Справа № 1440/2256/18
Суддя: Ступакова І.Г.
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/2256/18

Головуючий в 1 інстанції: Мельник О.М. Дата і місце ухвалення: 11.05.2019р., м. Миколаїв
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого - Ступакової І.Г.

суддів - Бітова А.І.

- Лук`янчук О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області про визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії, зобов`язання відновити виплату призначеної пенсії, здійснити перерахунок та виплату недоплаченої суми пенсії, стягнення з відповідача на користь позивача 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовувала тим, що з листопада 2017 року ОСОБА_1 зареєстрована як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, проживає в м.Миколаєві та отримувала пенсію за місцем проживання. Рішенням Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 24.04.2018р. №41 з 01.05.2018р. позивачу припинено виплату пенсії на підставі підпункту 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016р. Дії відповідача щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 вважає незаконними, оскільки перелік підстав припинення виплати пенсії встановлений статтею 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яка не містить такої підстави для припинення виплати пенсії громадянину України як «отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.». При цьому, закон, який би додатково до ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачав таку підставу для припинення виплати пенсії, відсутній. Своїми діями щодо припинення виплати пенсії відповідач завдав позивачу моральної шкоди, яку остання оцінює в розмірі 30 000 грн.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 11.05.2019р. в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити її позов в частині вимог про визнання протиправними дій Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача зробити перерахунок та виплатити недоплачену частину пенсії, пов`язану з незаконним припиненням їх виплати.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що при вирішенні спору судом залишено поза увагою, що припинивши виплату пенсії позивачу на підставі, яка не визначена ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у рішенні Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 24.04.2018р. №41 не зазначено ким надано інформацію про відсутність ОСОБА_1 на підконтрольній території України понад 60 днів, в якому вигляді надано таку інформацію та яким чином вона була отримана. Жодних актів обстеження матеріально-побутових умов відповідачем не надано ні позивачу, а ні суду під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апелянт вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на те, що Інгульським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області не приймалося власних рішень щодо припинення чи відновлення пенсії позивачу, та зазначає, що такі висновки спростовуються рішенням про припинення виплати пенсії від 24.04.2018р. №41, копія якого міститься в матеріалах справи. У зазначеному рішенні пенсійного органу відсутні будь-які посилання на протокол засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 02.04.2018р. №18, про його існування ОСОБА_1 не знала, а тому посилання суду на не оскарження його позивачем є необґрунтованими.

Інгульське об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області подало письмовий відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Справу розглянуто судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 30.11.2017р. позивач перебуває на обліку в Інгульському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області як внутрішньо переміщена особа, отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV.

Рішенням Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії» ОСОБА_1 припинено виплату пенсії з 01.05.2018р. на підставі підпункту 5 пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016р., та пункту 5 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003р. №1058-IV, а саме: у зв`язку із надходженням інформації про відсутність позивача понад 60 днів на підконтрольній території.

З липня 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 від 25.05.2018р. та протоколу №18 від 04.06.2018р. позивачу було поновлено виплату пенсії. Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються учасниками справи.

Посилаючись на неправомірність дій відповідача щодо припинення виплати пенсії, а також не виплати пенсії за травень-червень 2018 року, позивач оскаржила такі дії в судовому порядку.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , дійшов висновку, що при припиненні виплати пенсії позивачу відповідач діяв на підставі та в межах повноважень, передбачених Порядком здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №365 від 08.06.2016р. За висновками суду першої інстанції, іншим законом в розумінні п.5 ч.1 ст. 49 Закону №1058-IV є Закон України Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII, який надає повноваження та координує діяльність органів виконавчої влади, а Постановою КМУ №365 встановлено механізм здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Також, суд зазначив, що рішення від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії» прийнято відповідачем на підставі протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат Департаменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 02.04.2018р. №18, який не оскаржено ОСОБА_1 в судовому порядку.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.7 Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706 для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Вказані положення кореспондуються із приписами постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014р. №637, пунктом 1 якої визначено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Разом з цим, згідно із п.6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014р. №509 (в редакції Постанови КМ №352 від 08.06.2016р.) довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту. Довідка, видана до 20 червня 2016 р., яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону.

Таким чином, умовами призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк».

Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки від 30.11.2017р. №661 позивач перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа, вказана довідка є чинною. Також, ОСОБА_1 має рахунок в ПАТ «Державний ощадний банк», що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Підстави для припинення виплати пенсії визначені ч.1 ст.49 Закону України «Про загальне обов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, якою передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (положення пункту 2 частини першої статті 49 втратили чинність як такі, що є неконституційними, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009); 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Водночас, у рішенні Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії» зазначено підставу для припинення позивачу виплати пенсії - отримання інформації щодо відсутності позивача на підконтрольній території понад 60 днів.

Отже, підстава, яку зазначив відповідач у своєму рішенні щодо припинення виплати позивачу пенсії, не передбачена Законом №1058-IV.

Інших обставин, передбачених законом, на підтвердження наявності підстав для припинення позивачу виплати пенсії відповідач не навів.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на п.п.5 п.12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, як на підставу припинення виплати пенсії позивачу, відповідно до якого, соціальні виплати припиняються у разі отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування. Законом №1058-IV чітко визначено вичерпний перелік підстав для припинення виплати пенсії, який не може бути розширений підзаконним нормативно-правовим актом.

Підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження прав громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Тобто, пріоритетними для застосування у спірних правовідносинах є саме вимоги статті 49 Закону №1058-IV.

Що ж до посилання відповідача на пункт 5 частини 1 статті 49 Закону №1058-IV, то вказаною нормою передбачено можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Що ж до посилання суду першої інстанції на те, що іншим законом в розумінні п.5 ч.1 ст. 49 Закону №1058-IV є Закон України Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014р. №1706-VII, який надає повноваження та координує діяльність органів виконавчої влади, а Постановою КМУ №365 встановлено механізм здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Преамбулою Закону №1058-IV визначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При цьому, згідно з преамбулою Закону №1706-VII цей Закон відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (частина перша статті 2 Закону №1706-VII).

Отже, ураховуючи наведені положення Закону №1706-VII, колегія суддів вважає, що прийняття законодавцем цього Закону спрямоване на встановлення додаткових гарантій дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, до яких належить і позивач, а не на звуження обсягу їх прав, закріплених в інших законодавчих актах України, зокрема в частині першій статті 49 Закону №1058-IV.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018р. у зразковій справі №805/402/18.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

При зверненні з позовом до суду позивач не заявляла позовних вимог щодо скасування рішення Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії», а просила визнати протиправними дії відповідача щодо припинення виплати їй пенсії, поновити виплату пенсії та зобов`язати здійснити нарахування та виплату недоплаченої суми пенсії.

Однак, колегія суддів вважає, що при наявності чинного рішення УПФУ про припинення виплати пенсії, визнання протиправними дій щодо припинення виплати пенсії не може вважатися належним способом захисту порушених прав особи.

Враховуючи те, що в досліджуваних правовідносинах судом встановлено факт незаконності рішення від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії», суд вважає за необхідне застосувати належний спосіб захисту порушених прав та інтересів.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає не необхідне застосувати належний спосіб захисту прав позивача шляхом визнання протиправним та скасування в судовому порядку рішення Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії» та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату недоплаченої суми пенсії з урахуванням виплачених сум.

Щодо вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, то на підставі ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів не надає їй правової оцінки, так як в поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заявляла вимог щодо задоволення позову в цій частині та просила його задовольнити частково.

На підставі викладеного у сукупності, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального права, що виразилось в неправильному застосуванні закону, у зв`язку з чим, відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.317 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення - про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні з позовом до суду першої інстанції та при поданні апеляційної скарги ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору, а тому відсутні підстави для розподілу судових витрат відповідно до положень ст.139 КАС України.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, тому постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 11 травня 2019 року скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Інгульського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії».

Зобов`язати Інгульське об`єднане управління Пенсійного фонду України м.Миколаєва Миколаївської області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 недоплачену суму пенсії з 01 травня 2018 року у зв`язку з прийняттям рішення від 24.04.2018р. №41 «Про припинення виплати пенсії» з урахуванням виплачених сум.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлений 06 серпня 2019 року.

Головуючий: І.Г. Ступакова

Судді: А.І. Бітов

О.В. Лук`янчук