Справа № 200/5903/19-а
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2019 р. Справа№200/5903/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Суддя Донецького окружного адміністративного суду Троянова О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фонду соціального захисту інвалідів (87528, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Сєрова, 1а, ) до Комунального підприємства "Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління" (87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Миколаївська, 92 ) про стягнення адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Донецьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Комунального підприємства "Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління", в якому просить суд стягнути з Комунального підприємства "Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління" на користь державного бюджету України адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році у розмірі 500127,60 грн. та пеню у розмірі 3000,80 грн.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання на 21 травня 2019 року.

28.05.2019 року на адресу суду надійшов відзив відповідача, яким відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року відкладено підготовче засідання до 11 червня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року відкладено підготовче засідання на 26 червня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 26 червня 2019 року відкладено підготовче засідання на 04 липня 2019 року.

01.07.2019 року на адресу суду надійшли заяви від сторін про розгляд справи без участі їх представників.

Ухвалою від 04 липня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті у порядку письмового провадження в межах процесуального строку.

09 липня 2019 року через відділ документообігу та архівної роботи Донецького окружного адміністративного суду надішли від Маріупольського міського центру зайнятості копії звітності відповідача за формою №-3ПН за період з 01.01.2018 по 31.12.2018 та копії корінців направлень на працевлаштування до КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління».

Відповідно до частини 9 статті 205 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З урахуванням зазначеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач у порушення вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» і Постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 31.01.2007 року № 70 не виконав нормативи по створенню 5 робочих місць по працевлаштуванню інвалідів. Згідно звіту про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, складеного відповідачем, середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу становила 1254 осіб, тобто на підприємстві повинно бути працевлаштоване 50 інваліди, фактично працювало 45 інвалідів. Таким чином, відповідач мав сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів у 2018 році, у розмірі середньої річної заробітної плати на підприємстві. Згідно розрахунку, сума адміністративно-господарських санкцій за невиконання відповідачем нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, у 2018 році, становить 500 127,60 грн. Оскільки відповідачем суму адміністративно-господарських санкцій не сплачено, йому станом на 25.04.2019 року було нараховано пеню у розмірі 3000,80 грн.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі /а.с.73/, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, у яких зазначив, що підприємством було вжито всі необхідні заходи для виконання нормативу робочих місць із працевлаштування інвалідів, проте протягом 2018 року фактично не працевлаштоване необхідної кількості інвалідів через відсутність інвалідів, що потребують працевлаштування на Комунальному підприємстві "Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління". Додатково зазначив, що 26.11.2018 року Маріупольським міським центром зайнятості на підприємство було направлено ОСОБА_1 для працевлаштування слюсарем з ремонту рухомого складу, якому відповідач відмовив у працевлаштуванні, оскільки даній особі протипоказана важка фізична праця, робота на висоті, біля рухомих механізмів, діючих електроустановок та з небезпекою травм. Вважає, що підприємством не порушено норми чинного законодавства, тому застосування до нього адміністративного-господарських санкцій і пені є безпідставним. Просив суд відмовити у задоволенні позову /а.с.35-39/.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Позивач, Фонд соціального захисту інвалідів (далі - Фонд) є бюджетною установою, діяльність якої спрямовується, координується та контролюється Державною службою з питань інвалідів та ветеранів. Бюджетна установа Фонд є правонаступником Фонду соціального захисту інвалідів як урядового органу, що визначено п.п.1-2 Положення про Фонд соціального захисту інвалідів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України від 14 квітня 2011 року № 129 .

Відповідно до п.4 Положення основними завданнями Фонду є реалізація в межах своєї компетенції заходів щодо забезпечення зайнятості та працевлаштування інвалідів; виконання програм щодо соціального захисту інвалідів.

Відповідач - Комунальне підприємство "Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління", зареєстроване в якості юридичної особи за ідентифікаційним кодом юридичної особи 05393725 з 30.06.1993 року, про що свідчить витяг з єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань/а.с.19-26/.

Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що правовідносини з приводу притягнення до відповідальності осіб, винних у не працевлаштуванні осіб з інвалідністю, унормовані, насамперед, Законом України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а також Господарським кодексом України.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» № 875-ХІІ від 21 березня 1991 р. законодавство про соціальну захищеність інвалідів в Україні складається з цього Закону та інших актів законодавства, що видаються відповідно до нього.

