Справа № 580/1844/19
Суддя: В.О. Гаврилюк
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року справа № 580/1844/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилюка В.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління державної судової адміністрації України в Черкаській області про визнання протиправною відмови та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) подав позов до територіального управління державної судової адміністрації України в Черкаській області (, далі - управління ДСА, відповідач), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:

- визнати за позивачем, суддею у відставці ОСОБА_1 , право на нарахування довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати судді відповідного місцевого суду, яке складається із посадового окладу з розрахунку у 15 мінімальних заробітних плат, встановлених законом, плюс 80% за вислугу років плюс 10% за адміністративну посаду судді місцевого суду, з урахуванням мінімальної заробітної на кожний наступний бюджетний період, починаючи з 04.12.2018 року;

- визнати протиправною відмову територіального управління державної судової адміністрації України у Черкаській області у видачі ОСОБА_1 - судді відставці, довідки для перерахування довічного грошового утримання судді у відставці та зобов`язати територіальне управління державної судової адміністрації України у Черкаській області надавати довідку для перерахування довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із посадового окладу судді місцевого суду з розрахунку у 15 мінімальних заробітних плат, встановлених законом, плюс 80% за вислугу років плюс 10% за адміністративну посаду судді місцевого суду, з урахуванням мінімальної заробітної плати на кожний наступний бюджетний період, починаючи з 04.12.2018 року виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної відповідно Законом Україні "Про державний бюджет України" на кожний рік;

- зобов`язати ТУ ДСА України у Черкаській області провести нарахування та виплату довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 за грудень місяць 2018 та наступний період, починаючи з 1 січня 2019 року до виконання рішення суду , на підставі рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018, виходячи з 15 мінімальних заробітних плат, з урахуванням раніше виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог зазначено те, що позивач працював на посаді судді Монастирищенського районного суду Черкаської області. Постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 та наказу голови Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23.09.2016 були припинені повноваження позивача у зв`язку зі звільненням з посади судді та виходом у відставку.

На підставі рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив надати йому довідку для перерахування належного позивачу грошового утримання, виходячи із мінімальної заробітної плати, а не з із прожиткового мінімуму.

Відповідач відмовив у наданні такої довідки, посилаючись на пункт 3 розділу II "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-УІІ від 06.12.2017 року, лист Міністерства фінансів України № 08040-11-10/1707 від 21.09.2019 року, лист Міністерства соціальної політики України № 2230/0/2-19/54.

Позивач вважає дану відмову незаконною, оскільки відповідач шляхом відмови у наданні довідки для перерахунку грошового утримання судді у відставці відповідно до рішення Конституційного Суду України № 11-Р/2018, яке передбачає нарахування суддівської винагороди, виходячи показників мінімальної заробітної плати, а не з показників прожиткового мінімуму, на відповідний період передбачений Бюджетним кодексом України, порушує конституційне право позивача на отримання гарантованої державою винагороди, оскільки згідно з частиною 3 статті 129 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в первинній редакції посадовий оклад судді місцевого суду встановлений у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно і з січня 2014 року встановлено 12 мінімальних заробітних плат; а починаючи з січня 2015 року посадовий оклад судді місцевого суду був встановлений у розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду від 12.06.2019 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у адміністративній справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

02 липня 2019 року до суду надійшов письмовий відзив на адміністративний позов, в якому відповідач просив в задоволенні позову відмовити повністю, зазначивши при цьому, що з огляду на рішення Конституційного Суду України № 11-р/2018 від 04.12.2018, з 04.12.2018 року посадові оклади суддів місцевого суду за Законом № 2453-VІ мають бути перераховані, виходячи із 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого в 1762 грн, а з 01.12.2019 - виходячи з 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого в 1921 грн.

Відповідно, такі зміни вимагають перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, виходячи із суддівської винагороди судді, який працює за відповідною посадою.

При цьому відповідач зазначає, що відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати та інших виплат.

