, що як і раніше ДФС України формально підійшла до розгляду скарги позивача та у рішенні від 10.07.2018 року №9900/Б/99-99-11-02-02-25 не було вказано мотиви відхилення доводів позивача, що вимога №ф-6 від 08.05.2018 року містить посилання тільки на ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яка містить 7 частин, а також не вказано мотиви відхилення (неврахування) доводів про те, що Закарпатським окружним адміністративним судом розглядається позовна заява про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №ф-6 від 04.09.2017 року, а тому сума вимоги в частині, що оскаржена до адміністративного суду є неузгодженою і виставлення її у іншій вимозі є виходом за межі наданих повноважень. Також, 16.08.2018 року на адресу позивача надійшла вимога про сплату боргу (недоїмки)№ф-6 від 02.08.2018 року, згідно якої станом на 31.07.2018 року заборгованість зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені становить 63829,14 грн. та 27.09.2018 року позивач отримала рішення про результати розгляду скарги, датоване 24.09.2018 року №14549/Б/99-99-11-02-02-25. Так, позивач зазначала, що оскаржувані рішення відповідача не містять аналіз доводів скарги платника єдиного внеску - позивача про неправильність виставлення вимоги, неправильність формування суми недоїмки.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 у задоволені позову відмовлено повністю.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю. Апеляційна скарга фактично мотивована доводами викладеними в позові.

Державна фіскальна служба України та Головне управління ДФС у Закарпатській області подали відзив на апеляційну скаргу. Відповідно до мотивів, викладених у відзивах проти апеляційної скарги заперечують. Вважають рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Відповідач 1 у відзиві зокрема зазначає, що заборгованість позивача, яка виникла по вимогам: №ф-6 від 04.09.2017 року про сплату боргу (недоїмки) сформовану станом на 31.08.2017 р. в сумі 51529,60 грн., №ф-6 від 08.05.2018 року про сплату боргу (недоїмки) сформовану станом на 30.04.2018 р. в сумі 61371,96 грн., №ф-6 від 02.08.2018 року про сплату боргу (недоїмки) сформовану станом на 31.07.2018 р. в сумі 63829,14 грн. підтверджена самостійно задекларованими однак несплаченими сумами єдиного соціального внеску. Рішення ДФС України про результати розгляду скарг позивача були прийняті в строк, в межах та спосіб визначений Законом України «Про єдиний соціальний внесок».

Відповідач 2 у відзиві посилається на заперечення проти апеляційної скарги з підстав - в інтегрованій картці позивача, як платника єдиного податку, було проведено автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску за ІІІ, ІV квартали 2013 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2014 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2015 року, за І, ІІ, ІІІ, ІV квартали 2016 року та за І, ІІ квартали 2017 року. Дані інтегрованої картки по єдиному внеску позивача свідчать, що в 2013 р, 2014 р, 2015 р., 2016 р. та в січні-серпні 2017 року позивач не сплачувала єдиний внесок. Також, дані інтегрованої картки позивача по єдиному внеску за найманих працівників свідчать, що позивач в 2013 р., 2014 р., 2015 р., січні-жовтні 2016 року не сплачувала єдиний внесок за найманих працівників. Так, станом на 31.08.2017 року заборгованість позивача по коду класифікації доходів бюджету 71010000 становила 22403,99 грн., а по коду класифікації доходів бюджету 71040000 - 29125,61 грн. Таким чином, Головним управлінням ДФС у Закарпатській області 04.09.2017 року було сформовано вимогу №ф-6 про сплату позивачем (станом на 31.08.2017 року) єдиного внеску в сумі 51529,60 грн. Оскільки позивач протягом 2011-2018 років не сплачує єдиний внесок, податковим органом на суму зростання боргу (недоїмки) протягом вказаного періоду було сформовано вимоги про сплату боргу за №ф-6, а саме: від 02.11.2015 р., від 02.08.2016 р., від 02.08.2017 р., від 04.09.2017 р., від 12.01.2018 р., від 05.02.2018 р. Вказані вимоги оскаржувалися позивачем в адміністративному порядку. За наслідком розгляду скарг на вказані вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС у Закарпатській області та ДФС України били прийняті рішення про відмову у задоволенні скарг позивача щодо скасування вимог. Оскільки суми недоїмки по єдиному соціальному внеску не були сплачені позивачем, відтак відповідачем 2 була нарахована пеня.