Так, згідно ст. 17 цього Закону, з метою реалізації творчих і виробничих здібностей інвалідів та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Наказом Міністерства соціальної політики України від 31 травня 2013 року № 316 затверджено Форму звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)".

Згідно з пунктом 5 Порядку Форма № 3-ПН подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше ніж через три робочі дні з дати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

Відповідно до пункту 4 Порядку Актуальність зазначених у формі № 3-ПН вакансій уточнюється базовим центром зайнятості не рідше ніж двічі на місяць під час особистої зустрічі з роботодавцем, у телефонному режимі або через засоби електронного зв`язку.

Статтею 19 зазначеного Закону встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Як вбачаться зі звіту відповідача про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2018 рік, який наданий до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу у 2018 році становила 1254 особа; кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», визначена у звіті становить 50 особи, що відповідає вимогам Закону. Фактично було працевлаштовано 45 інвалідів, що, на думку позивача, є порушенням вказаних вище вимог законодавства/а.с.8/.

Частиною 1 ст. 20 згаданого закону передбачено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій осіб з інвалідністю, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції.

Відповідно до п. 2 Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007р. № 70, обчислення суми адміністративно-господарських санкцій проводиться роботодавцями самостійно згідно з порядком заповнення звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів, затвердженим Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

З урахуванням вимог ст. 20 Закону позивач нарахував адміністративно господарські санкції у сумі 500 127,60 грн. та пені на заборгованість по сплаті адміністративно-господарських санкцій за нестворені робочі місця для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2018 р. в сумі 3000,80 грн. що підтверджується відповідним розрахунком /а.с.9-10/.

Разом з тим, як випливає з приписів ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» до обов`язків органів державної служби зайнятості законодавцем віднесена організація працевлаштування осіб з інвалідністю, бо саме з цією метою роботодавці зобов`язані надавати державній службі зайнятості відповідну інформацію, а у силу положень ст.18-1 даного закону, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у особи з інвалідністю кваліфікації та знань, з урахуванням її побажань.

Відтак, суд доходить висновку, що передбачена ч.1 ст.20 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» міра юридичної відповідальності у вигляді виникнення обов`язку здійснити грошовий платіж на користь Фонду соціального захисту інвалідів має наставати або 1) у разі порушення роботодавцем вимог ч.3 ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», а саме: не виділення та не створення робочих місць, не надання державній службі зайнятості інформації, не звітування перед Фондом соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю, так як саме ця бездіяльність має своїм фактичним наслідком позбавлення державної служби зайнятості можливості організувати працевлаштування осіб з інвалідністю, або 2) у разі порушення роботодавцем вимог ч. 3 ст. 17, ч. 1 ст. 18, ч.ч. 2, 3, 5 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні», що полягає у безпідставній відмові у працевлаштуванні особи з інвалідністю, які звернулася до роботодавця самостійно чи була направлена до нього державною службою зайнятості.

Суд, перевіривши обґрунтованість аргументів позивача наявними у матеріалах справи доказами, зазначає, що відповідач протягом 2018 р. подавав до органу державної служби зайнятості населення відповідні звіти про наявність вакантних місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, підтвердженням чому є долучені до справи звіти форми 3-ПН та інформація Маріупольського міського центру зайнятості /а.с.47-56/.

В матеріалах справи наявне направлення на працевлаштування Маріупольського міського центру зайнятості, за яким до відповідача направлено громадянина ОСОБА_1 на робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда (вакансію): слюсар з ремонту рухомого складу. Відповідачем відмовлено в прийнятті на роботу за станом здоров`я (а.с. 58).

Даний факт викладено також у інформації, адресованої Маріупольським міським центром зайнятості, наданою на адресу позивача від 29.05.2019 року №07/2439/06-16/19. (а.с. 69)

Стосовно відмови відповідачем у працевлаштуванні ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ №0712669, копія якої наявна у матеріалах справи, підтверджено, що ОСОБА_1 встановлено первинно третю групу інвалідності з 20.04.2018 року з необхідністю повторного огляду 01.06.2019 року. Вказана довідка містить наступний висновок про умови та характер праці: протипоказана важка фізична праця, робота на висоті, біля рухомих механізмів, діючих електроустановок та з небезпекою травм. Може працювати слюсарем без даних протипоказань. (а.с. 59)

Посада слюсаря з ремонту рухомого складу передбачає наявність роботи з рухомими механізмами, відтак, суд дійшов висновку, що Маріупольським міським центром зайнятості направлено на працевлаштування інваліда на посаду слюсаря з ремонту рухомого складу до КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» всупереч протипоказанням щодо умов праці, встановлених для вказаної особи, яка має інвалідність, а відмова КП «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» у прийнятті на роботу слюсаря з ремонту рухомого складу вказаній вище особі з інвалідністю обумовлена підставами, передбаченими статтею 17 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів", а тому є обґрунтованою.

