Справа № 420/6311/18
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6311/18
Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Джабурія О.В.

суддів - Вербицької Н.В.

- Кравченка К.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційними скаргами Державної фіскальної служби України, Луганської митниці ДФС на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Луганської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ПОЗОВНІ ВИМОГИ ТА

НАСЛІДКИ ВИРІШЕННЯ ПОЗОВУ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом та просить визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України № 2128-о «Про припинення державної служби» від 02 листопада 2018 року про припинення державної служби ОСОБА_1 , заступнику начальника Луганської митниці ДФС, відповідно до вимог ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу»; поновити на посаді заступника начальника Луганської митниці ДФС; стягнути з Луганської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 заробітну плату за вимушений прогул, починаючи з 02.11.2018 року по дату постановлення рішення по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що відповідно до вимог ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності. При цьому, трудовий договір може бути розірваний у разі нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. Разом з тим, наказом Луганської митниці ДФС № 146 від 13.04.2018 року йому була надана відпустка на період з 16.04.2018 року по 23.07.2018 року, однак припинення державної служби відбулося 02.11.2018 року, тобто оскаржуваним наказом порушено гарантії ст.40 КЗпП України, адже обставини нез`явлення на роботу протягом чотирьох місяців поспіль не було. Крім того, в порушення ст.49-2 КЗпП України відповідач не направляв повідомлення про вивільнення з державної служби не пізніше як за два місяці.

Представником Державної фіскальної служби України до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що до ДФС України надійшов лист Луганської митниці ДФС з пропозицією розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника Луганської митниці ДФС на підставі ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу». Було встановлено, що загальна кількість календарних днів тимчасової непрацездатності позивача протягом 2018 року становить 185 днів, при цьому, втрата працездатності під час виконання посадових обов`язків відсутня. Наявність підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. Луганська митниця ДФС є прикордонною митницею, яка здійснює митний контроль та митне оформлення товарів комерційного призначення, транспортних засобів, які переміщуються з/до Російської Федерації. Крім того, вказаний контролюючий орган здійснює діяльність в зоні проведення антитерористичної діяльності, що вимагає, зокрема з боку заступника начальника митниці ДФС, належної організації роботи вказаного органу ДФС. Позивач обіймаючи високу посаду - заступника начальника Луганської митниці ДФС був пов`язаний обов`язком особливих відносин довіри та лояльності до держави, повинен зважувати все, що стосувалося виконання його професійних завдань та правових наслідків щодо незнаходження на роботі більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, що прямо передбачено ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу». Таким чином, ДФС України вважає оскаржуваний наказ винесений з дотриманням вимог чинного законодавства у сфері державної служби (т.1 а.с.138-141).

Представником Луганської митниці ДФС до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що протягом 2018 року період тимчасової непрацездатності позивача становить з 02.01.2018 року по 08.02.2018 року, з 09.02.2018 року по 07.03.2018 року, з 08.03.2018 року по 13.04.2018 року, з 16.07.2018 року по 13.08.2018 року, з 14.08.2018 року по 06.09.2018 року, з 06.09.2018 року по 03.10.2018 року, з 04.10.2018 року по 05.10.2018 року, тобто загальний термін тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 у 2018 році становить 185 календарних днів, тому Луганська митниця ДФС звернулась до ДФС України з пропозицією розглянути питання щодо звільнення позивача відповідно до вимог ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу». Наявність таких підстав припинення державної служби обумовлена тим, що тривала відсутність державного службовця у випадку тимчасової непрацездатності може негативно впливати на функціонування державного органу, де особа проходить державну службу. До періоду тимчасової непрацездатності зараховуються всі календарні дні звільнення від роботи за листком непрацездатності, у тому числі святкові, неробочі і вихідні дні, які припадають на такий період. З наданих листків непрацездатності вбачається, що загальний час тимчасової непрацездатності становить 185 днів, а тому у Луганської митниці ДФС та Державної фіскальної служби України були законні підстави для припинення державної служби позивача, а тому наказ № 2128-о від 02 листопада 2018 року є правомірним (т.1 а.с.114-118).

Ухвалою суду від 06 грудня 2018 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідачів проти позовних вимог заперечували в повному обсязі, просили відмовити в їх задоволенні.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 02 листопада 2018 року № 2128-о «Про припинення державної служби». Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Луганської митниці ДФС з 02 листопада 2018 року. Стягнуто з Луганської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39 681,73 грн. (тридцять дев`ять тисяч шістсот вісімдесят одну гривню 73 копійок) без урахування обов`язкових відрахувань. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Луганської митниці ДФС з 02 листопада 2018 року та в частині стягнення з Луганської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 9000,00 грн. (дев`ять тисяч гривень 00 копійок) без урахування обов`язкових відрахувань.