10 липня 2019 року позивач подав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що різниться визначення стажу роботи для обрахування права на суддівську винагороду та довічне грошове утримання судді у відставці. Для даних показників за ЗУ № 2453-УІ від 07.07.2010 року враховувався стаж роботи на посадах слідчих та прокурорів, а за ЗУ № 1402-VIII від 2.06.2016 року враховується тільки стаж роботи на посаді судді.

Крім того, за ЗУ № 1402-УІІІ від 2.06.2016 року для отримання суддівської винагороди, передбаченої статтею 23 цього Закону, необхідно пройти кваліфікаційне оцінювання. ЗУ № 2453-VI від 07.07.2010 року таких положень не містив, а тому судді у відставці апріорі не можуть пройти кваліфікаційне оцінювання, а отже не можуть претендувати і на довічне грошове утримання судді у відставці за ЗУ №1402-VIII від 2.06.2016 року, що явно звужує зміст прав суддів у відставці.

Також, різниться підхід у даних Законах для обрахування довічного грошового утримання, оскільки ЗУ № 2453-УІ від 07.07.2010 року передбачав, що: "щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання" (абзац перший частини третьої), та встановлювалося, що "у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання" (абзац другий частини третьої). За ЗУ №1402-VIII від 2.06.2016 року щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.

Крім того, позивач вважає, що відповідач невірно трактує положення ЗУ №1774-VІІ від 6.12.2016 року, оскільки даним Законом визначено базовий рівень посадового окладу судді у розумінні ЗУ "Про судоустрій та статус суддів" у редакції 2016 року, який запровадив для визначення розміру посадового окладу судді, який пройшов атестацію, прожитковий мінімум, про що прямо вказується у статті 53 даного Закону. Даний Закон жодним словом не вказує на зміну обрахування довічного грошового утримання судді у відставці, який вийшов у відставку на підставі ЗУ № 2453-VІ від 07.07.2010 .

Посилання відповідача на відсутність офіційного тлумачення пункту 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" ЗУ № 1774-VІІ від 6.12.2016 року, не є підставою для відмови у позові, оскільки відповідно до положень ст. 5 ЦК України даний Закон не має зворотної сили і не потребує додаткового роз`яснення рішення Конституційного Суду України.

Позивач зауважує і на те, що після виходу у відставку Держава виплачувала йому довічне грошове утримання судді у відставці саме із розрахунку мінімальної заробітної плати, а не з прожиткового мінімуму, чим визнала право на саме на такий розрахунок довічного грошового утримання судді у відставці.

Крім того, ні в самих ЗУ № 1402-VІІІ від 2.06.2016 року та № 1774-VІІІ 06.12.2016, ні в їх "Перехідних та прикінцевих положеннях" жодним чином мова не йде про зміну нарахування довічного грошового утримання судді у відставці, визначеного за ЗУ № 2453-VІ від 07.07.2010, про що вказано в Рішенні КС України № 11-р/2018, тому будь-яких законних підстав у суду для відмови у позові, як зазначає позивач, немає.

Розгляд справи по суті відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розпочато через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, повно, всебічно, об`єктивно дослідивши надані у справі докази, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов до такого висновку.

Суд встановив, що відповідно до постанови Верховної ради України від 22.09.2016 № 1600-VІІІ відповідно до пунктів 2, 3 та 9 частини 5 статті 126 Конституції України ОСОБА_1 звільнено з посади судді Монастирищенського районного суду Черкаської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

11 квітня 2019 року до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Черкаській області звернувся ОСОБА_1 з заявою про надання довідки про розмір суддівської винагороди для проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Відповідач надав позивачеві довідку № 04-772/19 від 23.04.2019, втім, останній не погоджуючись з розрахунками даної довідки та вважаючи, що обчислення суддівської винагороди для визначення щомісячного довічного грошового утримання має здійснюватися виходячи з розміру 15 мінімальних заробітних плат, звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зважає на таке.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Пунктом 2 розділу XII Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" (далі - Закон №1402-VIII) визнано таким, що втратив чинність з дня набрання чинності цим Законом, Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI) крім положень, зазначених у пунктах 7, 23, 25, 36 цього розділу.

