Справа № 460/1167/19
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2019-08-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

02 серпня 2019 року м. Рівне №460/1167/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Зозулі Д.П. розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2
доЗарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області
про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, в якому просили суд:

1. визнати протиправними дії Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області щодо не оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі паспортної книжечки.

2. зобов`язати Зарічненський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області оформити та видати паспорт громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі паспортної книжечки.

3. зобов`язати Зарічненський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області видати паспорт громадянина України ОСОБА_2 та вести паспортний облік ОСОБА_2 за раніше встановленими формами за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та місцем реєстрації, без виконання будь-якого цифрового ідентифікатора особи ( у т.ч. за серією та номером паспорта), без внесення інформації про нього до Єдиного Демографічного реєстру.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у зв`язку з досягненням ОСОБА_2 16-річчя, вона та її законні представники звернулися до Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області з проханням про оформлення та видачу паспорта у вигляді паспортної книжечки. Проте, листами відповідачі відмовили в оформленні паспорта посилаючись на Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус", відповідно до якого оформлення і видача паспорта громадянина України здійснюється розпорядником ЄДДР у формі картки. Вважає, що відповідачі, відмовляючи в оформленні паспорта у формі книжечки, порушують право дитини на особисте та сімейне життя і віросповідання, оскільки чинними нормативно-правовими актами передбачена можливість отримання паспорта громадянина України як у вигляді паспортної картки, так і у вигляді паспортної книжечки. Разом з тим зазначають, що примушування до обробки її персональних і конфіденційних даних з метою оформлення паспорта громадянина України у формі картки є неправомірним втручанням в особисте життя з боку держави та порушенням вимог Закону України від 01.06.2010 № 2297-VI "Про захист персональних даних". З огляду на викладене, просять суд позов задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою суду від 04.06.2019 відкрито провадження у справі. Встановлено, що адміністративна справа №460/1167/19 - відповідає вказаним ознакам типової справи. А тому, суд ухвалив розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами.

Юридичною особою, що подає відзив на позов є Управлінням Державної міграційної служби України в Рівненській області. В обґрунтування своїх заперечень зазначає, що позов є безпідставним, надуманим, таким що не ґрунтується на вимогах законодавчих актів, а тому не підлягає задоволенню. Вказує про те, що перелік підстав для відмови в оформленні паспорта громадянина України, в т. ч. якщо паспорт видається вперше є вичерпний, а та така відмова може мати місце лише тоді, коли звернення оформлено виключно засобами Реєстру, за особистим зверненням особи. Зазначає також про те, що суду не надано доказів звернення позивача до територіального органу/територіального підрозділу ДМС із заявою про оформлення та видачу паспорта громадяни України засобами демографічного Реєстру. Крім того вказує про те, що позивачем не надано доказів формування, за особистим зверненням особи, заяви-анкети, роздрукованої засобами ЄІАС УМП. Разом з тим, не надано доказів прийняття територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС будь-якого рішення про відмову у видачі документа. А тому, звернення позивача до територіального підрозділу УДМС для оформлення паспорта громадянина України із письмовою заявою у довільній формі про видачу паспорта у вигляді книжечки, не можна визнати як таку, що подана з дотриманням вимог Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" №5492-VI від 20.11.2012 та у спосіб, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 №302 "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України". Вказують на те, що релігійні погляди та переконання не можуть слугувати підставою для невиконання вимог Закону. Враховуючи викладене, наголошує, що відповідачі діяли у межах, на підставі та у порядку, визначеному чинним законодавством, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, з`ясувавши усі обставини справи, перевіривши їх дослідженими доказами, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження НОМЕР_1 .

05.12.2018 позивачі звернулися до Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області з проханням видати бланк паспорту у вигляді паспорта книжечки та поставити відмітку про реєстрацію місця проживання, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою ВРУ №2503 від 26.06.1992.

Листом від 05.12.2018 №8-568/5618.1-18 Зарічненський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області повідомив законних представників ОСОБА_2 , що відповідно до ст. 21 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" від 20.11.2012 №5492-VI, кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Вказано про те, що з 1 листопада 2016 року і до сьогодні оформлення паспорта громадянина України в іншій формі, ніж ID-картки, вже немає законних підстав. Отже, відсутня можливість оформлення та видачі паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-XII від 26.06.1992. Видача документа, що посвідчує особу неможлива без обробки персональних даних особи.

