Справа № 360/669/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-08-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2019 року справа №360/669/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Геращенка І.В.

Ястребової Л.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду (суддя Свергун І.О.) від 09 квітня 2019 року у справі №360/669/19 (дата складання повного тексту рішення 09 квітня 2019 року) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області про визнання бездіяльності щодо невиплати допомоги при народженні дитини за минулий період протиправною; зобов`язання виплатити допомогу при народженні третьої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з серпня 2014 року по листопад 2015 року включно та з травня 2016 року по жовтень 2017 року включно.

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати своєчасно не одержаних сум державної допомоги при народженні третьої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 серпня 2014 року по 30 листопада 2015 року та з 01 травня 2016 року по 31 жовтня 2017 року, зобов`язано здійснити нарахування та виплатити своєчасно не одержані суми державної допомоги при народженні третьої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 01 серпня 2014 року по 30 листопада 2015 року та з 01 травня 2016 року по 31 жовтня 2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що відповідно до пункту 54 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» від 27.12.2001 року № 1751 у разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім`ям з дітьми виплата її продовжується управлінням за новим місцем проживання з місяця звернення.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_2 , з 06.02.1988 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 та є внутрішньо переміщеною особою (арк. спр. 5-11).

Позивач є матір`ю - ОСОБА_2 , який є третьою дитиною в сім`ї позивача, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 (арк. спр. 12-14).

УПСЗН Перевальської РДА Луганської області ОСОБА_1 було призначено допомогу при народжені третьої дитини. Призначені виплати здійснювались належним чином до 31.07.2014 року, що не заперечується відповідачем.

З серпня 2014 року виплати допомоги були припинені у зв`язку з тимчасовим нездійсненням управлінням праці та соціального захисту населення своїх повноважень на час проведення антитерористичної операції.

У зв`язку зі зміною місця проживання позивач отримувала допомогу при народженні дитини в УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області (арк. спр. 60).

Згідно з довідкою-атестатом УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області допомогу при народженні дитини позивачу виплачено за період з 01.12.2015 року по 30.04.2016 року (арк. спр. 61). Вказані обставини також підтверджуються довідкою УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області від 05.04.2019 року № 04 вх 01-909 (арк. спр. 77).

29.11.2017 року позивач звернулася до УСЗН Біловодської РДА Луганської області з заявою про призначення усіх видів соціальної допомоги, компенсацій, субсидій та пільг та з заявою про виплату грошової допомоги (арк. спр. 37-40).

01.12.2017 року УСЗН Біловодської РДА Луганської області здійснено запит особової справи ОСОБА_1 від УПСЗН Бахмутської міської ради Донецької області у зв`язку зі зміною місця проживання отримувача допомоги - ОСОБА_1 (арк. спр. 59).

Рішенням УСЗН Біловодської РДА Луганської області від 05.01.2018 року про призначення допомоги сім`ям з дітьми позивачу призначено допомогу при народженні дитини з 01.11.2017 року по 30.04.2019 року по 1485,00 грн щомісяця (арк. спр. 63).

Судом першої та апеляційної інстанції установлено, що у період з 01.08.2014 року по 30.11.2015 року та з 01.05.2016 року по 31.10.2017 року позивач допомогу при народженні дитини не отримувала.

На письмове звернення позивача до УСЗН Біловодської РДА Луганської області щодо виплати заборгованості допомоги при народженні дитини відповідач повідомив позивача, що на виконання п.54 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» № 1751 від 27.12.2001 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» виплату допомоги за новим місцем проживання подовжено з місяця звернення, тобто з 01.11.2017 року (арк. спр. 15).

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» № 2811-XII (далі Закон №2811-XII) встановлено, шо громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Пунктом 2 Порядку № 1751 визначено, що призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за зареєстрованим місцем проживання або місцем фактичного проживання заявника.

Допомога за місцем фактичного проживання призначається за умови неотримання зазначеної допомоги за зареєстрованим місцем проживання заявника. Перевірка відомостей щодо неотримання допомоги здійснюється органами соціального захисту населення з використанням інформаційних систем.

Відповідно до пункту 10 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання.

У разі зміни місця проживання одержувача державної допомоги сім`ям з дітьми виплата її продовжується органом соціального захисту населення за новим місцем проживання або відбування покарання з місяця звернення (пункт 54 Порядку № 1751).

Відповідно до пункту 55 Порядку № 1751 допомога, яка не отримана вчасно внаслідок невиконання її отримувачами умов, визначених цим Порядком, виплачується за минулий з моменту призначення час, але не більш як за шість місяців з місяця звернення за її одержанням, крім випадків, визначених у абзаці десятому пункту 35 цього Порядку.

Призначені, але своєчасно не одержані суми державної допомоги сім`ям з дітьми з вини органу, що призначає або виплачує зазначену допомогу, виплачуються протягом будь-якого часу без обмежень. При цьому виплата здійснюється виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого на день її призначення.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції відносно того, що припинення виплати допомоги при народженні дитини сталося не з вини позивача, а тому вона має право на виплату допомоги при народженні дитини за спірний період.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З урахуванням викладеного, колегія судді погоджує висновок суду першої інстанції, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід`ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти його права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідачем у справі не надано відомостей, що позивач отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. В даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/1.

З урахуванням вищевикладеного , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов,

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційна скарга Управління соціального захисту населення Біловодської районної державної адміністрації Луганської області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі №360/669/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі №360/669/19 - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 07 серпня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: І.В. Геращенко

Л.В. Ястребова