Справа № 1.380.2019.002457
Суддя: Гавдик Зіновій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-08-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа№1.380.2019.002457
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 серпня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Гавдик З.В. розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 1.380.2019.002457 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області у якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність ГУ ДФС у Львівській області по не виплаті ОСОБА_1 грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб в розмірі 22145,18 грн;

- стягнути з ГУ ДФС у Львівській області на користь ОСОБА_1 відповідну суму коштів у розмірі утриманої суми податку на доходи фізичних осіб, що складає 22145,28 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з травня-серпня 2017 року та у період з червня-грудня 2018 року позивач проходив службу в Головному управлінні ДФС у Львівській області на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ, мав спеціальне звання - підполковник податкової міліції та перебував на спеціальному військовому обліку. Відповідно до листа ГУ ДФС у Львівській області № 16738/10/зпі/05.0-34 від 27.03.2019 року у період з червня-липня 2017 року та з 02.07.2018 року по 31.12.2018 року йому була нарахована заробітна плата у сумі 123023,79 грн., з якої утримано податок на доходи фізичних осіб в сумі 22145,28 грн., однак відповідачем не вчинено відповідних дій, спрямованих на виплату позивачу рівноцінної та повної компенсації втрат доходів на зазначену суму утриманого з його грошового забезпечення податку на доходи фізичних осіб, оскільки пунктом 168.5. статті 168 ПК України у редакції від 01.01.2017 року передбачено, що сума податку на доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення працівників податкової міліції не спрямовується на виплату компенсації втрат доходів цих працівників, у зв`язку з тим, що слова «податкова міліція» вилучені з цієї статті.

Позивач звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 353 ПК України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Разом з тим, держава гарантує правовий та соціальний захист осіб начальницького і рядового складу податкової міліції та членів їхніх сімей. На них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Позивач зазначає, що перебуваючи на службі в податковій міліції мав беззаперечне право на отримання рівноцінної та повної компенсації втрат доходів (утриманих сум податку з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат), право на які набув у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, одночасно з виплатою грошового забезпечення.

У поданій 25.06.2019 року через канцелярію суду відповіді на відзив позивач додатково зазначає, що щомісячна компенсація втрат доходів сум втрат утриманої з податку на доходи фізичних осіб не являється самим податком, а є лише співмірною сумою по величині із самим податком і виплачується за місцем роботи щомісячно разом із виплатою заробітної плати для військовослужбовців, поліцейських, працівників цивільного захисту, ДСНС, виправно-трудових закладів, спецзв`язку і, зокрема, осіб начальницького і рядового складу податкової міліції і є одним із додаткових видів грошового забезпечення і складовою частиною грошового утримання, що регулюється Податковим кодексом України та Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав суду додаткові пояснення, просив суд позов задоволити повністю.

Відповідач проти позову заперечив, з підстав, що, що відповідно до положень пункту 168.5. статті 168 ПК України, у редакції з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, що діяла на період проходження служби позивача в Головному управлінні ДФС у Львівській області, а саме: травень-серпень 2017 року та у період червень-грудень 2018 року, лише особам рядового і начальницького складу, які проходили службу в Державній Кримінально-виконавчій службі України, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту виплачувалась компенсація сум податку на доходи фізичних осіб.

Особам рядового і начальницького складу Державної фіскальної служби України у період з 01.01.2017 року по 31.12.2018 року, зважаючи на чинну на той час редакцію пункту 168.5. статті 168 ПК України виплата компенсації сум податку на доходи фізичних осіб не проводилась.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, надав суду додаткові пояснення, просив суд в задоволені позову відмовити повністю.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 246 КАС України, суд зазначає, що ухвалою судді від 20 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху, ухвалою судді від 03 червня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 26 червня 2019 року о 16:45 год.

Судом встановлені наступні обставини:

Позивач - ОСОБА_1 , підполковник податкової міліції червень-липень 2017 року та з 02.07.2018 року по 31.12.2018 року проходив службу в Головному управлінні ДФС у Львівській області на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ.

