Справа № 815/2683/18
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/2683/18
Головуючий в 1 інстанції: Іванов Е. А.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.,

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.

за участі секретаря - Скоріної Т.С.

апелянта - ОСОБА_1 ;

представника - Одеської обласної державної адміністрації - Костовської О.А.;

представників третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Південного офісу Держаудитслужби - Іванової О.О., Рудика В.П., Татару Д . Д. та Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради - Пужакової Є.С.;

представника третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Ігнатьєва Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними, визнання права та зобов`язати вчинити певні дії,

треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Південний офіс Держаудитслужби, прокуратура Одеської області, Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради, Управління Укртрансбезпеки в Одеській області;

третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог на предмет спору - приватне підприємство «Яна», -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Одеської обласної державної адміністрації (далі - Одеська ОДА) в якому, з урахуванням уточнень (т.2 а. с. 127-133), просив:

- визнати дії протиправними і такими, що обмежують всупереч чинного законодавства, права позивача як споживача та людини з інвалідністю 2-ї групи на безоплатний/безкоштовний проїзд в міських і приміських маршрутах (крім метро та таксі) у 2017-2018 роках;

- визнати право позивача як людини з інвалідністю 2-ї на безоплатний/безкоштовний проїзд в міському та приміському транспорті (крім метро та таксі);

- зобов`язати відповідача та усіх перевізників (крім метро та таксі) розмістити в автобусах перелік пільгових категорій пасажирів, відповідно до чинного законодавства, у тому числі, для людей з інвалідністю 2-ї групи.

- стягнути з відповідача компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 400 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 16 серпня 2017 року близько о 7:30 год. перебував у автобусі державний номер НОМЕР_1 , який рухався за приміським маршрутом №88.

Незважаючи на те, що він є інвалідом 2-ї групи та пред`явив відповідне посвідчення, водій маршрутного таксі відмовився надати йому пільги з проїзду та вимагав повної оплати проїзду.

Із розмови з диспетчером приміського маршруту №88, йому стало відомо, що автотранспортне підприємство, яке здійснювало перевезення не отримує з бюджету компенсації за безоплатне перевезення. Єдине, що запропонував йому директор автотранспортного підприємства, це 50% знижка на проїзд.

Позивач вважає, що ненадання йому як громадянину з інвалідністю права на безоплатний проїзд, обмежує права - на свободу пересування, користування власністю, спілкування, здоров`я та харчування, особисте життя, надання допомоги іншим людям.

Для захисту вказаних прав, позивач вважає, що необхідно поширити дію постанови Кабінету Міністрів України № 354 від 17.05.1993 року «Про безоплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» на інвалідів.

Позивач вказує, що компенсація виплат на перевезення пільгових категорій громадян передбачена ст. 91 Бюджетного кодексу, а тому Одеська ОДА як орган виконавчої влади не може самовільно розпоряджатися бюджетом і вирішувати питання щодо надання або відмову в наданні компенсаційних виплат перевізникам за безоплатний проїзд. Понад те, перевізник, відповідно, не може відмовлятися від прийняття вказаних компенсаційних виплат.

Обґрунтовуючи доводи щодо стягнення моральної шкоди, позивач зазначив, що останні два роки вона полягає у психічних тортурах та переживаннях, знущаннях та приниженнях з боку відповідача, витрат часу, здоров`я, на підготовку та подачу позасудових та судових документів.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду 29 листопада 2018 р. була залишена в силі ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року про залишення без розгляду позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Одеської ОДА компенсації за завдану моральну шкоду.

Суд апеляційної інстанції погодився з доводами суду першої інстанції, що наявні підстави, встановлені в п.3 ч.1 ст. 240 КАС України, оскільки у провадженні іншого суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено.

Вирішуючи справу по суті та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із декілька позицій.

Так, відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання дій Одеської ОДА про порушення права інваліда другої групи на безоплатний проїзд та про визнання за ним такого права, суд виходив із того, що за змістом ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» №875 від 01.03.1991 року (у редакції діючої на час виникнення спірних правовідносин) інваліди другої групи мають право на безкоштовний проїзд в міському транспорті (крім таксі) протягом року, а також на проїзд з 50% знижкою вартості проїзду на приміському і міжміському транспорті, однак лише з 01 жовтня по 15 травня року.

Основуючись на нормах ст. 19 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 р. №2017, суд першої інстанції дійшов висновку, що виключно законами України визначаються пільги щодо оплати транспортних послуг, а тому, враховуючи, що постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» та № 555 від 16.08.1994 року «Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 р. на інвалідів мають статус підзаконних актів, слід застосовувати Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що має вищу юридичну силу.

