Справа № 2а-9258/09/2670
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2010-01-19 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Вн. № 8/946
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 січня 2010 року 10 год. 25 хв. № 2а-9258/09/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва в особі судді Пилипенко О.Є., при секретарі Ісаковій Є.К.

За результатами розгляду у відкритому судовому засіданні адміністративної справи

За позовомЗакритого акціонерного товариства «Фоззі-В»
ДоДержавної податкової інспекції у Деснянському районі м. Києва
Проскасування рішення про застосування штрафних санкцій від 28.04.2009 р. № на суму 97457,65 грн.

За участю представників сторін

від позивача: Татієнко П.І. за дов. № 116/03-УМ від 25.12.2009 р.

від відповідача: Приліпко А.Д. за дов. № 2914/9/10-017 від 09.07.2009 р.

ВСТАНОВИВ:

Закрите акціонерне товариство «Фоззі-В`звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовними вимогами до Державної податкової інспекції у Деснянському районі м. Києва про скасування рішення про застосування штрафних санкцій від 28.04.2009 р. № на суму 97457,65 грн.

Представник позивача адміністративний позов підтримав, просив вимоги задовольнити, спірне скасувати, оскільки винесене податковим органом безпідставно, з порушенням норм чинного законодавства, що в свою чергу призвело до порушень прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Представник відповідача проти адміністративного позову заперечував, вважає, оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, так як позивачем було порушено п. 2.6 ст. 2 Положення про проведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15.12.2004 року № 637.

Проаналізувавши матеріали справи та пояснення учасників судового процесу, суд приходить до наступних висновків.

Пред`явлені позовні вимоги про скасування рішення про застосування штрафних санкцій від 28.04.2009р. № на суму 97457,65 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно правових відносин, має право на звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом.

Згідно ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом.

Відповідно до ч. 1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Отже, згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб`єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач.

Працівниками ДПІ у Дарницькому районі м. Києва була проведена перевірка ЗАТ «Фоззі-В`дотримання порядку проведення розрахунків за товари (послуги), вимог регулювання обігу готівки, наявності патентів і ліцензій.

В ході перевірки було виявлено порушення п. 2.6 ст. 2.6. «Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні», затвердженого Постановою Національного банку України від 15.12.2004 р. № 637.

За результатами перевірки було складено акт № 0295/26/52/04/31610376 від 31.03.2009 р.

На підставі складеного акту перевірки, податковим органом було винесено рішення про застосування штрафних санкцій від 28.04.2009 р. № на суму 97457,65 грн.

Позивач не погоджується з винесеним рішенням, вважає його таким, що не відповідає нормам чинного законодавства і прийнято з порушенням вимог Положення № 637, застосування штрафних санкцій здійснено необґрунтовано та неправомірно, а тому оскаржив його до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України підприємствами (підприємцями), а також окремі питання організації банками роботи з готівкою, визначені Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління НБУ N 637 від 15.12.2004 (далі - Положення N 637).

Пунктом 1.2 Положення N 637 визначено, що: книга обліку розрахункових операцій (далі - КОРО) - прошнурована і належним чином зареєстрована в органах державної податкової служби України книга, що містить щоденні звіти, які складаються на підставі відповідних розрахункових документів щодо руху готівкових коштів, товарів (послуг); оприбуткування готівки - проведення підприємствами і підприємцями обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі, книзі обліку доходів і витрат, книзі обліку розрахункових операцій.

Відповідно до п. 2.6 Положення N 637, уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Оприбуткуванням готівки в касах підприємств, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги відповідно до вимог глави 4 цього Положення, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів. У разі проведення готівкових розрахунків із застосуванням реєстраторів розрахункових операцій (РРО) або використанням розрахункових книжок (РК) оприбуткуванням готівки є здійснення обліку зазначених готівкових коштів у повній сумі їх фактичних надходжень у книзі обліку розрахункових операцій на підставі фіскальних звітних чеків РРО (даних РК).

Згідно пп. 4.3 п. 4 Положення N 637, записи в касовій книзі проводяться касиром за операціями одержання або видачі готівки за кожним касовим ордером і видатковою відомістю в день її надходження або видачі.

29.03.2009 р. до каси ЗАТ «Фоззі-В`надійшла готівка у розмірі 19 507,20 грн., з яких було повернуто 15,67 грн. Оприбуткуванню підлягали кошти у розмірі 19 491,53 грн.

З матеріалів справи вбачається, що готівкові кошти у розмірі 19 491,53 грн. були своєчасно оприбутковані оформленими прибутковими касовими ордерами № 2040 від 29.03.2009 р. на суму 15 000 грн. та № 2043 від 29.03.2009 р. на суму 4 491,53 грн.

Відповідні записи були внесені до касової книги, яка застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі.

Посилання податкової інспекції в акті перевірки на те, що готівкові кошти не було оприбутковано, оскільки запис відсутній в КОРО, суд не приймає до уваги, так як Z-звіт РРО від 29.03.2009 р. № 00456 був вклеєний до книги КОРО.