Наказом Головного управління ДФС у Львівській області від 23 січня 2019 року № 42-о позивача звільнено з податкової міліції у відставку, із зняттям з військового обліку за пунктом 65 підпунктом «а» (за віком) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії довідки про доходи за 2017 рік з грошового забезпечення позивача за червень-серпень 2017 року відраховано податок з доходів фізичних осіб у розмірі 1408,85 грн.; відповідно до копії довідки про доходи за 2018 рік з грошового забезпечення позивача за червень-грудень 2018 року відраховано податок з доходів фізичних осіб у розмірі 20735,43 грн. - разом 22144,28 грн.

19.03.2019 року позивач звернувся до Головного управління ДФС у Львівській області із запитом про надання публічної інформації, в якому просив повідомити про суми нарахованого йому грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат (доходу) на займаній посаді у період з 2017-2018 років, а також повідомити про суми утриманого з них податку на доходи фізичних осіб, що утримувався з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат. Також просив повідомити, чи проводилася йому виплата щомісячної грошової компенсації з сум податку з доходів фізичних осіб за період 2017-2018 років.

Листом від 27.03.2019 року №16738/10/ЗПІ/09.0-34 Головне управління ДФС у Львівській області повідомило, що відповідно до пункту 168.5. статті 168 ПК України у редакції від 01.01.2017 року сума податку на доходи фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення працівників податкової міліції, не спрямовується на виплату компенсації втрат доходів цих працівників, оскільки слова «податкова міліція» вилучені з цієї статті.

Зміст спірних правовідносин полягає в тому, що позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи.

Судом враховуються аргументи наведені позивачем у позовній заяві з наступних встановлених підстав згідно встановлених судом обставин та вимог законодавства:

Відповідно до пункту 1.1. статті 1 Податкового кодексу України Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Цим Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності контролюючих органів, визначених пунктом 41.1. статті 41 цього Кодексу, та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Відповідно до пункту 3.1. статті 3 Податкового кодексу України податкове законодавство України складається з Конституції України; цього Кодексу; Митного кодексу України та інших законів з питань митної справи у частині регулювання правовідносин, що виникають у зв`язку з оподаткуванням митом операцій з переміщення товарів через митний кордон України (далі - законами з питань митної справи); чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування; нормативно-правових актів, прийнятих на підставі та на виконання цього Кодексу та законів з питань митної справи; рішень Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування з питань місцевих податків та зборів, прийнятих за правилами, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 4.1.2. пункту 4.1. статті 4 Податкового кодексу України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

Відповідно до статті 5 Податкового кодексу України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу.

У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Приписами статті 168 Податкового кодексу України врегульовано порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету.

Відповідно до пункту 168.5. статті 168 Податкового кодексу України (у редакції чинній на час проходження позивачем служби в Головному управлінні ДФС у Львівській області) суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Суд зазначає, що передбачена пунктом 168.5. статті 168 Податкового кодексу України компенсація утриманої з грошового забезпечення (грошових винагород та інших виплат) суми податку на доходи фізичних осіб здійснюється за рахунок таких сум, тобто законодавцем встановлено особливості утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб для наведених у цьому пункту осіб. Тому спірні правовідносини врегульовано податковим законодавством, а саме Податковим кодексом України.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, позивач, підполковник податкової міліції, у період червень-липень 2017 року та у період з 02.07.2018 року по 31.12.2018 року проходив службу в Головному управлінні ДФС у Львівській області на посаді старшого оперуповноваженого з особливо важливих справ.

Однак, у цей же період червень-липень 2017 року та у період з 02.07.2018 року по 31.12.2018 року, встановлені пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України особливості утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб не розповсюджувалися на осіб рядового і начальницького складу податкової міліції, тому утримані з грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу податкової міліції суми податку на доходи фізичних осіб не підлягали спрямуванню на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що в період проходження позивачем служби в Головному управлінні ДФС у Львівській області, а саме червень-липень 2017 року та у період з 02.07.2018 року по 31.12.2018 року відповідач правомірно застосовував чинні на той час положення пункту 168.5. статті 168 Податкового кодексу України та не виплачував позивачу грошову компенсацію втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб, оскільки не мав на це правових підстав.