Також, 25.01.2019 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та неповнолітня ОСОБА_2 звернулися до Управлінням Державної міграційної служби України в Рівненській області з проханням видати бланк паспорту у вигляді паспорта книжечки та поставити відмітку про реєстрацію місця проживання. До заяви долучено дві фотокартки для оформлення бланку паспорту, копію свідоцтва про народження, заяву про видачу паспорту.

Відповіддю від 28.02.2019 №5601.8-1299/56.1-19 Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області повідомило, що відсутні законні підстави для оформлення та видачі паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-XII від 26.06.1992. Видача документа, що посвідчує особу неможлива без обробки персональних даних особи. Поміж тим, управління наголосило що з 1 листопада 2016 року і до сьогодні оформлення паспорта громадянина України в іншій формі, ніж ID-картки, вже немає законних підстав. ДМС, відповідно до покладених на нього завдань, визначених п.4 Положення, зокрема, надає адміністративні послуги відповідно до закону.

Не погоджуючись з відмовою видати паспорт громадянина України у формі книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-XII від 26.06.1992, законні представники в інтересах неповнолітньої звернулася із захистом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 291 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 у зразковій справі №806/3265/17 вказано на ознаки цієї типової справи:

а) позивач - фізична особа, якій територіальним органом ДМС України відмовлено у видачі паспорту у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ;

б) відповідач - територіальні органи ДМС України;

в) предмет спору - вимоги щодо неправомірної відмови відповідача у видачі паспорта громадянина України у формі книжечки у зв`язку з ненаданням особою згоди на обробку персональних даних та зобов`язання відповідача видати позивачеві паспорт у формі книжечки, у відповідності до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

Тому, на переконання суду, за ознаками типової справи, які наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 за результатами розгляду зразкової справи №806/3265/17, дану справу необхідно визнати типовою та в силу приписів ч.3 ст. 291 КАС України при ухваленні рішення у цій справі слід враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові, які полягають у наступному.

Згідно з вимогами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 32 Конституції України визначено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 №2-рп/2012 надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 32 Конституції України, зокрема: неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб. Збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що у даному випадку відсутня будь-яка загроза національній безпеці, економічному добробуту або правам людини, а тому збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням держави в її особисте та сімейне життя.

Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя також узгоджується із Європейською Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, що ратифікована Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За практикою Європейського суду з прав людини, будь-яке втручання у право особи на повагу до її приватного та сімейного життя становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснювалося "згідно із законом", не переслідувало легітимну ціль або цілі згідно з пунктом 2 та було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було пропорційним цілям, які мали бути досягнуті (зокрема, рішення ЄСПЛ у справі "Ельсхольц проти Німеччини"). При цьому тлумачення терміну "закон" є автономним, та до якості "закону" ставляться певні вимоги (зокрема, рішення ЄСПЛ у справі "Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства"), а під терміном "закон" слід розуміти як норми, встановлені писаним правом, так і правила, що сформувалися у прецедентному праві, до того ж закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам "доступності" та "передбачуваності".

Аналізуючи викладені вище норми законодавства, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що особа не може зазнавати безпідставного втручання у особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність житла, таємницю кореспонденції або на її честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань.

Відповідно до абз. а пп. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" № 5492-VI від 20.11.2012 (далі Закон № 5492-VI), документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру, відповідно до їх функціонального призначення поділяються, зокрема, на документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України: паспорт громадянина України.

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 14 Закону № 5492-VI передбачено, що форма кожного документа встановлюється цим Законом. Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета. Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до ч.1 ст. 21 Закону № 5492-VI паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Отже, у разі відсутності у особи паспорта, така особа не має підтвердження громадянства України, що в свою чергу є порушенням її громадянських прав, у зв`язку з неможливістю їх реалізації.

Згідно з приписами ч. 3 ст. 13 Закону №5492-VI паспорт громадянина України містить безконтактний електронний носій.

Відповідно до п. 3 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992 (далі Положення №2503) бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни впровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення.

