Справа № 520/4804/19
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

01 серпня 2019 р. № 520/4804/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шляхової О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Молчанової О.М.,

представника позивача - ОСОБА_9.,

представника відповідачів - Кезлі М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України, (вул. Володимирська, б. 9, м. Київ, 01001), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057) про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №61-19 від 23.04.2019р.;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №353 від 23.11.2018р.;

- зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він - громадянин Федеративної Республіки Нігерії, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань та ув`язнення через політичні причини, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини, не може повернутися до країни походження - Нігерії. В Україні позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області належним чином оформлену та обґрунтовану заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, 23.11.2018р. він отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №100 від 23.11.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №353 від 23.11.2018р. Відмову було вмотивовано тим, що заява Позивача є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Позивачем було подано скаргу до Державної міграційної служби України, але рішенням №61-19 від 23.04.2019 ДМС України відхилило її.

Зазначені рішення, на думку позивача, є необґрунтованими, незаконними та такими, що порушують його права, оскільки відповідачами при винесенні оскаржуваних рішень не здійснено належного вивчення матеріалів по його справі та по країні походження.

Ухвалою суду від 21.05.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у вищевказаній адміністративній справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Представник відповідача - Державної міграційної служби України у наданому до суду відзиві на позов проти заявленого позову заперечував та зазначив, що позивач навчався в Україні, під час навчання був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні. Після закінчення навчання посвідка на тимчасове перебування в Україні була анульована. Зазначає, що заявлене побоювання ОСОБА_1 у анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту зазнати переслідування з боку пастухів Фулані не знайшло свого підґрунтя, та може вважатися неправдоподібним. Окрім того заявник виявляє побоювання зазнати переслідування з боку «Корінного народу Біафарі ", проте доказів на підтвердження таких тверджень позивачем не надані.

Представником відповідача також вказано, що позивачем було надано сумнівні пояснення щодо обставин його арешту, а також наявності небезпеки, що загрожує йому після повернення на Батьківщину, та при подачі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не було надано до органу міграційної служби жодних доказів, які б підтверджували наявність переслідування або утисків щодо нього, які відповідали б вимогам п.1 та п.13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Таким чином, позовні вимоги позивача вважає необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки при прийняті рішення відповідач діяв у відповідності до чинного законодавства.

Представник позивача в судове засідання прибув, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав. викладених у ньому.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов, зазначивши при цьому, що позивач не надав жодних документів на підтвердження своїх слів щодо фактів його переслідування в країні походження, а з повідомленої заявником інформації викладеної у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, реєстраційному листі та пояснень, наданих у ході співбесіди, можна зробити висновок, що твердження заявника щодо переслідування за політичні переконання на території Нігерії є необґрунтованими.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у м. Аба, Федеративної Республіки Нігерія, нігерієць за національністю, християнин - за віросповіданням, неодружений, має вищу освіту (бакалавр). Оформивши візу до України, позивач вперше перетнув державний кордон України 27.11.2014 в пункті пропуску через державний кордон України на кордоні з Білоруссю «Щорс».

В Україні позивач вступив на навчання до Національного технічного університету «Харківській політехнічний університет», закінчивши його у 2017 році, здобувши кваліфікацію ступінь вищої освіти бакалавр, спеціальність «фінанси і кредит», професійна кваліфікація «фахівець з фінансів і кредиту» (копію диплому НОМЕР_1 додано до матеріалів справи). На період навчання заявник був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 , як студент.

За період навчання в Україні, у 2015 році заявник оформив та отримав новий національний паспорт тау 2016 році вирішив навідати своїх батьків в країні його громадянської належності. В період з 14.01.2016 по 29.02.2016 перебуваючи в країні громадянської належності, був стривожений побаченим. Він повідомив, що в країні на даний час сформовано багато терористичних організацій, які вбивають невинних християн, які відмовляються змінити віру, а саме: Біафра , скотарі Фулані та Боко Харам .

Повернувшись до України 29.02.2016 року він продовжив своє навчання в НТУ «ХПІ» та більше не повертався до країни громадянської належності. У 2017 році коли позивач отримав вищу освіту (бакалавра), він був відрахований з ВНЗ, та посвідка на тимчасове проживання в Україні НОМЕР_2 , термін дії якої був до 01.09.2017 року була анульована.

Отже, на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник перебував на території України нелегально. Заявник надав матеріали, щодо адміністративного правопорушення згідно ч. 1 статті 203 КУпАП, що зафіксовані протоколом про адміністративне правопорушення ПР МХК № 123997 від 27.10.2018.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач подав до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області належним чином оформлену заяву-анкету про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23.11.2018р. позивач отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №100 від 23.11.2018р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №353 від 23.11.2018р.

