Справа № 500/1838/19
Суддя: Мартиць Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа №500/1838/19

07 серпня 2019 рокум. Тернопіль
Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Мартиць О.І., розглянувши позовну заяву та додані до неї матеріали ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області про визнання дій протиправними,-

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2019 року до Тернопільського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області про визнання дій протиправними, в якій позивач просить:

Визнати дії працівників Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, які виразилися у безпідставному звинуваченні його та членів його сім`ї - дружини та сина (без пред`явлення підозри), у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.240 КК України, якого вони не вчиняли, а саме надання Тернопільському міськрайонному суду при зверненні з поданнями на проведення обшуків не достовірної інформації вчинення ними злочинів - протиправними.

Визнати дії працівників Головного Управління Національної поліції в Тернопільській області, які виразилися у безпідставному опломбуванні без дозволу суду під час проведених обшуків 8 листопада 2018 року належних йому виробничих потужностей, що спричинило припинення роботи підприємства упродовж 8 листопада 2018 року по 18 квітня 2019 року - протиправними.

Визнати бездіяльність працівників національної поліції, що виразилася у безпідставному не наданні дозволу на розпломбування опломбованих належних йому виробничих потужностей в період з часу винесення постанови про закриття кримінального провадження - з 9 березня 2019 року по 19 квітня 2019 року - протиправною.

Зобов`язати відповідача принести йому офіційні вибачення за вчинення стосовно нього та членів його сім`ї зазначених протиправних дій.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відкриття провадження у справі за даним позовом суд виходив з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі (частина друга статті 171 КАС України).

Частиною другої статті 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Згідно з вимогами частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами частини першої статті 4 КАС України наведено визначення термінів, вжитих у цьому Кодексі, згідно з якими адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1); публічно-правовим спором є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункт 2); а суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7).

Частиною першою статті 19 КАС України наведений перелік публічно-правових спорів, на які розповсюджується юрисдикція адміністративних судів, до яких, зокрема, віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Зі змісту наведених процесуальних норм можна дійти висновків про те, що необхідною ознакою для розгляду справи за правилами адміністративного судочинства є здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, коли хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, а ці суб`єкти, відповідно, зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта. При цьому, ці функції повинні здійснюватись суб`єктом саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Оглянувши та проаналізувавши текст позовної заяви та додані до неї матеріали, суд встановив, що позивач стверджує про протиправність дій працівниками Головного управління Національної поліції в Тернопільській області було порушено його Конституційні права як громадянина та приватного підприємця:

- після відкриття кримінального провадження органом досудового слідства не було проведено об`єктивного розслідування, а в подальшому безпідставно звинувачуючи його та членів моєї сім`ї у вчиненні кримінальних правопорушень яких вони не вчиняли, було введено в оману суд, на підставі чого 1 листопада 2018 року було винесено 4 судові ухвали на проведення обшуків з мотивації звинувачення у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст.240 КК України;

- безпідставно, без дозволу суду було опломбовано виробничі потужності належного йому підприємства, через що воно вимушено простоювало упродовж п`яти місяців, чим було заподіяно значну шкоду.

- навіть після винесення офіційного рішення про закриття кримінального провадження, винесеного 9 березня 2019 року за відсутності складу злочину, офіційний дозвіл на розпломбування та відновлення роботи підприємства отримав лише 19 квітня 2019 року після трьох разового особистого письмового та усного звернень до начальника Головного управління національної поліції в Тернопільській області.

У контексті з наведеним суд зазначає, що пунктом 2 частини другої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Так у підпункті 4.2 пункту 4 рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 №6-рп/2001 зазначено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності. Положення статті 55 Конституції України щодо можливості громадянина звернутись за захистом своїх прав і свобод однаково стосується можливості судового оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, оскільки ними можуть порушуватись його права і свободи. Недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності.

У іншому рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 вказано, що положення статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України в аспекті конституційного звернення і конституційного подання та в системному зв`язку з положеннями частини другої статті 55 Конституції України, частини третьої статті 110, частини п`ятої статті 234, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України, положення статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти так, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

Також у підпункті 4.3 пункту 4 цього Рішення зазначено, що імперативний припис пункту 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (в діючій редакції, зміст цієї норми не змінився) виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Відповідно до частини першої статті 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Пунктом 5 частини першої статті 3 КПК України досудове розслідування визначено як стадію кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з вимогами статті 218 КПК України досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування встановлено статтями 303, 314-316 КПК України.

Таким чином, слідчі та прокурори під час вчинення діянь, пов`язаних із досудовим розслідуванням кримінальних правопорушень, зокрема й при вирішенні питань щодо вчинення певних дій у кримінальних провадженнях, не здійснюють публічно-владних управлінських функцій, отже, оскарження таких діянь має відбуватися виключно за правилами, встановленими КПК України.

Аналогічну правову позицію наведено Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 30 травня 2018 року в справі №813/1047/16, від 21 листопада 2018 року в справі №826/2004/18.

Як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення позивача із позовом стали дії працівниками Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в рамках розслідування кримінальної справи.

Таким чином, оскільки в даному випадку спір виник не з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, зазначеним у позові, управлінських функції як суб`єктом владних повноважень, а з правовідносин, які склались в рамках КПК України, суд дійшов до висновку, що спірні правовідносини необхідно вирішувати в порядку кримінального, а не адміністративного судочинства.

Захист прав позивача, з урахуванням обов`язковості дотримання вимог частини третьої статті 2 КАС України, вимагав би від адміністративного суду перевірити дотримання відповідачами вимог КПК України.

Разом з тим в силу положень КАС України адміністративний суд не має повноважень на здійснення такої перевірки та на відновлення порушених у рамках кримінального процесу прав заявника.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що оскільки позовні вимоги стосуються дій Головного управління Національної поліції в Тернопільській області в рамках кримінального провадження, які врегульовані нормами КПК України, то даний спір підлягає розгляду за правилами КПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Згідно з вимогами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 24 рішення в справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20 липня 2006 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Крім того, ЄСПЛ у справі "Занд проти Австрії" від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, здійснює судовий розгляд на підставі практики, яка не передбачена законом.

При цьому, згідно із частиною п`ятою статті 170 КАС України повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкриті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Тернопільській області про визнання дій протиправними.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та усіма доданими до неї матеріалами.

Роз`яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена відповідно до статей 170, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, в порядку, встановленому статтями 295 - 297 цього Кодексу.

Суддя Мартиць О.І.

копія вірна:

Суддя Мартиць О.І.