Справа № 460/1061/19
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2019 року м. Рівне №460/1061/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: не прибув,

відповідача: представник Корольчук Наталія Іванівна ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
доМіністерства юстиції України
про визнання бездіяльності протиправною, стягнення заборгованості та моральної ї шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), в якому просив суд:

1.Визнати бездіяльність (соботаж) відповідача щодо надмірно тривалого не виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононова та інші проти України» від 06.06.2013, яким зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь О. Печончика в частині виконання ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008, - незаконною і протиправною;

2. Стягнути з відповідача на його користь кошти для придбання житла (матеріальну шкоду, збитки, сатисфакцію, грошову оцінку, еквівалент) в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80 000 доларів США за курсом Національного банку України, що згідно перерахунку на час подачі позову становить 2 118 440 грн., враховуючи і дискримінаційну, незаконну і протиправну бездіяльність відповідача, що призвели до надмірно тривалого зволікання (волокита, соботажу) і невиконання судових рішень;

3. Стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 200 000 грн. за дискримінаційну, незаконну і протиправну бездіяльність відповідача, що призвело до надмірно тривалого невиконання та зволікання (волокита, соботаж) виконанням судових рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у Державній виконавчій службі надмірно тривалий час перебуває без належного виконання виконавче провадження № 38662180 з приводу виконання Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кононов та інші проти України» від 06 червня 2013 року, куди входить і заява О. Печончика» щодо виконання рішень національних судів ухвалених на користь позивача, де відповідачем (боржником) є Держава Україна в особі Секретаріату урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, який є структурним підрозділом відповідача, як орган представництва який відповідальний за виконання рішень Європейського суду з прав людини. Вважає, що бездіяльність відповідача є протиправною та такою, що породжує і завдає його сім`ї матеріальної та моральної шкоди та є підставою стягнення коштів для придбання житла. Зазначає, що ухвалою Володимирецького районного суду від 26.06.2008, ухвалено стягнути з Володимирецької селищної ради на користь позивача кошти в сумі 164 004,75 грн. для придбання житла. Однак, зазначене відповідачем не виконується, хоча наявне рішення Європейського суду з прав людини. Крім того, зазначив, що з метою придбання житла він взяв за основу оголошення із Інтернет ресурсу про продаж будинку за ціною 80 000 доларів США. Також, позивачем заявлено до стягнення моральної шкоди у розмірі 200 000 гривень за надмірно тривале невиконання судового рішення, з урахуванням глибини і тривалості душевних страждань. З підстав наведених у позовній заяві, позивач просив суд позов задовольнити повністю (а.с.2-4).

Ухвалою від 10.05.2019 прийнято позовну заяву до розгляду. Відкрито провадження в адміністративній справі. Вирішено розгляд справи №460/1061/19 провести за правилами загального позовного провадження.

Відповідачем подано відзив на адміністративний позов, де зазначено, що враховуючи вимоги Закону України «Про виконавче провадження» та резолютивну частину рішення суду державний виконавець не може перевищити повноваження, надіславши боржнику - Володимирецькій селищній раді, лист з вимогою сплатити кошти на користь стягувача, оскільки порядок виконання виконавчого провадження № 31166879 регулюється виключно розділом VIII Закону України «Про виконавче провадження». Вказане свідчить про обов`язок боржника добровільно виконати рішення суду до моменту його примусового виконання. Оскільки примусове виконання рішень відбувається в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», то державний виконавець зобов`язаний діяти лише в межах даного закону, вимоги якого є безумовними. Вищенаведене свідчить про те, що державний виконавець вжив усіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів для примусового виконання рішення Володимирецького районного суду. Причина невиконання судового рішення про стягнення коштів з державної установи полягає саме у відсутності відповідних законодавчих заходів, які б забезпечували виконання цього рішення, а не у бездіяльності органу ДВС. Також, згідно з рішенням Європейського суду «Козачек проти України», встановлено, що в українському законодавстві ні суди, ні виконавча служба не мають права скасовувати закони або зобов`язувати державу вносити зміни в закон про бюджет. У справі «Лавров проти Росії» Європейський суд дійшов висновку, що «незгода заявника з розміром належної до сплати суми не може слугувати виправданням його відмови співпрацювати в рамках ухваленого на його користь рішення суду. Таким чином, Суд визначає, що починаючи з 28.02.2011, заявник перешкоджає виконанню рішення суду і органи влади не несуть відповідальність за подальшу затримку виконання» (а.с.38-43).