Крім того, в матеріалах справи наявні корінці направлення на працевлаштування Маріупольського міського центра зайнятості на робочі місця, призначені для працевлаштування інвалідів, в яких особи, яких було направлено на працевлаштування, відмовились від працевлаштування з особистих причин.

В матеріалах справи наявний лист Маріупольського міського центру зайнятості, за яким протягом 2018 року відповідач брав участь у ярмарках вакансій, дні відкритих дверей для осіб з інвалідністю, у семінарах для роботодавців тощо. (а.с. 93)

Таким чином, з наявних у справі документів слідує, що відповідач систематично повідомляв Маріупольський міський центр зайнятості про наявність робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю, і тим самим забезпечив можливість працевлаштування осіб з інвалідністю, а отже в силу ст. 218 Господарського кодексу України не підлягає притягненню до відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні".

Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Як встановлено судом, відповідачем виконані вимоги статті 18 Закону № 875-XII щодо створення робочих місць для інвалідів та прийняття заходів для їх працевлаштування, і не порушувалися вимоги статті 19 вказаного Закону (не мало місце безпідставної відмови у працевлаштуванні інваліда, який звернувся до роботодавця самостійно чи був направлений до нього державною службою зайнятості).

Обов`язок підприємства по створенню робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування. Адже статтею 18-1 вказаного Закону такий обов`язок покладено на державну службу зайнятості.

Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені, зокрема в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року в справі № 802/707/17-а (провадження №К/9901/35221/18), які відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовляло інвалідам у прийнятті на роботу, несвоєчасно надавало державній службі зайнятості інформацію щодо наявності вакансій, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, або несвоєчасно звітувало Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано.

З огляду на наведене правові підстави для застосування щодо відповідача адміністративно-господарських санкцій і, відповідно, стягнення їх в судовому порядку, - відсутні.

Стосовно нарахування пені суд зазначає наступне: ч. 2 ст. 20 Закону № 875-ХІІ передбачено, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється, виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк. Оскільки суд вважає, що позивачем не доведено правомірність застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій, відповідно, вимога про стягнення пені є такою, що не відповідає нормам ст. 20 Закону № 875-ХІІ, а тому не підлягає задоволенню.

Оскільки наявними в матеріалах справи документами підтверджено здійснення відповідачем всіх залежних від нього заходів, направлених на недопущення господарського правопорушення, підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій та відповідно і застосування пені до нього відсутні.

Вищевикладені висновки суду узгоджуються також із правовим висновком Верховного Суду з питання стягнення адміністративно-господарських санкцій за незайняті робочі місяця, призначені для осіб з інвалідністю, який викладений, зокрема, у постанові від 26.06.2018 р. по справі №806/1368/17 та у постанові від 24.04.2019 р. по справі № 817/1188/18, згідно з яким підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало інваліда з причин незалежних від нього: відсутність інвалідів, відмова інваліда від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню інвалідів.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Нормами статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд дійшов висновку, що відповідачем вжито всіх заходів по забезпеченню працевлаштування осіб з інвалідністю, водночас причини непрацевлаштування осіб з інвалідністю не залежали від самого відповідача, тому в його діях відсутній склад правопорушення і на нього не може бути покладена відповідальність за недотримання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання даного позову покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2, 4, 7-14, 19, 143, 241-246, 262, 290 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Фонду соціального захисту інвалідів (87528, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Сєрова, 1а, ) до Комунального підприємства "Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління" (87500, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Миколаївська, 92 ) про стягнення з Комунального підприємства "Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління" на користь Державного бюджету України адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 році, у розмірі 500 127,60 грн. та пеню у розмірі 3000,80 грн. - відмовити.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 02 серпня 2019 року. Повний текст судового рішення складено та підписано 02 серпня 2019 року.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, або спрощеного позовного провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя О.В. Троянова