На вказане рішення суду Державна фіскальна служба України, Луганська митниця ДФС подали апеляційні скарги. Апелянти просять скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні адміністративного позову. Апелянти в своїх апеляційних скаргах зазначають, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені норми матеріального права, у зв`язку з чим, на думку апелянтів, рішення є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Згідно до вимог ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

КОЛЕГІЯ СУДДІВ ВСТАНОВИЛА

19 лютого 2016 року наказом Державної фіскальної служби України № 431-о скасовано наказ Державної митної служби України від 29.02.2012 року № 422-к «Про припинення перебування на державній службі» в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_1 , заступника начальника Луганської митниці - начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Луганської митниці ДФС (т.1 а.с.5).

02 листопада 2018 року наказом Державної фіскальної служби України № 2128-о припинено державну службу ОСОБА_1 , заступнику начальника Луганської митниці ДФС, у зв`язку з нез`явленням його на службі більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» (т.1 а.с.66).

05 листопада 2018 року Луганською митницею ДФС на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про припинення державної служби 02.11.2018 року у зв`язку з нез`явленням його на службі більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» та повідомлено про необхідність звернутися до Луганської митниці ДФС для ознайомлення з наказом та отримання трудової книжки (т.1 а.с.11).

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає та враховує наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулюються Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).

Згідно до вимог ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

ОБҐРУНТУВАННЯ ДОВОДІВ СТОРІН

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття Державною фіскальною службою України наказу від 02 листопада 2018 року № 2128-о «Про припинення державної служби» слугувало подання Луганської митниці ДФС (т.1 а.с.66-67).

Згідно листа (подання) Луганської митниці ДФС № 1273/8/12-70-04 від 01.11.2018 року з 18.04.2016 року і по даний час заступник начальника Луганської митниці ДФС ОСОБА_1 безперервно відсутній на службі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або відпусткою. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 протягом 2018 року внаслідок тимчасової непрацездатності був відсутній на службі більш як 150 календарних днів, Луганська митниця ДФС звернулась із пропозицією розглянути питання щодо звільнення ОСОБА_1 , заступника начальника Луганської митниці ДФС з займаної посади на підставі вимог ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу» (т.1 а.с.67-68).

В листі Луганської митниці ДФС № 1273/8/12-70-04 від 01.11.2018 року зазначені періоди тимчасової непрацездатності позивача:

згідно листка непрацездатності АДЖ № 375725 з 15.12.2017 року по 08.02.2018 року, стати до роботи з 09.02.2018 року (т.1 а.с. 69, 124)

згідно листка непрацездатності АДЖ № 536959 з 09.02.2018 року по 07.03.2018 року, продовжує хворіти (т.1 а.с. 70, 125)

згідно листка непрацездатності АДЖ № 537143 з 08.03.2018 року по 13.04.2018 року, стати до роботи 14.04.2018 року (т.1 а.с. 71, 126)

згідно листка непрацездатності АДЖ № 537799 з 16.07.2018 року по 13.08.2018 року, стати до роботи 14.08.2018 року (т.1 а.с. 72, 128)

згідно листка непрацездатності АДЖ № 633355 з 14.08.2018 року по 06.09.2018 року, стати до роботи 07.09.2018 року (т.1 а.с. 73, 129)

згідно листка непрацездатності АДЖ № 315032 з 06.09.2018 року по 03.10.2018 року, продовжує хворіти (т.1 а.с. 74, 130)

згідно листка непрацездатності АДЖ № 315085 з 04.10.2018 року по 05.10.2018 року, стати до роботи 06.10.2018 року (т.1 а.с.67-68).

Отже, як вбачається з вказаного листа (подання) Луганської митниці ДФС та письмового відзиву Луганської митниці ДФС по даній справі, обрахунок періоду відсутності позивача на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності здійснено за календарний рік, з 02.01.2018 року по 05.10.2018 року (т.1 а.с.67-68, 114-118).

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 19 серпня 2016 року № 12209/0/14-16/06 щодо застосування норм частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» дні тимчасової непрацездатності слід розраховувати протягом робочого року.

Разом з тим, чинним законодавством про державну службу не визначено поняття «робочий рік».

При цьому, статтею 75 Кодексу законів про працю України передбачено, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Отже, проаналізувавши норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що робочий рік - це період часу, який за тривалістю рівний календарному року (12 місяців), але на відміну від календарного року обчислюється для кожного державного службовця не з 1 січня, а з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Таким чином, дні тимчасової непрацездатності у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом більш як 150 календарних днів протягом року (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади), слід розраховувати протягом робочого року державного службовця, тобто з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Вказаний висновок відповідає роз`ясненню Національного агентства України з питань державної служби від 20.09.2017 року № 7891/13-17 «Щодо надання роз`яснень окремих положень Закону України «Про державну службу».