Суд також не бере до уваги посилання позивача на те, що пунктом 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 р. № 44 (далі - Порядок №44) передбачено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби з наступних підстав.

Відповідно до пункту 1 Порядку №44 цей Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація).

Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.

Зазначена в абзаці першому цього пункту грошова компенсація також виплачується іноземцям та особам без громадянства, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця.

Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб».

Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення.

Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.

Системний аналіз Порядку №44 дозволяє дійти висновку, що його приписи не можуть бути самостійною підставою для визначення наявності у особи права на вказану компенсацію, оскільки цей Порядок було затверджено на виконання пункту 22.7 статті 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», та він лише визначає умови і механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб певним категоріям громадян, право на яке було передбачено у вказаному Законі, а у наступному в Податковому кодексі України.

Суд зазначає, що не приведення приписів Порядку №44 у відповідність до внесених Законом України № 1797-VIII від 21.12.2016 року змін до Податкового кодексу України в частині виключення певної категорії громадян з переліку осіб, які мають право на компенсацію, не є підставою розглядати цей Порядок як нормативно-правовий акт, який визначає особливості утримання і сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб для осіб рядового і начальницького складу податкової міліції.

Також суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом враховується, що згідно із пунктом 2.1 статті 2 ПК України зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.

Пунктом 5.2 статті 5 Податкового кодексу України визначено, що у разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу.

Відповідно до пункту 7.3 статті 7 Податкового кодексу України будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Частиною 3 статті 7 КАС України визначено, що у разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, оскільки згідно із ієрархією джерел права закон - це нормативно-правовий акт, що має вищу юридичну силу щодо інших правових актів, які повинні видаватись на основі Закону, для вирішення даної справи суд застосовує пункт 168.5. статті 168 ПК України як правовий акт, положення якого мають вищу юридичну силу по відношенню до пункту 2 Порядку №44 і який був чинним на час існування спірних правовідносин.

Також судом не беруться до уваги твердження позивача про те, що відповідно до приписів статті 353 Податкового кодексу України особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ і на них поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені статтями 20-23 Закону України «Про міліцію» та Законом України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист», оскільки, як було зазначено вище, спірні правовідносини врегульовано податковим законодавством, зокрема, пунктом 168.5. статті 168 Податкового кодексу України, і нормами Закону України «Про міліцію» та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» не визначаються категорії громадян з переліку осіб, які мають право на щомісячну грошову компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.

Разом з тим, положення Закону України «Про міліцію», який відповідно до Розділу XVIII-2 ПК України частково розповсюджується на працівників податкової міліції, не врегульовують порядок оподаткування (компенсації податку), а дане питання врегульовано саме пунктом 168.5 статті 168 ПК України, за приписами якого з 01.01.2017 року працівники податкової міліції не входять до переліку осіб, на яких розповсюджується право компенсації суми податку на доходи, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат.

Посилання позивача на те, що служба в органах податкової міліції є військовою службою, суд вважає необґрунтованими, оскільки це не відповідає визначеному ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» розумінню військової служби.

Вказана позиція судді узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 25 березня 2019 року по справі № 820/4516/18 (адміністративне провадження №К9901/1795/19).

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки відповідачем належними та допустимими доказами доведено правомірність щодо невиплати позивачу грошової компенсації втрат доходів при утриманні сум податку на доходи фізичних осіб в розмірі 22144,28 грн., а доводи позивача, зазначені у позовній заяві є безпідставними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм чинного законодавства, в задоволенні адміністративного позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 139 КАС України повернення судових витрат позивачу, якому відмовлено у задоволенні позову не передбачено.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35) про визнання протиправною бездіяльності та стягнення коштів - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст. ст. 295 - 297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5. п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу.

Суддя Гавдик З.В.