В даному випадку суд, вважає за необхідне зазначити, що проведення розрахункових операцій через РРО, щоденне друкування фіскальних звітних чеків та їх зберігання в книгах обліку розрахункових операцій вже є свідченням того, що готівкові кошти оприбутковані в розумінні п. 2.6 Положення N 637, і їх рух відображено в фіскальній пам`яті реєстратора розрахункових операцій. При цьому, жодного факту непроведення готівки через РРО відповідачем не встановлено, а відсутність самого лише запису в книзі ОРО в графі «сума готівки`не є доказом того, що 19 491,53 грн. готівкових коштів не оприбутковувались.

Як вже зазначалося, вищевказані кошти були своєчасно оприбутковані і факт їх оприбуткування підтверджений прибутковими касовими ордерами № 2040 на суму 15000 грн. та № 2043 на суму 4 491, 53 грн. та відповідними записами до касової книги.

Порядком реєстрації та ведення книг обліку розрахункових операцій і розрахункових книжок, затвердженим наказом Державної податкової адміністрації України від 01.12.2000 р. N 614, використання книги ОРО, зареєстрованої на господарську одиницю, передбачає (пп. 7.5 Порядку):

- наявність книги ОРО в господарській одиниці, на яку ця книга зареєстрована, або на місці проведення розрахунків;

- здійснення записів про реквізити розрахункових квитанцій до початку використання розрахункової книжки та безпосередньо після закінчення її використання у межах робочого дня чи зміни;

- щоденне виконання записів про рух готівки та суми розрахунків, при цьому дані за сумами, отриманими від покупців (клієнтів), та дані за сумами, виданими покупцям (клієнтам), записуються окремо.

Аналіз наведених вище положень нормативних актів дає змогу вести мову про те, що позивачем фактично порушено вимоги порядку реєстрації та ведення книг обліку розрахункових операцій в частині неповного виконання запису реквізитів Z-звіту, а не п 2.6. ст. 2 Положення про проведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ N 637 від 15.12.2004 р.

Указом Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" від 12.06.1995 р. N 436/95 встановлено розміри штрафних санкцій за порушення юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами - громадянами України, іноземними громадянами та особами без громадянства, які є суб`єктами підприємницької діяльності, а також постійними представництвами нерезидентів, через які повністю або частково здійснюється підприємницька діяльність, норм з регулювання обігу готівки у національній валюті, що встановлюються Національним банком України. Зокрема, застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафу, у тому числі за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки - у п`ятикратному розмірі неоприбуткованої суми.

Господарським кодексом України передбачено притягнення до господарсько-правової відповідальності учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання. Зокрема, статтею 217 ГК України до виду господарсько-правової відповідальності законодавцем віднесено застосування адміністративно-господарських санкцій відповідно до встановленого законом порядку уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Стаття 218 ГК України встановлює підстави господарсько-правової відповідальності. Так, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до положень, закріплених статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Враховуючи, що факт порушення позивачем п 2.6. ст. 2 Положення про проведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ N 637 від 15.12.2004 р. є недоведеним, тому підстав для застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно п. 1 Указу Президента України "Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки" від 12.06.1995 р. N 436/95 судом не вбачається, а застосування штрафних санкцій за порушення вимог Порядку реєстрації та ведення книг обліку розрахункових операцій даним Указом та й жодним іншим нормативно-правовим актом не передбачено.

Крім того, відповідно до п. 7.16 Положення N 637, під час перевірки органами контролю повного і своєчасного оприбуткування коштів, що надійшли до каси від здійснення господарської діяльності, записи в касовій книзі звіряються за сумами та строками з даними відповідних прибуткових касових ордерів (із залученням у разі потреби таких виправдних документів: розрахункових документів, квитанцій до прибуткових касових ордерів, рахунків-фактур, товарно-транспортних і податкових накладних тощо). Перевіряється також проведення записів щодо реєстрації зазначених ордерів (за сумами і датами) у журналі реєстрації прибуткових і видаткових касових документів.

Податковим органом було порушено п. 7.19 Положення N 637, у якому зазначено, що під час перевірки органи контролю мають брати до уваги те, що за наявності в касі підприємства готівки, яка не підтверджена прибутковими касовими ордерами, вона вважається неоприбуткованою в касі та зараховується в дохід підприємства, а саме податковим органом не було взято до уваги той факт, що оприбуткування готівки було підтверджено прибутковими касовими ордерами.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно та з порушенням норм чинного законодавства було винесено оскаржуване рішення, що в свою чергу призвело до порушень прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Акт державного або іншого органу це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акту недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акту недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доказів, які б спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В супереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним рішення.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанови, зокрема, визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень.

Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд також бере до уваги, що згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про скасування рішення про застосування штрафних санкцій Державної податкової інспекції у Деснянському районі м. Києва від 28.04.2009р. № на суму 97457,65 грн., підлягають задоволенню в повному обсязі.

Частиною 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачається, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 17, 94, 158, 162, 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2. Скасувати рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій Державної податкової інспекції у Деснянському районі м. Києва від 28.04.2009 р. № на суму 97457,65 грн.

3. Судові витрати в сумі 3 грн. 40 коп. судового збору присудити на користь Закритого акціонерного товариства «Фоззі-В`за рахунок Державного бюджету України.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, встановленого цим Кодексом, якщо таку заяву не було подано.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її складання в повному обсязі за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання через суд першої інстанції заяви про апеляційне оскарження з наступним поданням протягом двадцяти днів апеляційної скарги. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя О.Є. Пилипенко

Дата підписання повного тексту постанови: 22.01.2010 р.