Також, 06.06.2019 на адресу суду від позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив, де останній зазначив, що жодного виконавчого провадження щодо виконання ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 року про стягнення на користь сім`ї ОСОБА_2 коштів у сумі 164 004 грн. для придбання житла у Відділі примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в Рівненській області не перебуває. Відповідно до п. 40 рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року Справа "Півень проти України" (Заява № 56849/00) «Суд нагадує, що державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. А відповідно до п. 22 цього рішення «Суд повторює, що поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні положення. Питання, що має бути розглянуто, полягає у тому, чи надавали заявнику обставини справи, розглянуті в цілому, право на інтерес, який по суті статтею 1 Першого протоколу (Справа «Броньовські проти Польщі», заява №31443/96)». Тому, до тверджень відповідача у відзиві про те, що мова йде не про майновий характер позивач ставиться критично (а.с.49-51).

Через канцелярію суду вх. № 11921/19 09.04.2019 від позивача ОСОБА_2 надійшла заява, в якій просив суд розгляд справи, призначеної на 31.07.2019 об 12:00год., провести без його участі, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.74).

В судовому засіданні представник відповідача з підтстав наведених у відзиві на позов, просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

За заявою позивача ОСОБА_2 ухвалою Володимирецького районного суду від 26.06.2008 року, у зв`язку із тривалим невиконанням рішення суду щодо зобов`язання Володимирецької селищної ради забезпечити ОСОБА_2 житлом відповідно до вказаної мирової угоди (рішення Володимирецького районного суду від 05.06.2007), з метою захисту Конституційного права позивача на житло, судом було змінено спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду від 05.06.2007 та стягнуто з Володимирецької селищної ради в користь позивача кошти в сумі 164 004,75 грн. для придбання житла(а.с.6-7).

Разом з тим, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.11.2011 за результатом розгляду касаційної скарги Володимирецької селищної ради та заступника прокурора Рівненської області, який діяв в інтересах Володимирецької селищної ради, на ухвалу Володимирецького районного суду від 26.06.2008 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.09.2009, абзац другий резолютивної частини ухвали Володимирецького районного суду від 26.06.2008 викладено у новій редакції. А саме: - "Змінити спосіб виконання постанови Володимирецького районного суду Рівненської області від 05.07.2007 року та зобов`язати Володимирецьку селищну раду Рівненської області придбати та надати у користування ОСОБА_2 квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України".

Власне, тривале невиконання рішень національного суду стало підставою звернення позивача до Європейського суду з прав людини.

Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Кононова та інші проти України" (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013 постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, постановлено, що було порушення статті 13 Конвенції, постановлено що, держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, а саме за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_2 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди(а.с.5).

03.07.2013 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Єжовим М.В. відкрито виконавче провадження № 38662180 з примусового виконання рішення №11770/03 виданого 06.06.2013 Європейським судом з прав людини про:

(а) держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити протягом трьох місяців 3000 (три тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 1 (за винятком заяв № 28061/08 та 28071/08), та 1500 (одну тисячу п`ятсот) євро

(і) кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, наведених у Додатку 2, та

(іі) заявникам за заявами № 28061/08 та 28071/08 в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

(b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти(а.с.11).

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо надмірно тривалого невиконання рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Кононова та інші проти України" від 06.06.2013 , позивач звернувся із захистом своїх прав, свобод та інтересів до суду.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Такі вимоги закону, щодо обов`язковості виконання судових рішень та контролю з боку суду за його виконанням відповідають Рекомендаціям Ради Європи в галузі адміністративного судочинства та адміністративного права.

Рекомендації REC (2003) 16 Комітету Міністрів державам-членам щодо виконання адміністративних і судових рішень у сфері адміністративного права, яка була прийнята Комітетом Міністрів 09.09.2003 року на 851 нараді зазначено, що дієвість правосуддя вимагає виконання судових рішень у сфері адміністративного права, особливо, коли вони стосуються адміністративних органів; нагадуючи у зв`язку з цим про права, які захищає Європейська конвенція з прав людини, невід`ємною частиною яких є виконання судових рішень у межах розумного строку.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Отже, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 та набрала чинність в України 11.09.1997, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до преамбули Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV (далі - Закон України № 3477-IV від 23.02.2006), цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( 995_004 ) і протоколів ( 994_535, 994_059, 994_802, 994_804, 994_170, 994_171, 994_536, 994_537, 994_180, 994_527 ) до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до Європейського суду з прав людини проти України.