Відмову було вмотивовано тим, що заява позивача є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Не погоджуючись з таким рішенням. 27.11.2018р. позивачем було подано скаргу до Державної міграційної служби України. Після перегляду скарги своїм рішенням №61-19 від 23.04.2019 ДМС України відхилило її, про що було викладено у Повідомленні Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 53 від 13.05.2019р.. яке позивач отримав 13.05.2019р.

Позивач, не погодившись з вказаними рішеннями, звернувся до суду із даним позовом задля захисту своїх порушених прав.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктами владних повноважень в основу спірних рішень, на відповідність вимогам ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд встановив наступне.

Правовідносини з приводу визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, унормовані Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Згідно з положеннями пункту 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Суд зазначає, що приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 визначено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Також суд зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

З наявних в матеріалах справи доказів, а саме протоколів співбесід із позивачем встановлено, що на момент подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач перебував на території України нелегально. Відносно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МХК № 123997 від 27.10.2018., за порушення вимог ч. І статті 203 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Суд зазначає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Зазначена позиція суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 14.03.2018 року по справі № 820/1502/17, в якій зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Враховуючи вищевикладене, суд зазначає, що дата звернення позивача із відповідною заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати прибуття до України, а з огляду на обставини справи, із заявою про поновлення розгляду особової справи позивач звернувся лише в листопаді 2018 року, що свідчить про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

При цьому, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів мотив звернення позивача за захистом не зазнав змін, проте повідомлені відомості змінилися у порівнянні із повідомленими відомостями під час первинного звернення позивача до суб`єкта владних повноважень.

Судом встановлено, що аналізуючи інформацію по країні походження позивача, ДМС зроблено висновок про недоведеність та необґрунтованість побоювань вказаних у заяві позивача.

За час перебування позивача в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не виникло.

З повідомлених відповідачем обставин вбачається, що ОСОБА_1 на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягався, з цих приводів державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявнику в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, з цих приводів відсутня.

Як свідчить інформація по країні походження, на території Нігерії не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю заявника в разі повернення до країни походження, тому даний елемент заяви не потребує дослідження.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, не має вагомих підстав вважати, що в разі повернення до Нігерії буде існувати загроза життю, безпеці, свободі, фізичній недоторканості заявника та інші суттєві порушення прав людини або позивач зіткнеться з серйозною та індивідуальною загрозою життю або особистості виключно в силу самого факту перебування на території Нігерії.

Проаналізувавши вищевказані факти можна дійти висновку, що такі побоювання не підтверджені переконливими доказами та є необґрунтованими, а заявник не бажає повертатися до країни громадянської належності не через будь-яку особисту загрозу, а у зв`язку з тим, що він хоче легалізуватися на території України.

Судом встановлено, що за результатами розгляду особової справи позивача висновком ГУ ДМС в Харківській області від 23.11.2018 року (справа № 2018КН0074) відмовлено в оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Федеративної республіки Нігерія ОСОБА_1 . (а.с. 75).

Зі змісту висновку вбачається, що позивач у заяві від 05.11.2018 та під час проведення співбесіди 20.11.2018 зазначив побоювання при поверненні на батьківщину, вказавши на побоювання зазнати переслідування боку «Корінний народ Біафри» не знайшло свого підґрунтя. Окрім того заявник виявляє побоювання зазнати переслідування з боку представників терористичної організації «Боко Харам».

Також судом встановлено, що під час проведення співбесід було встановлено розбіжності у повідомлений позивачем даних.

В той же час, позивачем під час проведених співбесід вказано, що його родичі залишились проживати на Батьківщині та не зазнали переслідувань.

Також суд враховує ту обставину, що у офіційних джерелах відсутня інформація про те, що на території Батьківщини позивача відбуваються відкриті військові дії.

З огляду на вищевказане, незважаючи на наявність напруженої ситуації з безпекою, на території Федеративної Республіки Нігерія, на даний час не відбувається відкритий збройний конфлікт між Палестиною та Ізраїлем.

Отже з огляду на необґрунтованість історії переслідування позивача, суд зазначає, що обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а отже оскаржуване у даній справі рішення відповідача скасуванню не підлягає.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно із положеннями частин 1 та 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням встановлених фактів, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Розподіл судових витрат здійснити в порядку ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись ст.ст. 243-246, 250, 255, 295, 297 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної міграційної служби України, (вул. Володимирська, б. 9, м. Київ, 01001), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (вул. Римарська, 24, м. Харків, 61057) про скасування рішення та наказу, зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст рішення виготовлено 07 серпня 2019 року.

Суддя Шляхова О.М.