Справа № 420/3258/19
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3258/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому просять суд визнати протиправним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 20.05.2019 № 94 про відмову позивачам в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту та зобов`язати відповідача прийняти рішення про оформлення відповідних документів.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що ГУ ДМС України в Одеській області під час розгляду їх звернення щодо надання захисту в Україні не прийняло до уваги реальні побоювання позивачів за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Афганістану. Зокрема, позивачі зазначили, що ОСОБА_1 неодноразово погрожували представники угрупування Талібан через його професійну діяльність та відмову співпрацювати з зазначеним угрупуванням. У випадку повернення життю та свободі позивачів буде загрожувати небезпека, що суперечить ст.3 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод». Також у позові вибірково наведена інформація Управління Верховного комісара ООН щодо Афганістану, зокрема факти переслідувань цивільних осіб з боку угрупування «Талібан», терористичних актів, в результаті яких гине мирне населення.

Ухвалою судді від 04.06.2019 відкрито провадження у справі та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без виклику учасників справи.

20.06.2019 до суду від представника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зважаючи на те, що заяви позивачів обґрунтовано залишено без задоволення, так як останні мають на меті лише легалізацію на території України, що свідчить про зловживання процедурою звернення за захистом. Зокрема, позивачі звернулися за міжнародним захистом до ГУ ДМС України в Одеській області після спливу двох місяців після прибуття до України. Зазначене зволікання із зверненням ставить під сумнів реальність стверджуваної позивачами загрози їх життям та вказує на те, що дане звернення обумовлене лише потребою у легалізації на території України. Крім того, за результатами розгляду матеріалів особових справ шукачів захисту співробітники ГУ ДСМ України в Одеській області дійшли висновку про те, що позивачі не переслідувалися в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця відповідно до п.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Покладена в основу звернення історія побудована на загальновідомих фактах та узагальнених твердженнях, - без належної аргументації та деталізації. Відображені в особистих справах позивачів обставини не підтверджують історію переслідування позивачів та свідчать про відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань з боку представників угрупування «Талібан».

Відповіді на відзив від позивачів не надходили.

Розгляд справи здійснюється без проведення судового засідання та по суті розпочатий через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі відповідно до ч.2 ст.262 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Кабул, район Картенау, Афганістан; громадянин Афганістану; за національністю таджик; за віросповіданням мусульманин-суніт (канонів релігії дотримується повністю); закінчив ліцей «Естекал» у 2008 р. та Кабульський університет, факультет мистецтва, спеціальність - дизайн та графіка (2011-2015 рр.).

ОСОБА_1 одружений із позивачкою - громадянкою Афганістану ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (шлюб укладено приблизно в 2014-2015 рр.); місце народження Афганістан, м. Мазарі-Шариф, район Мірза Сарфраз; за національністю таждик; за віросповіданням мусульманка-суніт (канонів релігії дотримується повністю); має середню освіту (12 класів).

06.03.2019 позивачі вибули авіарейсом Кабул (Афганістан) - Душанбе (Таджикистан) на підставі паспортних документів та оформлених віз. В подальшому 10.03.2019 вирушили авіарейсом Душанбе (Таджикистан) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) та 11.03.2019 прибули до України, місце прибуття - міжнародний аеропорт «Одеса».

07.05.2019 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про надання міжнародного захисту в Україні. Щодо причин в`їзду в Україну ОСОБА_1 повідомив, що виїхав з Афганістану через побоювання зазнати переслідування з боку представників угрупування «Талібан». Так, зі слів ОСОБА_1 , він працював у компанії з надання послуг логістики, яка займалася постачанням товарів до американської бази, через що фігурант та його батько отримали вимогу з боку бойовиків ввезти до даної бази вибухівку, на виконання якої вони не погодилися. Такі вимоги він отримував в телефонному режимі з боку представника «Талібану», його далекого родича по лінії батька на ім`я ОСОБА_3 29.01.2019 через відмову виконати вимогу талібів бойовики прийшли до будинку родини позивача, де в цей час перебували дружина, матір та сестра ОСОБА_1 , з метою встановлення з ним контакту, проте в цей час позивач та його батько ОСОБА_4 перебували на вечірці. Після того як бойовики залишили помешкання, матір позивача зателефонувала його батькові та порадила не повертатися їм додому з метою безпеки. У зв`язку з цією обставиною, про яку батьку фігуранта розповіла його матір, він та його батько залишилися ночувати в друга батька, в якого у подальшому приблизно протягом місяця проживали всі члени родини до виїзду з країни громадянської належності. Цю ж інформацію зазначила його дружина ОСОБА_2 , як підставу для надання міжнародного захисту.

