Справа № 300/1280/19
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" серпня 2019 р. справа № 300/1280/19
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу
за позовною заявою ОСОБА_1
до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області
про зобов`язання до вчинення дій, -

ОСОБА_1 (надалі, також позивач, ОСОБА_1 ) 18.06.2019 звернувся в суд з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (надалі, також - відповідач) про зобов`язання перевести позивача на пенсію, призначену у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, згідно із положеннями частини 3 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII, з 01 травня 2019 року в сумі 15 775,70 грн, із подальшими перерахунками при зміні мінімальної зарплати та мінімального прожиткового мінімуму, без обмеження кінцевою датою.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, після рішення Конституційного Суду України від 25.04.2019 за №1-р(ІІ)/2019 та відповідного звернення позивача, не здійснено переведення ОСОБА_1 на пенсію із застосуванням частини 3 статті 59 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із урахуванням п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року. Позивач зазначав, що у зв`язку з аварією на Чорнобильській АЕС (надалі, також ЧАЕС), був призваний на військові збори для виконання військового обов`язку при ліквідації наслідків катастрофи на ЧАЕС, де отримав шкідливу дозу радіації. В подальшому, позивач отримав статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 1, є інвалідом ІІ групи, захворювання пов`язане з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а тому має право на відповідну пенсію.
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про зобов`язання до вчинення дій - залишено без руху. Надано позивачу десятиденний строк з дня вручення (отримання) копії ухвали для усунення недоліків (а.с.25-26).
Позивачем, 03.07.2019 недоліки усунуто, тому ухвалою від 05.07.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до правил, встановлених статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також - КАС України) (а.с.1-2).
Пунктом 4 резолютивної частини зазначеної ухвали суду витребувано в Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області: - належним чином засвідчені копії усіх наявних документів пенсійної справи ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ); - належним чином засвідчену відповідь на заяву позивача від 10.05.2019 про переведення його на пенсію згідно частини третьої статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII.
Від відповідача 25.07.2019 надійшов відзив на позовну заяву за №301/06-1 від 25.07.2019 (а.с.82-85), в якому він заперечив проти позовних вимог і вважає, що позов задоволенню не підлягає. Зокрема, у відзиві зазначено про те, що позивачем, окрім заяви від 10.05.2019 про перерахунок пенсії, згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", та рішення Конституційного Суду України від 25.04.2019 по справі №3-14/2019, 04.07.2019 подано заяву, у якій позивач просив нараховувати пенсію уже згідно із постановою Міністерства соціальної політики України від 27.06.2019, з 01.07.2019, а раніше подану заяву від 10.05.2019 до уваги поки не брати, у зв`язку із зменшенням розміру пенсії. Разом з цим, позивач зазначає, що право на перерахунок пенсії відповідно до статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" мали виключно пенсіонери з числа осіб, які на момент участі у ліквідації наслідків аварії проходили дійсну строкову військову службу. Однак, враховуючи те, що з 01.07.2019 набрали чинності положення постанови Кабінету Міністрів України №543 від 26.06.2019 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів", ОСОБА_1 з 01.07.2019 переведено на пенсію по інвалідності, згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", розмір пенсії внаслідок перерахунку становить 9 290,85 грн.
У відзиві на позовну заяву відповідачем також заявлено клопотання про розгляд справи у судовому засіданні за участі уповноваженого представника.
Проте, судом встановлено, що жодного обґрунтування стосовно необхідності розгляду даної адміністративної справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін відповідачем не наведено. Окрім цього, суд зазначає, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін, а наявні у матеріалах справи письмові докази дозволяють повно та всебічно встановити обставини справи.
На адресу суду 30.07.2019 від позивача надійшли спростування на відзив (а.с.125-126). Не погоджуючись із доводами відповідача, ОСОБА_1 вказав, що у липні 2019 року його викликали до управління Пенсійного фонду та шляхом шантажу змусили написати заяву від 04.07.2019, про яку йдеться у відзиві на позов. Разом з цим, позивач зазначив, що як вбачається зі змісту відзиву, вищевказану заяву написано не позивачем, а його двійником ОСОБА_1 . Враховуючи наведене, позивач вважає твердження представника відповідача у відзиві на позов необґрунтованими, а дії відповідача стосовно нездійснення належного перерахунку пенсії протиправними.
Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши наявні заяви по суті та долучені до них письмові докази в їх сукупності, судом встановлено таке.
Позивач є постраждалим внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1) серії НОМЕР_2 від 06.03.2019, виданого Івано-Франківською ОДА, строк дії безстроково, група інвалідності 2 (а.с.33).
Із матеріалів справи встановлено, що позивача призвано до складу військової частини НОМЕР_3 на військові збори з 25.05.1987 по 12.09.1987 у зв`язку з необхідністю ліквідації аварії на ЧАЕС, що підтверджується відповідним записом у копії військового квитка, що скріплений печаткою та підписом Галицького районного військового комісара (а.с.21).
Внаслідок впливу випромінювання позивач отримав захворювання, пов`язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується копією експертного висновку від 25.09.1992 №939 (а.с.34).
Позивачу з 21.07.1997 встановлено довічно ІІ групу інвалідності у зв`язку із захворюваннями, пов`язаними з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, про що свідчить копія довідки МСЕК серії 2-18 АБ № 009451 (а.с. 35).
Відповідно до довідки МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії 2-18 АБ № 009451 позивачу визначено 70% втрати професійної здатності довічно у зв`язку з захворюванням, пов`язаним з виконанням службових обов`язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, без переогляду (а.с.36)
Позивач також має статус інваліда війни другої групи, що підтверджується копією посвідчення від 03.09.2008 серії НОМЕР_4 (а.с.53), що дає йому право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни.
Судом встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та отримував пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивач, 10.05.2019 звернувся до відповідача із заявою про здійснення йому перерахунку пенсії як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС обчисленої з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати встановленої законом на 1 січня відповідного року (а.с.39). Проте на момент звернення до суду 18.06.2019 письмової відповіді від відповідача так і не отримав.
На думку позивача, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області не здійснивши перерахунок пенсії, фактично відмовляючи у такому перерахунку, діяло всупереч нормам чинного законодавства, чим порушило його права, що стало підставою для звернення з даним адміністративним позовом до суду.
З матеріалів, долучених до відзиву на позов судом також встановлено, що позивачем 04.07.2019 подано до відповідача заяву, у якій ОСОБА_1 просить Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити перерахунок пенсії з 01.07.2019. Водночас, позивач просив не брати до уваги заяву, подану ним 10.05.2019, у зв`язку із зменшенням розміру пенсії (а.с.88).
З 01.07.2019 ОСОБА_1 переведено на пенсію по інвалідності, відповідно до статті 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Наведене підтверджується і копією повідомлення, направленого позивачу 09.07.2019, відповідно до змісту якого, на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2019 №543, пенсію ОСОБА_1 перераховано з 01 липня 2019 року. Розмір пенсії до перерахунку складав 7 736,34 грн, після перерахунку 8 211,00 грн, підвищення пенсії становить 474,66 грн (а.с.139 та зворотній бік).
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд враховує таке.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно зі статтею 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 28.02.1991 №796-XII (надалі, також Закону №796-XII), пенсії військовослужбовцям призначаються з їх грошового забезпечення згідно з цим Законом та іншими законодавчими актами. Додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров`ю, призначається відповідно до статті 51 цього Закону.
Військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством для осіб, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), або відповідно до статті 54 цього Закону.
Особам, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, у військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється відповідно до цього Закону або за бажанням таких осіб - з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року.
Згідно з вимогами статті 10 Закону №796-ХІІ передбачено, що учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
Згідно з приміткою до цієї статті до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
У період ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС діяв Закон СРСР від 12 липня 1967 року № 1950-VII «Про загальний військовий обов`язок».
Відповідно до статей 5, 6 цього Закону (зі змінами, внесеними Указом Президії Верховної Ради СРСР від 17 грудня 1980 року № 3535-X) військова служба складається з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а ті, що перебувають у запасі, - військовозобов`язаними.
За правилами статей 7 - 9 цього Закону військовослужбовці і військовозобов`язані приймають військову присягу на вірність своєму народові, поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоюється відповідне військове звання.
Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов`язані користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод і несуть усі обов`язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу", який набрав чинності з 12.05.1992.
Відповідно до частини 9 статті 1 цього Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо військового обов`язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.
Усі військовослужбовці мають відповідні військові звання, користуються всією повнотою соціально-економічних, політичних та особистих прав і свобод, виконують обов`язки громадян України, передбачені Конституцією України.
Права й обов`язки військовослужбовців, які випливають з умов військової служби, визначені Законами України, військовими статутами, інструкціями, положеннями, а також наказами командирів і начальників.
Військовослужбовці перебувають на державному утриманні (грошовому і натуральному продовольчому забезпеченні).
За правилами частини 1 статті 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 № 1934-XII, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників ЗС України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.
Зазначене вище кореспондується зі статтею 10 Закону № 796-ХІІ, згідно з якою до військовослужбовців належать, зокрема, військовозобов`язані, призвані на військові збори.
Системний аналіз наведених норм дає підстави дійти висновку, що громадяни із числа військовослужбовців у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.
До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 01 березня 2016 року № 21-1887а15.
Таким чином, беручи до уваги той факт, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, будучи військовослужбовцем, до нього застосовуються положення частини третьої статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції Закону України від 03.10.2017 №2148-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій".
Відповідно до постанови "Про внесення змін до Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" від 15.11.2017 № 851, якою доповнено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1210 "Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" пунктом 91 такого змісту: "За бажанням осіб, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби та внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року. У разі зміни розміру мінімальної заробітної плати проводиться перерахунок зазначених пенсій виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року."
Рішенням Конституційного Суду України від 25.04.2019 у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), словосполучення "дійсної строкової", яке міститься у положеннях частини третьої статті 59 Закону, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю.

У цьому рішенні Конституційний Суд України наголошує, що закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус.

Вирішуючи порушені в конституційних скаргах питання, Конституційний Суд України зазначає, що аналіз положень статей 16, 17 Конституції України дає підстави для висновку, що особи, які під час проходження військової служби брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту. За Конституцією України посилений соціальний захист вказаних категорій осіб вимагає від держави виконання обов`язку визначати такий обсяг їх соціального забезпечення, який гарантуватиме їм гідні умови життя, а також повне відшкодування заподіяної шкоди.

Конституційний Суд України наголошує, що держава може встановлювати певні відмінності щодо рівня соціального захисту вказаних категорій осіб, однак визначені законом відмінності не повинні: допускати жодних невиправданих винятків із конституційного принципу рівності, містити ознак дискримінації при реалізації зазначеними особами права на соціальний захист та порушувати сутність права на соціальний захист, а обґрунтування механізму нарахування соціальних виплат має відбуватись із урахуванням критеріїв пропорційності та справедливості.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що військовослужбовці, які постраждали під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС при виконанні військового обов`язку, мають різний рівень соціального забезпечення. Такий підхід законодавця до визначення рівня соціального забезпечення вказаних категорій осіб не відповідає принципу справедливості та є порушенням конституційного принципу рівності.

Таким чином, на думку Конституційного Суду України, законодавець не забезпечив певні категорії військовослужбовців, які виконують конституційно значущі функції щодо захисту Вітчизни, особливими умовами соціального захисту, обсяг яких має передбачати гідні умови їх життя й повне відшкодування заподіяної шкоди, чим порушив сутність конституційного права на соціальний захист, конституційні гарантії щодо безумовного забезпечення належного рівня їх соціального захисту.

Словосполучення "дійсної строкової", що міститься в положеннях частини третьої статті 59 Закону, за якими визначення розміру відшкодування заподіяної внаслідок ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС шкоди при обчисленні пенсії виходячи з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, поширюються лише на категорію військовослужбовців, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи під час проходження дійсної строкової служби і внаслідок цього стали особами з інвалідністю, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, на думку суду, твердження відповідача про те, що право на здійснення перерахунку пенсії, згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" позивач набув лише 01.07.2019, тобто з моменту набрання законної сили положень постанови Кабінету Міністрів України №543 від 26.06.2019 "Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів" є помилковими.