При цьому, згідно пункту 23 цього розділу до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010р., №№ 41-45, ст.529; 2015р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами).

Попередньо, ч. 3 ст.133 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" встановлено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Проте, рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 у справі № 1-7/2018 (4062/15) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини 3 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VІІІ. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

Пунктом 3 резолютивної частини рішення Конституційного суду України зазначено, що положення частини 3, частини 10 статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, які визнані неконституційними даним рішенням Конституційного суду України, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Тобто нарахування суддівської винагороди відповідно до вказаного рішення повинно здійснюватися з 04.12.2018.

Однак, частиною 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 1774), що набрав чинності з 01.01.2017, установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01.01.2017.

Дана норма є чинною, неконституційною не визнавалась, а отже підлягає застосуванню ТУ ДСА України у Черкаській області.

Щодо застосування Закону № 1774 Верховний Суд в постанові від 20.04.2018 у справі №П/811/638/17 зазначив, що норми Закону № 1774 впливаючи на числове вираження розміру суддівської винагороди, безпосередньо не стосуються її визначення, позаяк ними врегульовано виключно порядок застосування мінімальної заробітної плати при обрахунку суддівської винагороди. Нормами Закону № 1774 лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою.

У рішенні від 15.11.1996 у справі "Кантоні проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з ч.1 ст.17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Так, у рішенні від 19.04.2000 № 6-рп/2000 Конституційний Суд України охарактеризував сутність бланкетної норми, зазначивши, що основна особливість бланкетної диспозиції полягає в тому, що така норма має загальний і конкретизований зміст, а зміни, що вносяться до нормативно-правових актів інших галузей права, посилання на які містить бланкетна диспозиція, не змінюють словесно-документну форму кримінального закону.

Оскільки інститут мінімальної заробітної плати є міжгалузевим інститутом, суд приходить до висновку, що положення Закону № 1774 не втручаються у регулювання відносин судоустрою, проте, ними запроваджено саме зміни по відношенню до загального правового регулювання розміру заробітної плати, що має бути безпосередньо враховано при визначенні її величини.

Тобто, з урахуванням Законів України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, а також від 07.07.2010 № 2453-VI, та Закону України від 06.12.2016 № 1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", з 01.01.2017 посадовий оклад судді, який не проходив кваліфікаційне оцінювання, становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення, зокрема статті 95 Конституції України, в Рішенні від 25.01.2012 № 3-рп/2012 зазначив, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов`язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. Також, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 27.11.2008 № 26-рп/2008, закон про Державний бюджет України як правовий акт, що має особливий предмет регулювання (визначення доходів та видатків на загальносуспільні потреби), створює належні умови для реалізації законів України, інших нормативно-правових актів, ухвалених до його прийняття, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами і територіальними громадами. Тобто, зі змісту частини 2 статті 95 Конституції України, якою встановлюється, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків, слідує, що вони не можуть визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи вищевикладене, ТУ ДСА України у Черкаської області не мало правових підстав для видачі позивачеві довідки про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з посадового окладу у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених Законом України "Про державний бюджет України на 2018 рік" та Законом України "Про державний бюджет України на 2019 рік" у іншому розмірі, який не передбачений Законами № 1402 та № 2453. При цьому розмір посадового окладу, враховуючи положення Закону № 1774-VIII, визначається виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня відповідного календарного року.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими, а вимоги такими, в задоволенні яких слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує таке.

Згідно статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до частини 5 статті 139 вказаного Кодексу у разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, а відповідач не надав суду доказів понесення судових витрат, то підстави для їх розподілу відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 - 246, 255, 295, підпунктом 15.5 пункту 15 частини 1 розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не здійснювати.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасники справи:

1) позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 );

2) відповідач - територіальне управління державної судової адміністрації України в Черкаській області (18015, м. Черкаси, вул. Гоголя, 316, ).

Рішення складене у повному обсязі та підписане 07.08.2019.

Суддя В.О. Гаврилюк