Справа № 826/12578/17
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2019-08-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про закриття провадження у справі

06 серпня 2019 року м. Київ№ 826/12578/17
Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1
до Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, Міністерства оборони України
третя особа про Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України визнання протиправним та скасування рішення від 01.06.2017
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, Міністерства оборони України, в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 01.06.2017р. оформленої протоколом №580, щодо відмови у погодженні Списку розподілу службового житла по виключенню квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла Міністерства оборони.

- зобов`язати Комісію з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України повторно розглянути питання щодо погодження Списку розподілу житлової площі по виключенню квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла Міністерства оборони України.

- Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України здійснити повторний розгляд списку по виключенню кв. АДРЕСА_1 , з числа службового житла Міністерства оборони України, на підставі наданого у 2016 році та затвердженого начальником гарнізону м.Києва «Списку квартир, що пропонується до виключення з числа службового житла», а також облікової справи полковника у відставці ОСОБА_1 , яка була надана КЕУ м.Києва до розгляду у листопаді 2016 року, - рішення житлової комісії гарнізону м.Київ від 11.02.2015р., оформленої протоколом №16 позачергового засідання, за поданням Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України № 303/25/6-262 від 10.02.2015р.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проходив службу в Збройних Силах України, та з 24.03.2000 року перебуває на квартирному обліку в житловій комісії гарнізону м.Київ пільговиком у позачерговій черзі, як звільнений ветеран військової служби. Так, з метою отримання квартири за адресою: АДРЕСА_2 для постійного проживання, шляхом виключення її зі складу службових, позивач звертався до Київського квартирно-експлуатаційного управління із відповідною заявою. Проте рішенням відповідача від 01.06.2017 оформленої протоколом №580,без зазначення будь-яких причин відмовлено у виключенні квартири АДРЕСА_3 з числа службового житла Міністерства оборони України.

Міністерство оборони України надало суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що є неналежним відповідачем у даній справі, окрім цього до завдань міністерства не віднесено та не передбачено розгляду питань щодо погодження списків розподілу квартир, які пропонується виключити з числа службового житла Міністерства оборони України.

Представником Київського квартирно-експлуатаційного управління також було надано заперечення на адміністративний позов, в яких зазначено, що комісія з розподілу правомірно відмовила позивачу у виключенні квартири з числа службових, оскільки ОСОБА_1 вже був забезпечений житлом за рахунок Міністерства оброни України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.04.2018 в якості співвідповідача по справі залучено Головне квартирно - експлуатаційне управління.

Головним квартирно - експлуатаційним управлінням надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач звертає увагу на те, що позивачу було відмовлено у виключенні з числа службових житла Міністерства оборони України, оскільки відповідно до довідки від 27.12.2012 №11 виданої полковнику запасу ОСОБА_1 про те, що утримує житлову площу у АДРЕСА_4 , 64.5 кв. м., належної Міністерству оборони України.

Відповідно до пунктів 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

28 листопада 2017 року Солом`янською районною в місті Києві державною адміністрацією, на підставі розпорядження Солом`янської районної державної адміністрації від 24.07.2007 № 1413 ОСОБА_1 видано ордер №00707 на праов зайняття службового приміщення квартири АДРЕСА_1 , зі збереженням права перебування на квартирному обліку (а.с.14).

З метою отримання двокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 для постійного проживання, шляхом виключення її зі складу службових, позивач звернувся до Київського квартирно-експлуатаційного управління з заявою про виключення зазначеного житла із статусу «службова» (а.с.17).

Рішенням житлової комісії гарнізону міста Київ від 11.02.2015р. оформленої протоколом №16 позачергового засідання, за поданням Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України №303/25/6-262 від 10.02.2015р., погоджено виключення з числа службового житла Міністерства оборони України, квартири АДРЕСА_1 та надання для постійного проживання, із зняттям з квартирного обліку (а.с.18-20).

Рішенням комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України від 01.06.2017р. оформленої протоколом №580, позивачу відмовлено у виключенні квартири АДРЕСА_1 з числа службового житла Міністерства оборони України (а.с.22-25).

Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, що грубо порушує законні права на інтереси ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суду, встановленого законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

Наведені норми узгоджуються з положеннями ст. 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, що діє з 15.12.2017), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів на час розгляду справи судами попередніх інстанцій належали спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких була перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Зі змісту позовних вимог, а також підстав позову ОСОБА_1 вбачається, що спір виник з приводу порушення суб`єктом владних повноважень житлових прав позивача на отримання ним в користування нерухомого майна - службової квартири АДРЕСА_1 , шляхом переведення її в розряд неслужбових.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного права на приватизацію житла. Отже, цей позов поданий на поновлення прав позивача у сфері житлових відносин.

Спір про захист права конкретної фізичної особи на житло є не публічним, а приватноправовим. Держава, юридичні особи публічного права можуть бути учасниками цивільних відносин, а розгляд такого спору між ними проводиться за правилами цивільного судочинства.

Той факт, що відповідачем є Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень як відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України Про судоустрій і статус суддів Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Практика щодо застосування вищезазначених норм права викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018р. справа № 806/104/16, від 03.10.2018 року справа №757/37024/15-а, від 22.08.2018р. справа №826/13571/17, від 23.01.2019 року по справі №806/5217/15 та постанові Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду відвід 21 лютого 2019 року по справі №823/162/16, від 27 лютого 2019 року по справі № 810/4979/14, від 15 березня 2019 року по справі №822/2807/15, яка повинна бути врахована адміністративним судом згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, за суб`єктним складом сторін та сутністю спору дана справа підлягає розгляду місцевими загальними судами в порядку, визначеному нормами Цивільного процесуального кодексу України.

Пунктом 1 частини 1 ст. 238 КАС України передбачено, що суд закриває провадження у справі зокрема якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

При вирішення питання про закриття провадження у справі, з врахуванням принципу верховенства права, судом застосовуються положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практика Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд, яке включає в себе право на доступ до правосуддя.

Європейський Суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками (п. 36 рішення від 21.02.1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства").

Разом з тим, як зазначає Європейський Суд з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (п. 33 рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України" від 21.12.2010 року, заява №45783/05). Поняття "суд, встановлений законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, вирішує спір, що підлягає розгляду судом іншої юрисдикції (п.п. 24-25 рішення у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 року, заяви №29458/06 і №29465/04).

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, і зазначає, що даний позов має бути розглянутий в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 238, 239, 241, 243, 248 КАС України, суд,-

УХВАЛИВ:

Провадження в адміністративній справі №826/12578/17 за позовом ОСОБА_1 до Комісії з контролю за розподілом житла в гарнізонах Збройних Сил України, Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки встановлені ст. 256 КАС України та може буде оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, встановлені статтями 295-297 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська