Справа № 140/452/19
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 рокуЛьвів№ 857/5018/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Кузьмича С.М. та Довгої О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Луців І.І.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - Чекаренда О.Ф.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2019р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Ківерцівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській обл. про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору (суддя суду І інстанції: Смокович В.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 01 хв. 03.04.2019р., м.Луцьк; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 03.04.2019р.),-

В С Т А Н О В И В:

22.02.2019р. позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом, у якому просила поновити строк звернення до суду; визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Ківерцівського районного відділу державної виконавчої служби /ВДВС/ Головного територіального управління юстиції /ГТУЮ/ у Волинській обл. Батрак А.В. від 24.01.2019р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 58195137 щодо стягнення виконавчого збору в сумі 55675 грн. 94 коп.; судові витрати покласти на відповідача (а.с.2-3, 14-15, 26-27).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2019р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.66-69).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову по справі, якою заявлений позов задовольнити (а.с.75-77).

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що нормами ст.ст.27, 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент відкриття виконавчого провадження) апелянту як учаснику виконавчого провадження було гарантоване в разі відкликання виконавчого документа сплату виконавчого збору в розмірі 10 відсотків від суми погашеного боргу.

Водночас, після відкликання виконавчого документа апелянтом отримано постанову приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, в якій також вирішено стягнути з неї виконавчий збір в сумі 54319 грн. з розрахунку нестягнутої суми державним виконавцем.

В порушення норм процесуального права позивачем несвоєчасно отримала відзив на заявлений позов, постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження і стягнення виконавчого збору датовані одною датою, хоча такі мали виноситися окремо та послідовно за встановленим порядком.

Відповідачем Ківерцівським районним ВДВС ГТУЮ у Волинській обл. скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.116-141).

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як слідує з матеріалів справи, 03.03.2010р. Ківерцівський районний суд Волинської обл. видав виконавчий лист № 2-19 за судовим рішенням про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства /АТ/ «Індустріально-експортний банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 556759 грн. 44 коп. із одночасним зверненням стягнення на предмет іпотеки (а.с.47).

За заявою Публічного акціонерного товариства /ПАТ/ «Креді Агріколь Банк» (правонаступника АТ «Індустріально-експортний банк») від 20.04.2011р. головний державний виконавець ВДВС Ківерцівського районного управління юстиції винесла 06.05.2011р. постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 26321571 на підставі виконавчого листа № 2-19. За вказаною постановою боржником визначено ОСОБА_1 , стягувачем - ПАТ «Креді Агріколь Банк»; сума, яка підлягає до стягнення, складає 556759 грн. 44 коп. (а.с.46, 48).

Постановою ВДВС Ківерцівського районного управління юстиції від 10.02.2012р. у виконавчому провадженні № 26321571 стягнення звернено на пенсію ОСОБА_1 (а.с.50).

За період з 20.04.2011р. по 22.01.2019р. з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача у межах виконавчого провадження ВП № 26321571 було примусово стягнуто 13569 грн. 23 коп.

На адресу відповідача 23.01.2019р. надійшла заява ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 10451/258 від 17.01.2019р. про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.51).

Постановою Ківерцівського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській обл. від 24.01.2019р. виконавчий лист № 2-19, виданий Ківерцівським районним судом Волинської обл. 03.10.2010р., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» вказаної суми боргу, повернуто стягувачу (а.с.54). Із відмітки на виконавчому листі убачається, що залишок боргу становить 543190 грн. 21 коп.

Також 24.01.2019р. відповідач прийняв постанову ВП № 26321571 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 55675 грн. 94 коп. (а.с.57).

Постановою Ківерцівського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській обл. від 24.01.2019р. відкрито виконавче провадження ВП № 58195137 по стягненню з ОСОБА_1 на користь держави виконавчого збору в сумі 55675 грн. 94 коп. (а.с.43).

