Справа № 420/5984/18
Суддя: Шеметенко Л.П.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2019 р.м. ОдесаСправа № 420/5984/18

Головуючий в І інстанції: Цховребова М.Г.

Дата та місце ухвалення рішення: 13.02.2019 р.

м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді - доповідача -Шеметенко Л.П.
судді -Стас Л.В.
судді -Турецької І.О.
за участю секретаря - Колеснікова-Горобець І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення зі служби в поліції;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільнення зі служби у поліції в розмірі 11091,63 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він, відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», при звільненні зі служби в поліції мав право на виплату одноразової грошової допомоги, однак у день звільнення, а саме, 29.12.2017 року, вказана грошова допомога не була йому виплачена. Позивач зазначив, що фактично остаточний розрахунок з ним був проведений лише 31.01.2018 року, що є порушенням вимог Кодексу законів про працю України.

З огляду на зазначене позивач вважає, що згідно ст. 117 КЗпП України Головне управління Національної поліції в Одеській області повинно виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13.02.2019 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо не здійснення остаточного розрахунку в день звільнення зі служби в поліції відносно ОСОБА_1 Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільнення зі служби у поліції в розмірі 10755,52 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин по справі, просить прийняти рішення про відмову в задоволені позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказував на те, що позивачем порушено строки звернення до суду з даним позовом, з огляду на те, що станом на 31.01.2018 року йому було відомо про порушення його права у зв`язку з несвоєчасним розрахунком, однак позов до суду подано лише у листопаді 2018 року.

Крім того, Головне управління Національної поліції в Одеській області зазначає, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників підприємств та не підлягає застосуванню до правовідносин щодо проходження служби в органах поліції. Також вказує, що відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю» від 24.12.1999 року № 13, передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ (поліції).

Відповідач вважає, що ним не було порушено прав позивача, оскільки йому була нарахована одноразова грошова допомога. При цьому, апелянт зазначає, що ГУ НП в Одеській області є бюджетною установою та фінансується за рахунок Державного бюджету України, а тому розрахунок по заборгованостям знаходиться поза компетенцією Головного управління, а відноситься до повноважень Національної поліції України. Відповідач вважає, що вжив всіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання щодо здійснення повного розрахунку із позивачем при звільненні, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Головного управління Національної поліції в Одеській області від 29.12.2017 року № 2015 о/с майора поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 29 грудня 2017 року (а.с.25).

На день звільнення вислуга років позивача у календарному обчисленні для виплати надбавки за вислугу років та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби склала 20 років 02 місяці 29 днів; вислуга років на пільгових умовах (без урахування календарної вислуги) склала 10 місяців 17 днів; всього для призначення пенсії 21 рік 01 місяць 16 днів.

Сторонами по справі не заперечується, що Головним управлінням Національної поліції в Одеській області, у відповідності до ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», виходячи з 20-річної вислуги років позивача, було визначено до виплати ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 102 514,70 грн. та проведено її виплату у січні 2018 року. Спір щодо суми одноразової грошової допомоги між сторонами відсутній.

За правилами, встановленими частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Наведені правові положення статей КЗпП України встановлюють гарантії для звільнених працівників на отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат в день звільнення, спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для таких осіб, а також стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання у частині проведення повного розрахунку із працівником.

Колегія суддів зазначає, що предметом спору у даній адміністративній справі є визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати позивачу одноразової грошової (вихідної) допомоги та стягнення у зв`язку із чим середнього заробітку за весь час по день фактичної виплати зазначеної допомоги.

В поданій апеляційній скарзі відповідач вказував на пропущенні позивачем строку звернення до суду. Надаючи оцінку вказаним доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідачем 20.12.2018 року було подано до суду першої інстанції клопотання про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1 через пропуск строку звернення до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 21.01.2019 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

Постановляючи зазначену вище ухвалу, суд першої інстанції дійшов висновку, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду без обмеження будь-яким строком, а оскільки середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції за своїм змістом є державною гарантією, встановленою законодавством, звернення до суду з позовом про її стягнення також не може бути обмежено будь-яким строком.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та вважає його необґрунтованим, з огляду на наступне.