Позивач подала клопотання про відкладення розгляду справи, та проведення наступного засідання в режимі відеоконференції.

Так як учасники справи, в тому числі і позивач, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, явка учасників справи у суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, та беручи до уваги, що наявних у справі матеріалів достатньо для вирішення справи, колегія суддів визнала за можливе розглядати справу без позивача, та відмовити у задоволені клопотання про відкладення розгляду справи на інший день та проведення такого в режимі відеоконференції.

Представник відповідачів проти поданої апеляційної скарги заперечує, просить в задоволені такої відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Головним управління ДФС у Закарпатській області було сформовано вимогу за №Ф-6 від 04 вересня 2017 року про сплату боргу (недоїмки), згідно якої станом на 31.08.2017 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені складала 51529,60 грн., в тому числі недоїмка - 50769,64 грн., штраф - 128,60 грн., пеня - 631,36 грн.

В подальшому Головним управління ДФС у Закарпатській області було сформовано вимогу від 08 травня 2018 року №Ф-6 про сплату боргу (недоїмки), згідно якої станом на 30.04.2018 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені складала 61371,96 грн., в тому числі недоїмка - 60612,00 грн., штраф - 128,60 грн., пеня - 631,36 грн.

Позивач оскаржив вимогу від 08 травня 2018 року №Ф-6 в адміністративному порядку. Так, за наслідками адміністративного оскарження ДФС України було прийнято рішення від 10.07.2018 року №9900/Б/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги на вимогу про сплату боргу від 08.05.2018року №Ф-6, згідно якого скарга залишена без задоволення, а вимога від 08.05.2018 року №Ф-6 без змін.

В рішенні від 10.07.2018 року №9900/Б/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги на вимогу про сплату боргу від 08.05.2018року №Ф-6 відповідач 1 зазначив, що згідно облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів встановлено, що станом на 30.04.2018 року заборгованість позивача становила: по коду класифікації доходів бюджету 71040000 складала 35806,79 грн. та по коду класифікації доходів бюджету 71010000 - 25565,17 грн.

Окрім цього Головним управління ДФС у Закарпатській області було сформовано вимогу від 02 серпня 2018 року №Ф-6 про сплату боргу (недоїмки) сформовану, згідно якої станом на 31.07.2018 року заборгованість позивача зі сплати єдиного внеску, штрафів, пені складала 63829,14 грн., в тому числі недоїмка - 63069,18 грн., штраф - 128,60 грн., пеня - 631,36 грн.

Позивач оскаржив вимогу від 02 серпня 2018 року №Ф-6 про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному порядку. За наслідками адміністративного оскарження ДФС України було прийнято рішення від 24.09.2018 року №14549/Б/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги на вимогу про плату боргу від 02.08.2018року №Ф-6, згідно якого скаргу було залишено без задоволення, а вимогу від 02.08.2018року №Ф-6 без змін.

В рішенні від 24.09.2018 року №14549/Б/99-99-11-02-02-25 про результати розгляду скарги на вимогу про сплату боргу від 02 серпня 2018 року №Ф-6 відповідач 1 зазначив, що згідно облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів встановлено, що станом на 31.07.2018 року заборгованість позивача становила: по коду класифікації доходів бюджету 71040000 складала 38263,97 грн. та по коду класифікації доходів бюджету 71010000 - 25565,17 грн. Також, в рішенні від 24.09.2018 року №14549/Б/99-99-11-02-02-25 зазначено: щодо посилання скаржника на оскарження вимог про сплату боргу (недоїмки) від 04.09.2017 р. №ф-6, від 08.05.2018 р. №ф-6 в судовому порядку, відповідача 1 повідомляє, що станом на 31.07.2018 року рішення суду на користь позивача не виносилось.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувані позивачем рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 10.07.2018 року № 9900/Б/99-99-11-02-02-25 та рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги від 24.09.2018 року №14549/Б/99-99-11-02-02-25 були прийняті в строк, в межах наданих повноважень та спосіб визначений чинним законодавством України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступного.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Порядок обчислення і сплати єдиного внеску визначений Законом № 2464-VI.