Однак, враховуючи усі встановлені судом обставини справи, вимога позивача про призначення йому пенсії відповідно до частини 3 статті 59 Закону №796-ХІІ, з моменту подання ним заяви про перерахунок 10.05.2019 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вже зазначалося, пунктом 91 Порядку обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 №1210, у редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, передбачено, що за бажанням осіб, які брали участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчаннях із застосуванням ядерної зброї під час проходження дійсної строкової служби та внаслідок цього стали особами з інвалідністю, пенсія по інвалідності обчислюється з п`ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня відповідного року, що кореспондується із статтею 59 Закону.

Отже, обчислення категорії пенсій, яка є предметом даного адміністративного позову, здійснюється за умови волевиявлення особи на її обчислення у п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати.

Слід зазначити, що Закон №796-ХІІ та Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1210 не регламентує моменту здійснення перерахунку пенсії.

Проте, призначення, перерахунок і виплата пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду регулюється Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV. Згідно з частиною 3 статті 45 зазначеного Закону, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Як встановлено судом, первинно із заявою про перерахунок пенсії в п`ятикратному розмірі мінімальної заробітної плати позивач звернувся 10.05.2019. Однак, 04.07.2019 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області позивач повторно подав заяву про перерахунок пенсії, у якій просив не брати до уваги подану раніше заяву від 10.05.2019.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує на те, що таку заяву 04.07.2019 написано ним під впливом шантажу, з боку працівників управління Пенсійного фонду. Будь-яких письмових доказів на підтвердження таких доводів позивачем не надано. Окрім цього, у відповіді на відзив останній стверджує і про те, що вищевказану заяву написано не ним особисто, а ОСОБА_1 , що підтверджується відомостями, зазначеними у відзиві на позов.

Однак, зі змісту копії заяви вбачається, що документ написано від імені позивача ОСОБА_1 , а підпис заявника співпадає із підписом позивача, що міститься на інших документах, наявних у матеріалах справи.

Водночас, на переконання суду, описка, допущена представником відповідача у відзиві на позов не може бути єдиною підставою, що підтверджує недостовірність наявної у матеріалах справи заяви про перерахунок пенсії від 04.07.2019.

Враховуючи відсутність належних доказів на підтвердження доводів позивача, та з огляду на суперечність цих доводів один одному, в суду не виникає сумніву стосовно достовірності відомостей, зазначених у заяві ОСОБА_1 від 04.07.2019. А тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії на підставі відкликаної позивачем заяви від 10.05.2019.

В результаті розгляду поданої у липні 2019 року заяви, відповідачем переведено ОСОБА_1 з пенсії за віком на пенсію по інвалідності, згідно із Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" з 01 липня 2019 року, що підтверджується копією рішення 59 про перерахунок пенсії (а.с.89-90) та не заперечується позивачем.

При цьому, відповідно до розрахунку пенсії від 03.07.2019 (а.с.93), з 10.05.2019 по 30.06.2019 пенсія позивача становила 5580,24 грн, з 01.07.2019 по 30.11.2019 8211,00 грн, та з 01.12.2019 довічно становитиме 8599,50 грн.

Таким чином, внаслідок дій відповідача, що полягали у проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.07.2019 розмір останньої збільшився, у порівнянні із розміром пенсії, визначеної станом на 10.05.2019, а тому, право позивача на належний соціальний захист та пенсійне забезпечення, що гарантовано Конституцією України, на думку суду, жодним чином не обмежено відповідачем.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з приписами статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Враховуючи висновок суду про відсутність підстав для проведення перерахунку пенсії позивачу на підставі заяви від 10.05.2019, оскільки таку самостійно відкликано позивачем, що підтверджено належними доказами та не спростовано жодним чином позивачем, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

У зв`язку із висновком суду про відмову у задоволенні позову та відсутність доказів про понесення відповідачем будь-яких витрат, пов`язаних з розглядом справи, в суду відсутні процесуальні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу.

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ;

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, .

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.