В силу вимог ст. 2 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006, рішення є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції ( 995_004 ). Порядок виконання Рішення визначається цим Законом, Законом України "Про виконавче провадження", іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей, що передбачені цим Законом.

За приписами Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 та Указу Президента України від 25.06.2002 №581 ( 581/2002 ) "Про Порядок здійснення захисту прав та інтересів України під час розгляду справ у закордонних юрисдикційних органах", Кабінет Міністрів України постановою Про заходи щодо реалізації Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 31.05.2006 №784 (далі - Постанова №784) постановив покласти на Міністерство юстиції функції органу, відповідального за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та виконання його рішень.

Зі змісту цієї норми Постанови № 784 судом встановлено, що органом представництва відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини є Міністерство юстиції України.

За приписами ч.1-3 ст.11 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006, протягом десяти днів від дня одержання повідомлення про набуття Рішенням статусу остаточного Орган представництва:

а) надсилає Стягувачеві повідомлення з роз`ясненням його права порушити провадження про перегляд справи та/або про його право на відновлення провадження відповідно до чинного законодавства;

б) повідомляє органи, які є відповідальними за виконання передбачених у Рішенні додаткових заходів індивідуального характеру, про зміст, порядок і строки виконання цих заходів. До повідомлення додається переклад Рішення, автентичність якого засвідчується Органом представництва.

Контроль за виконанням додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, що здійснюються під наглядом Комітету міністрів Ради Європи, покладається на Орган представництва.

Орган представництва в рамках здійснення передбаченого частиною другою цієї статті контролю має право отримувати від органів, які є відповідальними за виконання додаткових заходів індивідуального характеру, передбачених у Рішенні, інформацію про хід і наслідки виконання таких заходів, а також вносити Прем`єр-міністрові України подання щодо забезпечення виконання додаткових заходів індивідуального характеру.

Поміж тим, згідно із ст.1 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006, у цього Законі орган представництва вживається у такому понятті - орган, відповідальний за забезпечення представництва України в Європейському суді з прав людини та координацію виконання його рішень.

З системного аналізу вищезазначених норм права суд дійшов висновку, що відповідальним за виконання рішень Європейського суду з прав людини та його координацію є Міністерство юстиції України.

Водночас, доказів контролю Міністерства юстиції України, як відповідального за виконанням рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кононова та інші проти України" (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в порядку визначеному ст.11 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру, в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_2 - суду відповідачем не надано.

Натомість, доводи відповідача щодо вжиття ним всіх необхідних заходів для виконання рішення Європейського суду з прав людини та відсутність необхідних законодавчих актів, які б забезпечували виконання цього рішення - не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відтак, позовна вимога про визнання протиправною бездіяльності Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі "Кононова та інші проти України" (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_2 - підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача на його користь коштів для придбання житла (матеріальну шкоду, збитки, сатисфакцію, грошову оцінку, еквівалент) в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80 000 доларів США за курсом Національного банку України, що згідно перерахунку на час подачі позову становить 2 118 440 грн., враховуючи і дискримінаційну, незаконну і протиправну бездіяльність відповідача, що призвели до надмірно тривалого зволікання (волокита, соботажу) і невиконання судових рішень, то суду слід зазначити наступне.

Так, вказана частина позовних вимог обгрунтована необхідністю проведення судом відновлення провадження чи повторного розгляду справи адміністративним судом відповідно до ч.2 ст. 10 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суду слід зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 10 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 регламентовано, що з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру.

В ч. 2 цієї статті Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 визначено, що додатковими заходами індивідуального характеру є:

а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції ( 995_004 ) (restitutio in integrum);

б) інші заходи, передбачені у Рішенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом:

а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі;

б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

З системного аналізу наведених норм права судом встановлено, що повторний розгляд справи судом, включаючи відновлення провадження у справі можливий лише у випадку застосування Європейським судом з прав людини такого додаткового заходу індивідуального характеру, як відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який Стягувач мав до порушення Конвенції ( 995_004 ) (restitutio in integrum).