За результатами розгляду особових справ заявників Управління дійшло висновків, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підпадають під критерії визначення біженців та осіб, які потребують додаткового захисту у відповідності статті 1 Закону, що оформлено висновками про відмову у визнанні біженцями та особами, які потребують додаткового захисту від 20.05.2019.

Вказані висновки Управління обґрунтовані тим, що за результатами розглядів встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникам статусів біженців або осіб, які потребують додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявників нелюдського поводження або катування у разі повернення до країни громадянської належності. Крім того, у висновках зазначено, що виїзд позивачів за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою легалізації на території України.

Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 20.05.2019 № 94 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає зазначений наказ обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку з наступним.

З огляду на матеріали справи, перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачам додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до них смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Так, виїзд позивачів з Афганістану не пов`язаний з переслідуванням за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоювання зазнати серйозної шкоди.

За результатами аналізу матеріалів клопотань позивачів встановлено, що історія переслідування ОСОБА_1 є необґрунтованою, а заяви про визнання позивачів біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, не містять умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону.

Зокрема, за матеріалами особових справ відсутні факти переслідування позивачів в регіоні попереднього постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. У випадку обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань вважається, що особа повинна була звернутись за міжнародним захистом у визначені чинним законодавством строки. Відповідно до проаналізованої інформації, позивачі не були офіційними членами жодної політичної, громадської, релігійної, військової чи іншої організації, як у країні громадянської належності так і поза її межами. Так, під час звернення за набуттям міжнародного захисту шукач захисту не навів інформації, яка б вказувала на можливість його особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи на момент прийняття рішення стосовно виїзду за межі Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також особа не була причетна до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 4 анкети від 13.05.2019). Також аналізом проведених із заявником анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою переслідування за вищевказаними ознаками.

Згідно з матеріалами особових справ, позивачі не бажають повертатися до країни громадянської належності, зважаючи на побоюванням зазнати переслідування з боку представників угрупування «Талібан» через відмову виконання ОСОБА_1 їх вимог (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). ОСОБА_2 зазначила цю ж інформацію у своїх анкеті та на співбесіді (арк. 3 анкети від 13.05.2019; арк. 7 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Втім, твердження позивачів носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Зокрема, позивачі не змогли повідомити обставини, які б вказували, що причини їх виїзду за межі країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Позивачі не надали належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для його життя та безпеки у випадку повернення до Афганістану.

Покладених в основу звернень обох позивачів аргумент щодо переслідування ОСОБА_1 представниками радикального руху «Талібан» викликає обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності.

Зокрема, співробітниками ГУ ДМС України в Одеській області були виявлені наступні обставини, які слугували для складання негативних висновків щодо оформлення документів позивачам.

Так, заявником було долучено до матеріалів особової справи документ разом з перекладом на українську мову з місця роботи в компанії з надання послуг логістики «Best Deal». Проте даний документ жодним чином не підтверджує існування погроз з боку неурядового формування на території Афганістану. Так, за матеріалами особової справи, позивачем не було надано жодного підтвердження отримання вимоги та погроз з боку представників «Талібану».

За матеріалами особової справи шукач захисту безперешкодно здійснив виїзд 27.12.2018 до Саудівської Аравії з метою «умра» (мале паломництво) на підставі omra visa та паспортного документу, в подальшому повернувся до Афганістану 11.01.2019 (арк. 4 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також 24.05.2017 ОСОБА_1 особисто безперешкодно оформив паспортний документ на території Афганістану (м. Кабул) (арк. 4 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Крім того, 06.03.2019 він у складі всієї родини здійснив вільний виїзд до Таджикистану (м. Душанбе), де було оформлено візу до України (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). 25.02.2019 позивачем було оформлено візу до Таджикистану на території Афганістану. Зазначені відомості свідчать про вільне переміщення заявником територією країни громадянської належності, безперешкодні виїзди за її межі, відсутність переслідування з боку держаних органів Афганістану, а також задовільне функціонування інфраструктури країни походження.

За твердженнями ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що він як співробітник компанії з надання послуг логістики доставляв необхідні товари до американської бази, представники «Талібану» вимагали, аби він завіз до бази вибухівку (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 7 протоколу співбесіди від 16.05.2019). У вказаній логістичній компанії працював також батько позивача, який за словами позивача також отримував погрози з боку бойовиків через невиконання подібної вимоги (арк. 4 анкети від 13.05.2019; арк. 5, 8 протоколу співбесіди від 16.05.2019). Проте, позивач та його батько працювали в компанії з надання послуг логістики, починаючи з 2016 (арк. 3 анкети від 13.05.2019; ОС №20190D0074 арк. 3 анкети від 10.05.2019), однак до початку 2019 представники угрупування «Талібан» не турбували жодним чином позивача та його родину.

Крім того, за твердженнями позивача його батько 4 рази в усній формі по телефону протягом близько 2-х тижнів відмовляв представнику «Талібану» (за сумісництвом далекий родич особи), по прибуттю до Афганістану із Саудівської Аравії фігурант також по телефону спілкувався з ОСОБА_6 , ще два рази не відповідав на його дзвінки, пізніше бойовики приходили до будинку його родини, де перебувала жіноча частина родини, намагаючись знайти його та повідомили матері позивача, що він та його батько мають виконати їхню вимогу протягом 15 діб, в іншому випадку буде виконуватися покарання за законами Ісламського Емірату Афганістан стосовно них, що за поясненнями особи, передбачає вбивство його родини (арк. 4, 5, 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019; OC№20190D0074 арк. 4 анкети від 10.05.2019; арк. 5, 6, 9 протоколу співбесіди від 16.05.2019). Проте згідно з матеріалами особової справи, за умови відмови виконувати прохання бойовиків, яке було отримано на початку січня 2019 р. і до кінця даного місяця, жодної шкоди ніхто з членів ОСОБА_1 не зазнав з боку вищезазначеного угрупування (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Крім того, після візиту бойовиків до будинку родини позивача 29.01.2019, всі члени сім`ї проживали у друга батька особи на ім`я ОСОБА_7 в районі Хайрхана м. Кабул приблизно протягом місяця. В даний період було прийнято рішення щодо виїзду з Афганістану. ОСОБА_1 та інші члени родини займалися оформленням всіх необхідних документів для виїзду за кордон (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019), що передбачало переміщення регіоном проживання, відвідування державних інституцій, купівлю авіаквитків і тому подібне. Враховуючи твердження ОСОБА_1 , з кінця січня і до моменту виїзду 06.03.2019, він та члени його родини не отримували жодних погроз (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також позивач повідомив, що він мав вільний доступ до продуктів харчування, сфер обслуговування та іншого, необхідного для проживання (арк. 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Поряд із тим, ОСОБА_1 ніколи особисто не бачився з особами, які, з його слів, висували йому вимогу, а отримував лише телефонні погрози (арк. 5, 7, 8 протоколу співбесіди від 20.05.2019). При цьому, ні заявник, ні його близькі родичі не зверталися до правоохоронних органів через погрози з боку представників «Талібану», обґрунтовуючи таке рішення лише тим, що знайомий батька особи полковник ОСОБА_8 , який працює в поліції, порадив не звертатися за захистом через неможливість держави надати належну допомогу громадянам (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019), що не є достовірною та підтвердженою інформацією.

Під час інтерв`ю ОСОБА_1 наполягав на тому, що у разі його добровільного повернення до Афганістану, їх родину буде вбито через невиконання вимоги представників «Талібану» (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019), проте вищезазначені положення вказують на відсутність будь-якої фізичної розправи стосовно позивача чи членів його родини навіть за умови декількох відмов протягом близько місяця.

За матеріалами особової справи ОСОБА_1 відсутня достовірна інформація щодо розшуку позивача та членів його родини бойовиками в Афганістані (арк. 11 протоколу співбесіди від 20.05.2019); представники «Талібану» не турбують жодним чином родичів позивача, які наразі проживають на території Афганістану (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Щодо ОСОБА_9 , було виявлені наступні обставини, що викликають обґрунтовані сумніви щодо правдоподібності елементу переслідування позивачки представниками радикального руху «Талібан».

Ні позивачкою, ні її близькими членами родини не було долучено до матеріалів особових справ жодних документальних доказів історії переслідування, що могли би підтвердити існування погроз з боку неурядового формування на території Афганістану (арк. 6 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

За матеріалами особової справи 24.05.2017 ОСОБА_9 особисто безперешкодно оформила паспортний документ на території Афганістану (м. Кабул) (арк. 4 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Крім того, 06.03.2019 позивачка у складі всієї родини здійснила вільний виїзд до Таджикистану (м. Душанбе), де було оформлено візу до України (арк. З анкети від 13.05.2019). Додатково, 25.02.2019 нею було оформлено візу до Таджикистану на території Афганістану. Дані відомості свідчать про вільне переміщення заявницею територією країни громадянської належності, безперешкодний виїзд за її межі, відсутність переслідування з боку держаних органів Афганістану, а також задовільне функціонування інфраструктури країни походження.

В основу звернення за захистом ОСОБА_9 зазначила що її чоловік та свекор, як співробітники компанії з надання послуг логістики, доставляли необхідні товари до американської бази, а представники «Талібану» вимагали, аби вони завезли до бази вибухівку (арк. 5 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Проте судом встановлено, що чоловік та свекор заявниці працювали в компанії з надання послуг логістики, починаючи з 2016 (арк. 5 протоколу співбесіди від 20.05.2019; ОС № арк. 3 анкети від 10.05.2019; ОС № арк. 3 анкети від 13.05.2019), однак до початку 2019 року представники «Талібану» не турбували жодним чином заявницю та її родину (арк. б протоколу співбесіди від 20.05.2019)ю

Крім цього, ОСОБА_9 не змогла зазначити детальну інформацію щодо телефонних дзвінків з боку представників «Талібану», які надходили її чоловіку та свекру (арк. 6 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Вся інша інформація збігається з тою, що надав її чоловік, а саме ОСОБА_1 (другий позивач у справі).

Вищезазначені обставини свідчать про спростування історії переслідування позивачів, підтверджують відсутність обґрунтованих побоювань зазнати переслідувань з боку представників «Талібану» у зв`язку з відмовою ОСОБА_1 виконати їх вимогу.

Під час звернення за міжнародним захистом позивачі не навели інформацію, яка б вказувала на можливість їх особистих переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, політичних переконань або ознакою належності до певної соціальної групи. Також, стосовно позивача (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019) та позивачки (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019) не застосовувалося фізичне насилля в Афганістані.

Між тим, позивачі зазначили про несприятливу ситуацію на території Афганістану та у місці, в якому вони проживали раніше (м. Кабул), обмеження у правах мешканців регіону (арк. 10 протоколу співбесіди від 28.02.2019 року), (арк. 8, 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019 ( ОСОБА_10 ).

Вирішуючи спір, суд враховує, що складна ситуація, що спостерігається на території Афганістану в цілому та у регіоні попереднього постійного місця проживання позивачів (м. Кабул) є загальновідомим фактом, що підтверджений міжнародним співтовариством, однак не є автоматичною підставою для надання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до положень Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04, виділяються наступні фактори, які повинні досліджуватися при розгляді заяв шукачів притулку: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи спостерігається, що позивачі не змогли належним чином обґрунтувати заяви про набуття міжнародного захисту в контексті наявності в неї ознак, передбачених пунктами 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Так, твердження позивачів носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації. Також, вони не змогли повідомити обставини, які б вказували, що причини їх виїзду за межі країни громадянської належності, пов`язані з ймовірними переслідуваннями за ознаками визначення статусу біженця або особи, які потребують додаткового захисту. Та й взагалі, не надали належного обґрунтування ймовірним побоюванням стосовно існування загрози для їх життя та безпеки у випадку повернення до Афганістану.

З матеріалів особових справ позивачів спостерігається, що ними не були надані жодні документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення до Афганістану під час звернення до територіального підрозділу ДМС. Також, під час проведення співбесід вони не надали жодних конкретних фактів (усних тверджень) або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення до Афганістану.

Також позивачами не були зазначені обставини, які б підтверджували можливість застосування по відношенню до них або їх близьких родичів невибіркового насилля в ситуації внутрішнього конфлікту. Відповідно до Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, обов`язок доказування можливого переслідування на Батьківщині покладається на заявника.

За матеріалами особових справ не спостерігаються елементи переслідування або дискримінації позивачів в країні громадянської належності. Стосовно них ніколи не висувалися офіційні обвинувачення в країні громадянської належності. Про відсутність утисків з боку представників державних органів Афганістану додатково свідчить обставина безперешкодного отримання паспортних документів 24.05.2017 на території країни громадянської належності (м. Кабул).

До того ж, ОСОБА_1 не зміг обґрунтувати можливість застосування щодо нього смертної кари, тортур, нелюдського або такого що принижує людську гідність поводження або покарання на території Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також позивач не зміг навести достовірну інформацію стосовно його розшуку на території Афганістану (арк. 11 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

На території країни громадянської належності без жодних проблем проживають родичі позивача, яких наразі ніхто не турбує (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Ані позивач, ані його близькі родичі не постраждали внаслідок проведення військових дій на території Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019).

Крім того, на території країни походження залишилась квартира, в якій раніше проживала родина позивача. Також, зі слів позивача, у нього був доступ до житла та життєво важливих послуг (арк. 9 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Крім того, ОСОБА_1 мав вільний доступ до лікарень, державних та комерційних установ на території країни громадянської належності. За твердженнями позивача, він мав все необхідне для життя до виїзду з Афганістану (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Також, ні ОСОБА_1 , ні його близьких родичів ніколи не викрадали на Батьківщині (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). До того ж, позивача ніколи не звинувачували у порушенні соціальних або моральних норм (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2019). Аналогічні відповіді надані також позивачкою ОСОБА_9 .

Про нормальне функціонування життєдіяльності на території країни громадянської належності свідчить обставина наявності стабільної роботи у ОСОБА_1 , оформлення паспортних документів та віз позивачами, безперешкодні виїзди за кордон.

Крім того, позивачами не було надано жодного підтвердження того, що складна ситуація в країні походження має безпосереднє відношення до них для вирішення питання щодо надання їм статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а також до постійного місця проживання особи.

Аналіз актуальної інформації за країною походження свідчить про значні успіхи представників органів державної влади щодо нейтралізації діяльності антидержавних угруповань на території Афганістану, покращення ситуації в галузі безпеки в місті Кабул.

Згідно з інформацією за країною походження НАТО підтверджує прихильність до співробітництва з Афганістаном. В Брюсселі відбулося відкриття зустрічі начальників штабів НАТО, в ході якої готується розгляд перспектив місії військового альянсу в Афганістані. Крім цього, голова військового комітету НАТО зазначив, що ситуація з безпекою залишається непростою, однак афганські сили оборони та охорони правопорядку докладають великих зусиль для того, щоб забезпечити безпеку своєї країни і виключити її перетворення в притулок терористів.

Важливим є той факт, що згідно з інформацією за країною походження уряд Афганістану піклується про здоров`я населення, а також про належне медичне забезпечення громадян. Так, доступність медичних центрів суттєво зросла останнім часом (джерело: http://www.bakhtarnews.com.af/ens/health/item/3 7529-world-health-day-marked-in- kabul.html).

Враховуючи необґрунтованість історії переслідування позивачів та проаналізовану ІКП, якою підтверджений належний рівень життя позивачів в країні громадянської належності, вбачається, що вони мають усі можливості для повернення до регіону попереднього постійного місця проживання (м. Кабул, Афганістан).

Таким чином, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду позивачів з Афганістану з позиції надання міжнародного захисту в Україні, ані під час перебування в регіоні постійного проживання, ані перебуваючи поза її межами позивачі не зазнавали і не зазнають жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у них відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відносно позивачів не здійснювались дії, які можливо визначити як акти переслідування за конвенційними ознаками статусу біженця, а саме пов`язані ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що в свою чергу не створює умов для визнання особи біженцем у відповідності до п. 1 ч.1 статті 1 Закону.

Зважаючи на вищевикладене, позивачів можна кваліфікувати як «мігрантів» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця».

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Відповідно до ч.5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Вирішуючи спір, суд враховує, що ані під час анкетування, ані при проведенні інтерв`ю, рівно як і в адміністративному позові, позивач не зміг довести існування погроз, небезпеки, переслідування тощо; не було надано жодних додаткових пояснень до управління міграційної служби, які б могли якимось чином вплинути на розгляд його особової справи в площині надання додаткового захисту в Україні.

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналіз матеріалів особових справ з точки зору оцінки тверджень позивачів в контексті ситуації в країні їх громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачі не обґрунтували неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». З оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особових справ позивачів випливає, що реальними обставинами звернення позивачів до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивачів є надуманими, останні не навели фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді їх заяв про надання статусів біженців або осіб, яка потребують додаткового захисту. В той же час відповідач, в силу ч.2 ст.77 КАС України, довів суду необґрунтованість та безпідставність позовних вимог і правомірність свого рішення.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги відсутність будь-яких доказів існування переслідувань стосовно позивачів, суд дійшов висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення від 20.05.2019 № 94, яким позивачам було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Отже суд приходить до висновку про те, що заявлені в даному адміністративному позові позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки є безпідставними та не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст.ст. 242-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.255 КАС України.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Суддя І.В. Завальнюк

.