Розглядаючи вимогу позивача про визнання права на безоплатний проїзд в міському транспорті, суд зазначив про відсутність такого порушеного права, адже жодного звернення позивача до органів влади з приводу перешкоджання, йому як інваліду другої групи, користуватися вказаною пільгою, матеріали справи не містять.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов`язання Одеської ОДА зобов`язати усіх перевізників розмістити в автобусах перелік пільгових категорій пасажирів, відповідно до чинного законодавства, у тому числі для людей з інвалідністю другої групи, суд, покликаючись на п.27 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року №176, зазначив, що це не передбачено законодавством.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на упередженість суду, неповне з`ясування обставин справи та неповне дослідження доказів, що мають значення для справи, на порушення норм міжнародного, матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи апеляції складаються з наступного.

Так, апелянт вважає, що довід суду першої інстанції про те, що за змістом ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди другої групи мають право на безкоштовний проїзд в міському транспорті (крім таксі) протягом року, а також на проїзд з 50% знижкою вартості проїзду на приміському і міжміському транспорті, однак лише з 01 жовтня по 15 травня року, є злочинна його вигадка, оскільки в реальному тексті даного Закону слова «приміському» не має. Таким чином, на думку апелянта, можна дійти висновку, що суддя сам склав зміст цієї норми і тим самим перевищив свої повноваження, адже йому не надано право коригувати законодавчі норми.

Далі, апелянт зазначає, що до 16.08.2017 р. він користувався пільгою щодо безоплатного проїзду на приміських маршрутах, а тому висловлення суду, що позивач не мав право на пільговий проїзд влітку є необґрунтованою.

До того ж апелянт зосередив свою увагу на тому, що суд безпідставно не розглянув його вимоги про відшкодування моральної шкоди, не зазначив, на яких підставах, ця частина позову залишена без розгляду.

У відзиві на апеляцію Одеська ОДА зазначає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та законним, ухваленим із повним з`ясуванням обставин справи, що мають значення для її вирішення, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Представник Одеської ОДА наполягає, що даний державний орган діяв на підставі та в межах конституції та законодавства України.

Інші учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Апелянт ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені доводи викладені в апеляції та просив її задовольнити.

Представник Одеської ОДА проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради вважав апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Представники Південного офісу Держаудитслужби залишили вирішення апеляційної скарги на розсуд суду.

Представник ПП «Яна» проти задоволення апеляційної скарги заперечила.

Перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, додержання норм матеріального та процесуального права, провівши аналіз доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновків про наявність підстав для її часткового задоволення, з огляду на наступне.

Фактичні обставини справи свідчать про наступне.

ОСОБА_1 згідно довідки до акта огляду медико-соціальної комісії №897319 є інвалідом ІІ групи безстроково та, відповідно до довідки №2939 від 21.05.2018 року, отримує пенсію за підставами втрати годувальника та як інвалід ІІ групи довічно.

21.08.2017 року позивач звернувся до начальника Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Одеської обласної державної адміністрації Кононенко В.В., з заявою у якій просив посприяти у відновленню його прав, як інваліда другої групи на безоплатний проїзд в транспорті приміського сполучення; надати роз`яснення та оцінку діям перевізника, який відмовив йому в серпні 2017 року у безоплатному проїзді, провести перевірку автотранспортного підприємства та вжити заходів до водія та керівництва автотранспортного підприємства.

18.09.2017 року начальник Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Одеської обласної державної адміністрації, за результатами розгляду заяви позивача, відповів, що ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» право безоплатного проїзду інвалідам на приміських та міжміських автобусних маршрутах загального користування не передбачено (т.1 а.с.11).

20.09.2017 року позивач звернувся до голови Одеської обласної державної адміністрації з письмовою заявою у якій повідомив про відмову перевізника надати йому безоплатні послуги на маршруті №88 у приміському автомобільному транспорті як інваліду другої групи.

До того ж, акцентував увагу, що Управління транспортно-комунікаційної інфраструктури Одеської ОДА не визнало його право на безоплатний проїзд та просив сприяти у поновленні своїх законних прав.

Також у заяві містилося прохання: надати роз`яснення та оцінку протиправним діям перевізника; провести перевірку автотранспортного підприємства щодо дотримання законодавства; вжити заходів до водія та керівництва автотранспортного підприємства; дати роз`яснення та оцінку діям працівників ООДА (т.1 а.с.12).

Листом від 11.10.2017 року заступник голови Одеської ОДА надав позивачу відповідь, де повідомив, що ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» не передбачає право інвалідів на безоплатний проїзд у приміському транспорті, а також зазначив, що в діях водія автобуса та співробітників Одеської ОДА порушення законодавства не вбачається (т.1 а.с.13).