Абзац перший частини сьомої цієї статті передбачає, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.

Згідно частини 5 статті 9 Закону України № 2464-VI сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - договір про добровільну участь).

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця.

Частиною 12 статті 9 встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Статтею 10 Закону № 2464-VI встановлено, що на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до пункту 2 статті 11 Закону № 2464-VI, орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції, зокрема за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) єдиного внеску накладається штраф у розмірі 20 відсотків своєчасно не сплачених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України № 2464-VI рішення, прийняті органами доходів і зборів та органами Пенсійного фонду з питань, що належать до їх компетенції відповідно до цього Закону, є обов`язковими до виконання платниками єдиного внеску, посадовими особами і застрахованими особами. Положення цієї статті поширюються лише на тих платників, які відповідно до цього Закону зобов`язані нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно ч. 4 ст. 25 Закону України № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до ч. 6 ст. 25 Закону України № 2464-VI за рахунок сум, що надходять від платника єдиного внеску або від державної виконавчої служби, погашаються суми недоїмки, штрафних санкцій та пені у порядку календарної черговості їх виникнення. У разі якщо платник має несплачену суму недоїмки, штрафів та пені, сплачені ним суми єдиного внеску зараховуються в рахунок сплати недоїмки, штрафів та пені у порядку календарної черговості їх виникнення.

Згідно ч. 10 ст. 25 Закону України № 2464-V на суму недоїмки нараховується пеня з розрахунку 0,1 відсотка суми недоплати за кожний день прострочення платежу.

Процедура нарахування і сплати єдиного внеску, визначеними Законом України № 2464-VI, визначена Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449 (Інструкція № 449).

Відповідно до пунктів 1-3 розділу VI Інструкції № 449, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

Згідно з пунктом 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

Строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується (пункт 13 розділу VII Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, частина 16 статті 25 Закону України № 2464-VI).

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Відповідно до пункту 4 розділу VI Інструкції № 449, вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника - фізичної особи).

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржені позивачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04 вересня 2017 року за №Ф-6, від 08 травня 2018 року за №Ф-6, 02 серпня 2018 року №Ф-6 були сформовані Головним управління ДФС у Закарпатській області, у зв`язку з несплатою позивачем самостійно задекларованих сум єдиного соціального внеску за період з 2011 року по II квартал 2018 року, а саме: по платежу 70 71040000 «Для фізичних осіб-підприємців, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність» та по платежу 70 71010000 « Єдиний внесок нарахований роботодавцями на суми заробітної плати».

Так, Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області листом від 31.08.2016 р. №6660/06 повідомило, що позивач за період з 01.01.2011 р. по 01.10.2013 р. (згідно даних системи персоніфікованого обліку відомостей) подала звіти за формою Додаток 5 табл.2 за 2011р., за 2012р., за 2013р. згідно яких сума єдиного соціального внеску за 2011 рік становить 4010,30 грн., за 2012 рік - 4572,42 грн., за I, II квартали 2013 рік - 2388,06 грн.; за період з 01.01.2011р. по 01.10.2013р. по рахунку 0701 єдиний внесок нарахований фізичними особами підприємцями, у т.ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність, позивач сплатила 2645,19 грн. А тому, станом на 01.10.2013 р. заборгованість позивача становила 8325,59 грн.

Як встановлено судом позивач подавала до органу доходів і зборів звіти про суми нарахованого єдиного внеску за 2013 рік, 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік., 2017 рік.

Відтак, позивачеві, як платнику єдиного податку, у інтегрованих картках по єдиному внеску було проведено автоматичні щоквартальні нарахування єдиного внеску за III, IV квартали 2013 року, I, II, III, IV квартали 2014 року, I, II, III, IV квартали 2015 року, I, II, III, IV квартали 2016 року, I, II, III, IV квартали 2017, І, II, квартали 2018 року.

