Справа № 826/17767/18
Суддя: Катющенко В.П.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

05 серпня 2019 року № 826/17767/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Катющенка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа: про Управління патрульної поліції у м. Києві Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом, у якому просить суд визнати протиправними дії Управління патрульної поліції у м. Києві щодо вилучення (затримання) автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер НОМЕР_1 , та зобов`язати відповідача повернути позивачеві вказаний автомобіль.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є власником автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер НОМЕР_1 . 30.08.2018 вказаний автомобіль було вилучено відповідачем на підставі постанови державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 29.07.2013 про розшук транспортного засобу. Пояснила, що вказана постанова державного виконавця була прийнята в межах виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2012. Як зазначає позивач, 18.02.2016 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві та зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання у строк до 18.02.2017. Позивач стверджує, що виконавчий документ повторно не був пред`явлений до виконання у строк до 18.02.2017, з огляду на що остання вважає, що у відповідача не було правових підстав для вилучення транспортного засобу. Також, позивач переконана, що оскільки відповідач не є учасником виконавчого провадження, вчинення поліцейським виконавчих дій у відсутність державного виконавця Законом України "Про виконавче провадження" не передбачено. За наведених обставин позивач вважає, що фактично належний їй автомобіль вилучено неуповноваженою особою за відсутності правових підстав.

Ухвалою суду від 07.11.2018 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі № 826/17767/18 та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні).

30.11.2018 до суду від представника відповідача Орлова О.С. надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Пояснив, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 35 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі перебування їх у розшуку. Звернув увагу і на те, що евакуація належного позивачеві транспортного засобу була здійснена в порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 № 1102 та наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України від 30.01.2018 № 64/261/5. Акцентував увагу на тому, що на день звернення до суду з даним позовом та подання відзиву, транспортний засіб позивача з розшуку не знято. Крім того, повідомив, що згідно витягу з автоматизованої інформаційно-пошукової системи "АІС" та витягу з Єдиного реєстру боржників приватним виконавцем Варавою Р.С. відносно позивача зареєстровано виконавче провадження № 55246298 та відповідно накладено обтяження на транспортний засіб у вигляді арешту та заборони на відчуження. За наведених обставин, вважає, що заявлені вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

10.12.2018 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій остання просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Обґрунтовуючи помилковість доводів відповідача, викладених у відзиві, позивач зазначила, що у разі повернення стягувачеві виконавчого документа у порядку статті 37 Закону України "Про виконавче провадження" усі виконавчі дії припиняються. Окремо звернула увагу, що положеннями Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі пропуску строку на повторне пред`явлення виконавчого документа - виконавчого провадження не існує. Таким чином, вважає, що автоматично слід вважати скасованим і розшук майна, і право на його вилучення. Щодо доводів про існування постанови про арешт транспортного засобу, позивач зазначила, що вказані обставини не були підставою для затримки належного позивачеві автомобіля.

16.01.2019 до суду від Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві надійшла належним чином засвідчена копія матеріалів виконавчого провадження ВП № 35151876.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

30.08.2018 у м. Києві по вул. Березняківській, 38 працівниками Управління патрульної поліції у м. Києві здійснено огляд та тимчасово затримано транспортний засіб MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер НОМЕР_1 , на підставі статті 36 Закону України "Про виконавче провадження", про що складено акт огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 30.08.2018 (а.с. 8).

Вважаючи, що у відповідача не було правових підстав для затримання належного позивачеві автомобіля, остання звернулась до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11.09.1997.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Аналізуючи оскаржуване рішення, суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Європейським Судом з прав людини у рішенні у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) № 37801/97 від 01.07.2003, яке, відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Таким чином, рішення та дії суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення/дій вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

При цьому суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.

Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.

Таким чином, дії та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватись виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

В той же час, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 36 Закону України "Про виконавче провадження" у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов`язковою для виконання поліцією.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 35 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі якщо транспортний засіб перебуває в розшуку.

Частиною третьою вказаної статті Закону встановлено, що поліцейський зобов`язаний поінформувати водія про конкретну причину зупинення ним транспортного засобу з детальним описом підстави зупинки, визначеної у цій статті.