Водночас, п. 1 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" №302 від 25.03.2015 (далі Постанова №302) затверджено: зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм згідно з додатками 1 і 2; зразок та технічний опис бланка паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, згідно з додатками 3 і 4; Порядок оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України, що додається.

За змістом п. 2 Постанови №302 із застосуванням засобів Реєстру запроваджено: з 01.01.2016 - оформлення і видачу паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм та паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразки бланків яких затверджено цією постановою, громадянам України, яким паспорт громадянина України оформляється вперше, з урахуванням вимог пункту 2 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-XII від 26.06.1992; з 01.11.2016 - оформлення, обмін паспорта громадянина України з безконтактним електронним носієм, зразок бланка якого затверджено цією постановою, громадянам України відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого цією постановою.

Відповідно до вимог п. 3 Постанови №302 прийняття документів для оформлення паспорта громадянина України, що не містить безконтактного електронного носія, зразок бланка якого затверджено цією постановою, з 01 листопада 2016 року припиняється.

Постановою №302 також передбачено, що до безконтактного електронного носія, який міститься у паспорті, вноситься така інформація, зокрема, як: біометричні дані, параметри особи (відцифрований образ обличчя особи, відцифрований підпис особи, відцифровані відбитки пальців рук) виключно за згодою особи. Безконтактний електронний носій паспорта громадянина України нового зразку містить відцифровані персональні дані особи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавством не врегульовано питання щодо наслідків відмови особи від обробки її персональних даних, тобто фактично відсутня будь-яка альтернатива такого вибору, що в свою чергу обумовлює неякість закону та порушення конституційних прав такої особи.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що реалізація державних функцій має здійснюватися без примушення людини до надання згоди на обробку персональних даних, їх обробка повинна здійснюватись, як і раніше, в межах і на підставі тих законів і нормативно-правових актів України, на підставі яких виникають правовідносини між громадянином та державою. При цьому, згадані технології не повинні бути безальтернативними і примусовими. Особи, які відмовилися від обробки їх персональних даних, повинні мати альтернативу - використання традиційних методів ідентифікації особи.

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що норми Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" №5492-VI від 20.11.2012, на відміну від норм Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992, не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, ім`я та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій, що є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було "встановлене законом"), не було "необхідним у демократичному суспільстві" у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя, у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я, що становить порушення статті 8 Конвенції.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що перелік підстав, які становлять легітимну мету обмежень прав і свобод особи, є вичерпним. Свобода розсуду держав щодо встановлення обмежень є вузькою. Проте, слід оцінити, чи передбачене законом таке обмеження, чи відповідає обмеження "нагальній суспільній потребі", тобто чи є воно необхідним у демократичному суспільстві і чи відповідає воно легітимній меті. Установленість обмежень законом передбачає чіткість і доступність закону, що встановлює такі обмеження. Кожна людина повинна мати відповідне уявлення про норми, які можуть бути застосовані щодо її відповідного права. Вимога чіткого закону, який передбачає обмеження права, має ту саму мету - кожна людина повинна мати можливість передбачити наслідки своєї поведінки. Рівень чіткості, який вимагається від національного законодавства, яке в будь-якому разі не може передбачати усі можливі випадки, багато в чому залежить від змісту відповідного акта, сфери, яку він регулює, чисельність й статусу тих, кому він адресований. Тобто, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак у даному випадку таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Разом з тим, відповідно до ст.14 Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, незалежності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду взяла до уваги, що Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі "Х`ю Джордан проти Великої Британії" сформулював таку позицію: "Якщо загальна політика або захід мають непропорційно шкідливі наслідки для конкретної групи, то вони (загальна політика або захід) можуть вважатися дискримінаційними, незважаючи на те, що вони не спрямовані конкретно на цю групу".

Таким чином, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду також зробила висновок, що законодавець, приймаючи Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України" №1474-VIII від 14.07.2016, яким внесено зміни до Закону України "Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус" № 5492-VI від 20.11.2012, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими і виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України та не допускати жодної дискримінації у залежності від часу виникнення правовідносин з отриманням паспорта громадянина України.