Досліджуючи питання правильності юридичної кваліфікації спірних правовідносин судом першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Звернувшись до суду з вимогою про визнання за ним права на безоплатний проїзд в міському пасажирському транспорті та приміських маршрутах, позивач фактично обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, тобто предметом оскарження можуть бути тільки акти, які породжують правовідносини, змінюють або припиняють їх.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з положеннями частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

У будь-якому разі обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

Проте, в даному випадку судом першої інстанції не встановлено чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним та спрямованим на відновлення його порушених прав.

Так, зі змісту позову ОСОБА_1 випливає, що Одеська ОДА, відповідно до ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт», як орган виконавчої влади повинна була забезпечити пільгове перевезення пасажирів з відповідною компенсацією витрат перевізникам.

Дійсно статтею 7 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що забезпечення організації пасажирських перевезень на міських автобусних маршрутах загального користування покладається на виконавчий орган сільської, селищної, міської ради відповідного населеного пункту.

За змістом статті 31 цього Закону відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються, у тому числі, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Договір про організацію перевезення пасажирів на автобусному маршруті загального користування міському, приміському та міжміському, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), укладається між органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування та автомобільним перевізником і вважається укладеним з моменту його підписання сторонами (стаття 42 Закону України «Про автомобільний транспорт»).

Згідно з положеннями частин 1, 2, 4 статті 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень.

За змістом частини 2 статті 29 цього Закону органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування зобов`язані надати перевізникам, які здійснюють пільгові перевезення пасажирів та перевезення пасажирів за регульованими тарифами, компенсацію відповідно до закону.

Відповідно до статті 102 Бюджетного кодексу України видатки місцевих бюджетів, передбачені у підпункті «б» пункту 4 частини 1 статті 89 цього Кодексу (державні програми соціального захисту), проводяться за рахунок субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на здійснення державних програм соціального захисту у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання вимог статті 102 Бюджетного кодексу України постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 року № 256 затверджено Порядок фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 3 Порядку головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту населення.

Резюмуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ефективним способом захисту порушеного права позивача на визнання за ним права на безоплатний проїзд приміському транспорті, як людини з інвалідністю другої групи, повинні бути вимоги про визнання протиправною бездіяльності Одеської ОДА щодо неукладання договору про організацію перевезень пасажирів на приміського автобусному маршруті №88, що здійснює приватне підприємство «Яна», у якому встановлюються, у тому числі, розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати.

Викладена позиція суду апеляційної інстанції базується на правових висновках Верховного Суду, що викладені у постанові від 10.04.2019 р. у справі № 161/18677/17.

Дослідивши вимоги ОСОБА_1 про обов`язок Одеської ОДА зобов`язати усіх міських та приміських перевізників (крім метро та таксі) розмістити в автобусах перелік пільгових категорій пасажирів, відповідно до чинного законодавства, у тому числі, для людей з інвалідністю 2-ї групи, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції спірні правовідносини регулюються Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 р. № 176 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2007 р. № 1184).

Так, пункт 27 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року №176, визначає вичерпний перелік інформації, яка повинна розміщуватися в салоні автобуса:

1) витяг із цих Правил (у частині прав та обов`язків водія і пасажира);

2) позначення входу та виходу;

3) відомості про розмір штрафу за безквитковий проїзд і перевезення неоплаченого багажу;

4) відомості про перевізника та страховика (найменування, адреса і телефон);

5) загальна пасажиромісткість із зазначенням окремо кількості місць для сидіння пасажирів;

6) позначення місць розташування аварійних виходів (із зазначенням способу їх відчинення), вогнегасника, аптечки та кнопки екстреної зупинки;

7) напис «Не курити», «Місця для пасажирів з дітьми та інвалідів» (на міських та приміських маршрутах);

8) нумерація місць під час здійснення міжміських та міжнародних перевезень;

9) позначення місць для інвалідів рельєфною піктограмою в порядку, визначеному Мінінфраструктури ( зміни внесені 07.02.2018 р.)

Як випливає з наведеного, серед даного переліку відсутні вимоги що висуваються позивачем.

За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Підтримуючи правову позицію суду першої інстанції щодо наведених висновків, колегія суддів бажає додати наступне.

Відповідно до ст. 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання.

Відповідно до Закону України «Про Кабінет Міністрів України» від 27.02.2014 р. №794 -VIII, Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Стаття 2 КАС України зобов`язує суб`єкта владних повноважень при прийнятті рішень діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Таким чином, покладення, за рішенням суду, обов`язку на Одеську ОДА прийняти рішення, яке за своїм змістом буде суперечити постанові Кабінету Міністрів України, свідчить про примус діяти з порушенням ст. 19 Конституції.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо це не призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення процесуального права суд апеляційної інстанції вбачає в тому, що суд першої інстанції не визначив чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тому, що передбачений законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Між іншим, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2019 року - змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними, визнання права та зобов`язати вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, лише у випадках, встановлених ч.5 ст. 328 КАС України.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 05.08.2019 року.