З аналізу наведених норм законів вбачається, що у разі перебування транспортного засобу у розшуку, поліцейські наділені повноваженнями зупиняти такий транспортний засіб. При цьому, постанова про розшук транспортного засобу є обов`язковою для виконання поліцією.

Так, з акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 30.08.2018 вбачається, що затримання автомобіля позивача здійснено на підставі статті 36 Закону України "Про виконавче провадження" та постанови від 29.07.2013.

На переконання позивача, прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.02.2016 позбавляє відповідача права на затримання транспортного засобу.

Надаючи правову оцінку доводам позивача, суд зазначає наступне.

Так, 18.02.2016 головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП № 35151876 на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (а.с. 11).

Одночасно з доданої до матеріалів справи копії виконавчого провадження ВП № 35151876 вбачається, що у межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем було прийнято наступні постанови:

- від 29.07.2013 про розшук майна боржника, відповідно до якої оголошено у розшук транспортний засіб марки MITSUBISHI, модель OUTLANDER, рік випуску 2008, колір чорний, № кузова НОМЕР_2 , ДНЗ НОМЕР_1 , свідоцтво НОМЕР_3 від 29.07.2008, що належить боржнику ОСОБА_1 (а.с. 151);

- від 29.07.2013 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення в розмірі 89986,34 грн (а.с. 152).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 47 Закону України від 21.04.1999 N 606-XIV "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент прийняття державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Частинами першою та другою статті 50 Закону N 606-XIV було передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

З аналізу наведених норм вбачається, що завершення виконавчого провадження з підстави, передбаченої пунктом 7 частини першої статті 47 Закону N 606-XIV, не передбачає зняття арешту та скасування інших заходів примусового виконання, оскільки борг боржником не погашено.

Так, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.02.2016 не зазначено про зняття арешту з майна ОСОБА_1 .

З 05.10.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 N 1404-VIII "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини четвертої статті 59 Закону N 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Одночасно частиною п`ятою вказаної статті Закону N 1404-VIII передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Позивач до матеріалів справи не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що арешт майна, застосований постановою державного виконавця від 29.07.2013, скасований з передбачених Законом N 1404-VIII підстав, як і не надано суду доказів скасування постанови про розшук майна боржника.

У свою чергу, пунктом 4 розділу ІІ Порядку взаємодії Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України та органів і осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України від 30.01.2018 № 64/261/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.02.2018 за № 140/31592, передбачено, що арешт майна боржника припиняється на підставі винесеної державним, приватним виконавцем постанови про:

закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону;

повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 Закону;

зняття арешту з майна боржника з підстав, передбачених статтею 59 Закону.

Арешт з майна боржника також знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого Законом.

Постанова, на підставі якої припиняється арешт майна боржника, надсилається до ЄДР в електронному вигляді з використанням ЕЦП державного, приватного виконавця, який виніс відповідну постанову, через АСВП.

За наведених обставин та враховуючи, що у розпорядженні відповідача відсутні відомості про припинення арешту майна боржника - ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що працівники Управління патрульної поліції у м. Києві при складанні акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 30.08.2018 діяли на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та наведеними вище законами України.

Суд зазначає, що позовні вимоги обґрунтовані власним тлумаченням Закону України "Про виконавче провадження" без урахування обов`язковості норм останнього в частині зняття арешту з майна боржника.

Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача в частині наявності відкритого виконавчого провадження відносно позивача, оскільки процесуальні документи, прийняті приватним виконавцем Варавою Р.С. не мають жодного відношення до обставин, що стали підставою для складання відповідачем акта огляду та тимчасового затримання транспортного засобу від 30.08.2018.

Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог та відсутність правових підстав для визнання протиправними дій Управління патрульної поліції у м. Києві щодо вилучення (затримання) автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER, державний номер НОМЕР_1 , та відмовляє у задоволенні позову у цій частині.

Вимога позивача зобов`язати відповідача повернути автомобіль є похідною та задоволенню не підлягає.

Згідно частин першої, другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Враховуючи наведене та встановлені обставини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 9, 14, 72 - 74, 77, 90, 139, 241 - 246, 250, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) відмовити.

Рішення набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону № 2147-VIII) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя В.П. Катющенко