Так, рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Кононова та інші проти України" (заява №11770/03 та 89 інших заяв) від 06.06.2013 постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, постановлено, що було порушення статті 13 Конвенції, постановлено що, держава-відповідач має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, а саме за заявою 37355/0828/07/2008 зобов`язано державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_2 , а саме (згідно тексту рішення та додатку 1 до нього) - ухвалу Володимирецького районного суду Рівненської області від 16.07.2002 року, яка змінена ухвалою того ж суду 26.06.2008 року (у світлі рішень того ж суду від 05.06.2007 року та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2008 року) та сплатити протягом трьох місяців на користь заявника (позивача) 3000 євро в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Отже, рішенням від 06.06.2013 (заява №11770/03 та 89 інших заяв) Європейський суд з прав людини зобов`язав державу Україна виконати рішення національних судів, ухвалених на користь ОСОБА_2 .

Тобто, відповідно до ч. 2 цієї статті Закону України № 3477-IV від 23.02.2006, з метою забезпечення відновлення порушених прав Стягувача, Судом вжито додаткові заходи індивідуального характеру, а саме " інші заходи, передбачені у Рішенні (б)".

Таким чином, Рішенням Європейського суду з прав людини щодо позивача не визначено вказаного вище додаткового заходу індивідуального характеру, що могло бути підставою для повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.

Крім того, суду слід зазначити, що жодною процесуальною нормою національного законодавства не передбачено повторний розгляд судом справи у порядку позовного провадження при наявності рішення суду, що набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відтак, позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь коштів для придбання житла (матеріальну шкоду, збитки, сатисфакцію, грошову оцінку, еквівалент) в національній валюті (гривні) у сумі еквівалентній 80 000 доларів США за курсом Національного банку України, що згідно перерахунку на час подачі позову становить 2 118 440 грн., враховуючи і дискримінаційну, незаконну і протиправну бездіяльність відповідача що призвели до надмірно тривалого зволікання (волокита, соботажу) і невиконання судових рішень - не підлягає задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача - Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 200 000 грн. за дискримінаційну, незаконну і протиправну бездіяльність, що призвело до надмірно тривалого невиконання та зволікання (волокита, соботажу) виконанням судових рішень, то суду необхідно зазначити таке.

Положеннями ст. 56 Конституції України, гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування відповідальності на підставі ст. 1167 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.

Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 №4 (пункт 3) визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрату немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 зазначеної Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами цей розмір підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач ОСОБА_2 мотивував тим, що він та його сім`я отримав надмірно тривалі щоденні душевні страждання, у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, значне накопичення негативних емоцій, стресу та переживань які негативно відображаються як на його здоров`ї так і на ділових якостях, а також на репутації як громадянина, так і адвоката.

Проте, позиваче не надано доказів на підтвердження факту які саме дії чи бездіяльність відповідача відображаються на його ділових якостях, репутації адвоката та громадянина, не зазначено з яких міркувань позивач виходив визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено протиправну бездіяльність Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі "Кононова та інші проти України" (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_2 щодо зобов`язання придбати та надати у користування позивачу квартиру, яка має відповідати вимогам статей 48, 50 Житлового кодексу України.

Це безумовно потребує від нього додаткових зусиль по організації свого побуту та побуту членів його сім`ї. Сама по собі тривалість невиконання судового рішення завдає моральних страждань, посилює відчуття безнадійності та відсутності правового захисту. Відповідні моральні страждання посилюються також й тим, що ситуація не зазнає змін навіть після ухвалення рішення Європейського суду з прав людини, яким зобов`язано виконати рішення національних судів щодо позивача.

Таким чином, враховуючи вище наведені норми законодавства, враховуючи частину вимог позивача, які підлягають до задоволення, враховуючи доведеність заподіяної моральної шкоди позивачу, виходячи з характеру допущених стосовно нього порушень, глибини та обсягу його моральних страждань, засад розумності, виваженості і справедливості, а також з урахуванням інших обставин у даній справі, які мають істотне значення, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди і вважає, що необхідно стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач Міністерство юстиції України, як суб`єкт владних повноважень частково обґрунтував обставини, на яких ґрунтуються його заперечення, а позивач частково довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження у ході розгляду справи, то поданий позов необхідно задовольнити частково.

Підстави для застосуванні ст. 139 КАС - у суду відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Міністерства юстиції України щодо виконання рішення Європейського суду з прав людини від 06 червня 2013 року у справі "Кононова та інші проти України" (заява № 11770/03 та 89 інших заяв) в частині виконання рішення національного суду, ухваленого на користь ОСОБА_2 .

Стягнути з Міністерства юстиції України (, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 05 серпня 2019 року.

Суддя Зозуля Д.П.