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова державного виконавця відповідає вимогам закону; під час визначення розміру виконавчого збору відповідачем правомірно застосував діючу редакцію ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Із змісту заявленого позову слідує, що позивачем оспорюється правомірність рішення державного виконавця про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 55675 грн. 94 коп., яке викладено у постанові від 24.01.2019р. про відкриття виконавчого провадження ВП № 58195137 зі стягнення виконавчого збору.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Зокрема, відповідно до ст.27 цього Закону виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України (ч.1).

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч.2).

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч.4).

Виконавчий збір не стягується:

1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів (крім виконавчих документів про стягнення аліментів, за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців), накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню;

2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини;

3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»;

4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону;

5) у разі виконання рішення приватним виконавцем;

6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом (ч.5).

У разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання (ч.6).

Наведені норми діють в редакції Закону України № 2475-VIII від 03.07.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», який набрав чинності з 28.08.2018р.

Таким чином, на момент винесення як постанови державного виконавця ВП № 26321571 від 24.01.2019р. про стягнення виконавчого збору, так і постанови ВП № 58195137 від 24.01.2019р. про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору з позивача, діяла вищевказана редакція Закону України «Про виконавче провадження», якою керувався відповідач під час прийняття вказаних постанов.

При цьому, будь-які правові підстави для застосування попередніх редакції вказаного Закону, що діяли на момент відкриття первинного виконавчого провадження ВП № 26321571 згідно постанови від 06.05.2011р. є відсутніми, що стверджується наступним.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.

З огляду на викладене правила стягнення виконавчого збору визначаються за тими правилами, які були чинними на момент прийняття державним виконавцем відповідного рішення про його стягнення.

Матеріалами справи стверджується, що 23.01.2019р. до відповідача надійшла заява стягувача ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 10451/258 від 17.01.2019р. про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою Ківерцівського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській обл. від 24.01.2019р. виконавчий лист № 2-19, виданий Ківерцівським районним судом Волинської обл. 03.10.2010р., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» вказаної суми боргу, повернуто стягувачу.

Також 24.01.2019р. відповідач прийняв постанову ВП № 26321571 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у сумі 55675 грн. 94 коп.

Оскільки питання про стягнення з позивача виконавчого збору вирішувалося державним виконавцем 24.01.2019р., тому останній правомірно керувався діючою редакцією ст.27 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, поширення на вказані відносини норм цього Закону, які діяли на момент відкриття виконавчого провадження, однак на даний час втратили свою чинність, не має під собою будь-яких правових підстав.

Також невирішення державним виконавцем питання про стягнення з позивача виконавчого збору під час відкриття 06.05.2011р. виконавчого провадження не створює будь-яких перешкод для застосування діючих норм Закону України «Про виконавче провадження» для вирішення цього питання під час закінчення такого провадження.

Таким чином, державним виконавцем правомірно застосовано до розглядуваного випадку приписи ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» та обґрунтовано визначено виконавчий збір в розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.

Згідно з ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з ч.1 ст.37 цього Закону виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Виходячи з викладеного, враховуючи прийняття державним виконавцем постанови від 24.01.2019р. про повернення виконавчого документа стягувачу, відповідачем правомірно було вирішено питання про стягнення виконавчого збору та обґрунтовано розпочато виконання такого рішення.

Таким чином, нормами Закону України «Про виконавче провадження» чітко та однозначно визначено природу виконавчого збору як збору, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби, при цьому визначено розмір збору як для рішень майнового характеру, так і для рішень немайнового характеру (ч.ч.2 і 3 ст.27 цього Закону).

За загальним правилом така плата стягується державним виконавцем у всіх випадках виконання рішень, примусове виконання яких передбачає справляння виконавчого збору; винятки із цього правила передбачені ч.ч.5 і 9 ст.27 цього Закону.

Водночас, виконавчий збір не слід ототожнювати із заходами відповідальності за невиконання рішень та вимог державного виконавця, що передбачені ст.ст.75, 76 названого Закону.