Згідно листа від 31.08.2016 р. №6660/06 Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області повідомило, що позивач за період з 01.01.2011 р. по 01.10.2013 р. (згідно даних системи персоніфікованого обліку відомостей) подала звіти за найманих працівників за період з лютого 2011 року по серпень 2013 року, згідно яких сума єдиного соціального внеску за найману працю за 2011 рік становить 6617,57 грн., за 2012 рік - 9000,30 грн., за січень-серпень 2013 року - 1885,38 грн. За несвоєчасну сплату застосовно фінансові санкції на суму 875,53 грн. За період з 01.01.2011 р. по 01.10.2013 р. по рахунку 0701 єдиний внесок нарахований роботодавцями на суми: заробітної плати (36,76%-49, 7%, 36,3%, 45,96%, 8,41%, 3,6%, 2,85%, 6,1%, 5,3%, 5,5%); винагороди за договорами ЦПХ (34,7%, 2,6%); допомоги по тимчасовій непрацездатності (33,2%, 2%) позивач сплатила 11126,22 грн. Станом на 01.10.2013 р. заборгованість становила 7252,56 грн. (7202,52 грн. недоїмки та 50,04 грн. пені).

Позивач подала до органу доходів і зборів звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до фіскальних органів за вересень-грудень 2013 року, січень-грудень 2014 року, січень-грудень 2015 року, січень - грудень 2016 року, січень-грудень 2017 року, січень - липень 2018.

Згідно поданих звітів відповідачем в інтегрованій картці по єдиному внеску за найманих працівників проведено нарахування єдиного внеску.

Відтак, заборгованість позивача, яка виникла по вимогам: №Ф-6 від 04.09.2017 про сплату боргу (недоїмки) сформовану станом на 31.08.2017 р. в сумі 51529,60 грн.; №Ф-6 від 08.05.2018 про сплату боргу (недоїмки) сформовану станом на 30.04.2018 на суму боргу 61371,96 грн.; №ф-6 від 02.08.2018 про сплату боргу (недоїмки) сформовану станом на 31.07.2018 на суму боргу 63829,14 грн. підтверджена самостійно задекларованими однак несплаченими сумами єдиного соціального внеску.

Пункт 7 розділу VI Інструкції 449 передбачає, що якщо протягом наступного базового звітного періоду сума боргу (недоїмки) платника зросла, після проходження відповідних процедур узгодження та оскарження вимога про сплату боргу (недоїмки) подається до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства тільки на суму зростання боргу (недоїмки). Якщо протягом наступних базових звітних періодів платник повністю погасив суму боргу (недоїмки), зазначену у вимозі про сплату боргу (недоїмки), що подана до органу державної виконавчої служби або до органу Казначейства, орган доходів і зборів подає до відповідного органу повідомлення про сплату боргу (недоїмки) за формою згідно з додатком 9 до цієї Інструкції.

Таким чином, позивачем не був виконаний законодавчо встановлений обов`язок щодо сплати єдиного соціального внеску, у зв`язку з чим відповідачем 2 були сформовані вимоги про сплату боргу (недоїмки) та за наслідками адміністративного оскарження яких відповідачем 1 були прийняті рішення про залишення вимог без змін, а скарг без задоволення.

Відтак судом встановлено що відсутні законодавчо встановлені підстави вважати, що у зв`язку із прийняттям відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) (за №ф-6 від 08.05.2018 р. та в подальшому за №ф-6 від 02.08.2018 р.) попередня вимога про сплату боргу (недоїмки) (за №ф-6 від 04.09.2017 р.) є такою, що відкликана. Також не встановлено й підстав для самостійного скасування відповідачем вимог про сплату боргу (недоїмки) за №ф-6 від 04.09.2017 р., за №ф-6 від 08.05.2018 р., за №ф-6 від 02.08.2018 р.

На виконання норм Інструкцією № 449 була затверджена форма (додаток 7 до Інструкції № 449), зокрема вимоги про сплату боргу (недоїмки).

Так, прийняті (сформовані) відповідачем 2 оскаржувані вимоги про сплату боргу (недоїмки) повністю відповідають затвердженій формі, а відтак відповідають Закону України № 2464-VI.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

При цьому апеляційний суд вважає за можливе застосувати позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01 від 6 вересня 2005 року, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00 від 18 липня 2006 року, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року, пункт 58), відповідно до якої принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» серія A. 303-A від 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Рішення прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 139 КАС України судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст. 243, 246, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 21.03.2019 у справі № 807/1315/17 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рушення.

У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді Н. В. Бруновська
Р. М. Шавель
Повне судове рішення складено 06 серпня 2019 року.