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної фіскальної служби України від 19.02.2016 року № 431-о скасовано наказ Державної митної служби України від 29.02.2012 року № 422-к «Про припинення перебування на державній службі» в частині припинення перебування на державній службі в митних органах України ОСОБА_1 , заступника начальника Луганської митниці - начальника служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил та поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Луганської митниці ДФС (т.1 а.с.5).

19 лютого 2016 року Луганською митницею ДФС винесено наказ № 72-о, яким ОСОБА_1 поновлено на посаді заступника начальника Луганської митниці ДФС та скасовано наказ Луганської митниці від 01.03.2012 року № 242-к «По особовому складу» (т.1 а.с. 120).

19 лютого 2016 року до трудової книжки ОСОБА_1 НОМЕР_1 внесено запис № 28, яким запис № 27 визнано недійсним, поновлено на посаді заступника начальника Луганської митниці ДФС (т.1 а.с. 123).

При цьому, згідно наказу Луганської митниці ДФС від 13.04.2018 року № 146-в про надання відпустки ОСОБА_1 щорічна основна відпустка на 30 календарних днів надана позивачу за період роботи з 19.02.2016 року по 18.02.2017 року, з 19.02.2017 року по 18.02.2018 року, з 19.02.2018 року по 18.02.2019 року (т.1 а.с. 127).

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що робочий рік ОСОБА_1 слід відраховувати з дати призначення на посаду в Луганській митниці ДФС, тобто з 19 лютого календарного року.

При цьому, у період з 19.02.2018 року по 05.10.2018 року (протягом робочого року) загальний період тимчасової непрацездатності ОСОБА_1 становить 136 календарних днів, що є меншим ніж 150.

Крім того, приписами ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу» визначено право припинення державної служби у разі нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Згідно приписів ст.25 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» листок непрацездатності для проведення безперервного курсу лікування та оздоровлення може видаватися на строк до 10 місяців. За такими особами протягом цього строку зберігається місце роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, листок непрацездатності АДЖ № 375725 ОСОБА_1 виданий КУ «Міський протитуберкульозний диспансер» (т.1 а.с.124).

Разом з тим, відповідачами не надано будь-яких доказів на підтвердження дослідження підстав відсутності ОСОБА_1 на службі на підставі листків непрацездатності, які видані щодо захворювання стосовно якого чинним законодавством встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади).

За таких підстав, доводи представників апелянтів стосовно того, що у Державної фіскальної служби України та Луганської митниці ДФС були законні підстави для припинення державної служби ОСОБА_1 відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу», є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на те, відповідачем не дотримано норми ст.40, 49-2 Кодексу законів про працю України щодо попередження про вивільнення не пізніше ніж за два дні та можливості звільнення лише у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, оскільки позивача звільнено з посади відповідно до ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу», а, відповідно до вимог ст.5 Закону України «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються безпосередньо Законом України «Про державну службу», дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Так, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Згідно ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України № 2128-о «Про припинення державної служби» від 02 листопада 2018 року про припинення державної служби ОСОБА_1 , заступнику начальника Луганської митниці ДФС, відповідно до вимог ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу», є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню на користь позивача, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно довідки Луганської митниці ДФС від 12.12.2018 року № 41 заробітна плата ОСОБА_1 за останні 2 місяці роботи складає 0,00 грн., при цьому середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 складає 9000,00 грн., а середньоденна заробітна плата - 409,09 грн. (а.с. 136).

Так, згідно розрахунку норм тривалості робочого часу на 2018 рік, кількість робочих днів листопаді - 22 (з 03.11 по 30.11 - 20 робочих днів), у грудні - 20.

Згідно розрахунку норм тривалості робочого часу на 2019 рік, кількість робочих днів у січні - 21, у лютому - 20, у березні - 20 (по 25.03 - 16 робочих днів).

Тобто, у період з 03.11.2018 року по 25.03.2019 року загальна кількість робочих днів складає 97 день.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.11.2018 року по 25.03.2019 року у розмірі 39 681,73 грн. без урахування обов`язкових відрахувань.

Приймаючи до уваги вищевикладене, з урахуванням встановлених фактів, оцінюючи надані докази в сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч.2 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційних скаргах про те, що судове рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідачі, які є суб`єктами владних повноважень, свою позицію суду не доказали та не обґрунтували її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Державної фіскальної служби України, Луганської митниці ДФС залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя Джабурія О.В.
Судді Кравченко К.В. Вербицька Н. В.