Згідно п.п. 1, 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 зазначеної статті визначено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В свою чергу, статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

З огляду на все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що чинним законодавством встановлено тримісячний строк звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

В даному випадку з матеріалів справи встановлено, що позивач був звільнений зі служби в поліції 29.12.2017 року, тоді як зарахування одноразової грошової допомоги в сумі 100 976,98 грн., передбаченої ст. 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», на картковий рахунок позивача у банківській установі відбулось 31.01.2018 року Зазначене підтверджується випискою по картковому рахунку позивача ТВБВ № 10015/0601 філії Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» за період з 30.12.2017 року по 30.03.2018 року (а.с. 27-28).

Таким чином, датою, з якої позивач мав дізнатися про порушення своїх трудових прав, є дата отримання ним нарахованих сум, а тому, звернувшись з позовом до суду 19.11.2018 року, позивач пропустив встановлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду для вирішення трудового спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Частиною 4 ст. 123 КАС України якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Позивачем не наведено поважних причин пропуску строку звернення до суду.

В поданому позові та письмовій позиції на клопотання представника відповідача від 19.12.2018 року № 20/2370 про залишення позову без розгляду, позивач посилався на те, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові відносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Крім того, позивач посилався на те, що відповідно до п. 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року зазначено, що спір щодо стягнення не виплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці.

Колегія суддів вважає необґрунтованими вказані посилання позивача на не обмеження в даному випадку строків звернення до суду, з огляду на те, що у рішенні Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року надавалось офіційне тлумачення частини 2 статті 233 КЗпП України в аспекті того, чи поширюється необмежений строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати на вимоги про стягнення не нарахованих роботодавцем сум індексації заробітної плати та компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Конституційний Суд України дійшов висновку, що при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 Кодексу підлягає застосуванню у випадках пред`явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов`язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат. При цьому стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати розглядалось як складові належної працівнику заробітної плати.

Колегія суддів звертає увагу на те, що компенсація, яку просить стягнути позивач не є складовою грошового забезпечення. Складовою заробітної плати позивача є одноразова грошова допомога при звільненні, яка була виплачена позивачу і спір з приводу цього питання між сторонами відсутній. З огляду на зазначене, посилання позивача на рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013 року є помилковим.

При цьому, слід зазначити, що офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, зокрема, тлумачення щодо визначення строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, завданої несвоєчасною виплатою працівникові належних йому при звільненні сум, та початку його перебігу, надавалось Конституційним Судом України саме у Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012, висновки якого і враховуються колегією суддів при розгляді даної справи.

Колегія суддів зазначає, що стаття 117 КЗпП України встановлює саме відповідальність роботодавця за затримку розрахунку при звільненні особи.

У своєму рішенні від 25 червня 2019 року у справі №440/305/19 Верховний Суд дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця та на нього слід розповсюджувати та надавати оцінку поважності пропуску строку звернення до суду.

З урахуванням викладеного, а також з огляду на те, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права після спливу тримісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, для звернення до суду, не вказав жодних поважних причин пропуску строку звернення до суду, колегія суддів вважає, що поданий ОСОБА_1 позов, у відповідності до ч. 3 ст. 123 КАС України, підлягає залишенню без розгляду.

Відповідно до положень ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, в зв`язку з чим, вказане судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про залишення позову без розгляду.

Керуючись ст.ст. 122, 123, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2019 року -скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання протиправною бездіяльності та стягнення середнього заробітку залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Судове рішення складено у повному обсязі 05.08.2019 р.

Суддя - доповідач: Л.П. Шеметенко

Суддя: Л.В. Стас

Суддя: І.О. Турецька