Оскільки розглядувана ситуація не підпадає під випадки, за яких виконавчий збір не стягується; на час повернення виконавчого документа стягувачу судове рішення не було виконано в добровільному порядку, тому в державного виконавця були наявними правові підстави для стягнення з боржника виконавчого збору.

Водночас, позивачем у добровільному порядку не виконано виконавчий лист № 2-19, виданий Ківерцівським районним судом Волинської обл. 03.03.2010р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 556759 грн. 44 коп.

24.01.2019р. постановою Ківерцівського районного ВДВС ГТУЮ у Волинській обл. у виконавчому провадженні ВП № 26321571 виконавчий лист № 2-19 повернутий стягувачу ПАТ «Креді Агріколь Банк» на підставі п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (надійшла заява від стягувана про повернення виконавчого документа).

Повернення виконавчого листа відповідно до п.1 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» є підставою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору. Державним виконавцем при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору правильно визначено розмір виконавчого збору, який підлягає стягненню - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, оскільки такий розмір виконавчого збору унормований ч.2 ст.27 вказаного Закону в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин.

На виконання постанови від 24.01.2019р. про стягнення виконавчого збору відповідач прийняв оскаржувану постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 58195137 з виконання вказаної постанови щодо стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.

Зазначена постанова про стягнення виконавчого збору стала підставою для прийняття оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження, при цьому вона позивачем не оскаржується.

Окрім цього, в частині доводів апелянта про безпідставне (подвійне) стягнення приватним виконавцем виконавчого збору колегія суддів керується наступним.

Із аналізу доводів позовної заяви убачається, що свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала неправильним обчислення розміру виконавчого збору, спричиненим невірним застосуванням діючої редакції Закону України «Про виконавче провадження».

Натомість, у поданій апеляційній скарзі апелянт вказує на обставини, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Водночас, вважаючи неправомірною постанову приватного виконавця, апелянт не позбавлена її оскарження в судовому порядку.

Щодо стягнення виконавчого збору після передачі виконавчого документа приватному виконавцю (а.с.79), то такий випадок врегульований приписами ч.8 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яких під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.

У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.

Отже, встановивши факт передачі виконавчого документа приватному виконавцю, державний виконавець повинен дотримуватися вимог ч.8 ст.27 наведеного Закону.

Виходячи із логічного тлумачення цих норм слідує, що виконавчий збір стягується лише один раз і не залежить від того, якими визначеними законом органами та особами здійснюється (продовжується) примусове виконання судових рішень (зокрема, державним чи приватним виконавцем). Вказані норми мають своєю метою унеможливити подвійне стягнення вказаних коштів з боржника.

Разом з тим, подвійне стягнення виконавчого збору не було предметом розглядуваного спору і не покладалося позивачем в основу заявлених позовних вимог. У випадку виявлення таких порушень зі сторони відповідних органів та осіб, що здійснюють примусове виконання судових рішень позивач не позбавлена можливості їх оскарження в установленому порядку.

В решті доводів апеляційної скарги колегія суддів виходить з того, що несвоєчасне отримання позивачем відзиву не вплинуло на правильність висновків рішення суду. Винесення постанов державного виконавця в один день не свідчить про їх протиправність, оскільки приписи Закону України «Про виконавче провадження» не містять такої заборони та не встановлюють хронологічно-послідовних рамок для винесення постанов державного виконавця щодо розглядуваного випадку. Також будь-яких доказів того, що така послідовність прийняття вказаних постанов створила перешкоди або іншим чином утруднила їх оскарження позивачем не представлено.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого судом першої інстанції рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову (в межах його доводів), а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2019р. в адміністративній справі № 140/452/19 залишити без задоволення, а вказане рішення суду - без змін.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Р. М. Шавель
судді С. М. Кузьмич
О. І. Довга
Дата складення повного судового рішення: 07.08.2019р.