Наразі діє два нормативних акти: Постанова Верховної Ради України "Про затвердження положень про паспорт громадянина України та про паспорт громадянина України для виїзду за кордон" №2503-XII від 26.06.1992 та постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України" №302 від 25.03.2015, відповідно до яких особи, що раніше отримали паспорт, не зобов`язані звертатися за його обміном, а при досягненні відповідного віку органи УДМС проводять вклеювання фотографії, тоді як особи, які змінили прізвище, чи у яких відбулися інші зміни персональних даних, зобов`язані отримувати новий паспорт у формі ID-картки, який має обмежувальний термін 10 років, до якого вноситься більше персональних даних та який має унікальний номер запису у Реєстрі. При цьому, у жодному законі не зазначено, з якою метою встановлені такі обмеження, і чи є вони необхідними у демократичному суспільстві.

Відтак, дії відповідачів щодо відмови позивачу видати паспорт громадянина України у формі книжечки, визнані Великою Палатою Верховного Суду у вказаній зразковій справ - протиправними.

Суд зазначає, що позицією викладеною в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018 в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) спростовано доводи відповідачів в цілому, а тому суд не вбачає необхідності аналізували кожен аргумент відповідачів окремо. Також, аргументи, наведені відповідачами в заявах по суті, не дають правових підстав відступу від правової позиції Великої Палати Верховного Суду.

Поміж тим, матеріалами справи підтверджено, що батьки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та неповнолітня дочка ОСОБА_2 зверталися до Зарічненського сектору щодо видачі паспорту неповнолітній, відповідно до Положення про отримання паспорта громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що підлягають до задоволення позовні вимоги в частині визнання протиправними дії Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області щодо не оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі паспортної книжечки та зобов`язання Зарічненський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області оформити та видати паспорт громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі паспортної книжечки.

Разом з тим, позовні вимоги в частині визнання протиправними дії Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області щодо не оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі паспортної книжечки та зобов`язання Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області оформити та видати паспорт громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у формі паспортної книжечки, - не підлягають задоволенню, так як оформлення та видачу паспорт громадянина України здійснює відповідний районний сектор Управління ДМС.

Водночас, необхідності у тому, щоб зобов`язувати Зарічненський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області, Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області видати паспорт громадянина України ОСОБА_2 та вести паспортний облік ОСОБА_2 за раніше встановленими формами за прізвищем, іменем та по-батькові, роком народження та місцем реєстрації, без виконання будь-якого цифрового ідентифікатора особи ( у т.ч. за серією та номером паспорта), без внесення інформації про нього до Єдиного Демографічного реєстру - немає, оскільки при видачі позивачу паспорта громадянина України раніше встановленого зразка у вигляді паспортної книжечки, паспортний обік здійснюється, відповідно до Положенням про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992.

Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про звернення позивача до відповідачів про здійснення паспортного обліку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із досягненням віку, за раніше встановленими формами: виключно за прізвищем, іменем та по батькові і згідно Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 №2503-ХІІ.

Більше того, суд звертає увагу позивача на те, що згідно ч.1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення у майбутньому. А тому, суд позбавлений можливості задовольняти вимоги на майбутнє, як того просять позивачі.

За приписами ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачі, як суб`єкти владних повноважень частково обґрунтували обставини, на яких ґрунтуються заперечення, а позивач частково довів ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

При зазначених обставинах, вимоги позивача частково правомірні, обґрунтовані і підлягають до часткового задоволення, а заперечення відповідача суд частково відхиляє як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження у ході розгляду справи, то адміністративний позов слід задовольнити частково.

З огляду на те, що законний представник неповнолітнього звільнена від сплати судового збору в силу вимог п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" №3674-VI від 08.07.2011, а докази понесення інших витрат суду не надано, підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 139 КАС України - відсутні.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області (вул. Центральна, 63,смт. Зарічне,Рівненська область,34000, ), Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області ( вул.16 Липня, 6,м. Рівне,33028, ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій, - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Зарічненського районного сектору Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області щодо не оформлення паспорта громадянина України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) у формі паспортної книжечки.

Зобов`язати Зарічненський районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області оформити та видати паспорт громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ), у формі паспортної книжечки.

В задоволення решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 02 серпня 2019 року.

Суддя Зозуля Д.П.