Справа № 640/8609/19
Суддя: Шулежко В.П.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

31 липня 2019 року № 640/8609/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Шулежка В.П., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Громадської організації «Київська міська організація «Військовий автоаматор» до Головного управління ДФС у м Києві про визнання протиправним та скасування акту перевірки, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Громадська організація «Київська міська організація «Військовий автоаматор» (далі - позивач) з позовом до Головного управління ДФС у м Києві (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправним та скасувати акт №87/26-15-12-09-19/22934447 від 21.03.2019, складений Головним управлінням ДФС у м. Києві;

визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 17.04.2019, складене Головним управлінням ДФС у м. Києві, згідно якого збільшено суму грошового зобов'язання щодо сплати орендної плати за землю в сумі 204 542,87 грн. та нараховані штрафні санкції в сумі 51 135,72 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що акт перевірки та податкове повідомлення-рішення не відповідають вимогам податкового законодавства, а тому підлягають скасуванню. Зокрема, позивач зазначив, що розмір орендної плати та пільги щодо їх розміру за земельні ділянки державної та комунальної власності встановлюється відповідними органами місцевого самоврядування згідно статті 284 ПК України та має відповідати підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України. Оскільки рішенням КМР від 23.06.2011 №242/5629 встановлена ставка земельного податку категорії 02.06 для земель гаражного будівництва - 0,1, то позивачем правомірно визначено суму орендної плати на 2019 рік.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2019 відкрито провадження у адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Вказаною ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.

На виконання вимог ухвали суду Головним управлінням ДФС у м. Києві подано до суду відзив на адміністративний позов, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що проведеною камеральною перевіркою встановлено, що сума податкового зобов'язання по орендній платі з юридичних осіб визначена за результатами подання позивачем звітної податкової декларації з плати за землю на 2019 рік нижча ніж визначена за результатами камеральної перевірки. Зокрема, відповідачем зазначено, що при подачі податкової декларації із визначенням суми податкового зобов'язання з орендної плати з юридичних осіб, позивачем не враховано умови договору на право користування землею (в тому числі на умовах оренди) та положення статті 288 ПК України.

Враховуючи предмет і підстави позову, а також положення статей 12, 257, 262 КАС України, суд розглядає адміністративну справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Головним управлінням ДФС у м. Києві проведено камеральну перевірку звітної податкової декларації з плати за землю за січень 2019 року платника орендної плати - Громадської організації «Київська міська організація «Військовий автоаматор» (), за результатами якої складено акт від 21.03.2019 №87/26-15-12-09-19/22934447.

Камеральною перевіркою встановлено, що сума податкового зобов'язання по орендній платі з юридичних осіб (КБК 18010600), визначена за результатами подання звітної податкової декларації з плати за землю на 2019 рік № від 14.02.2019 є нижчою ніж визначена за результатами камеральної перевірки на суму 204 542,87 грн.

Не погоджуючись з висновками акта перевірки, позивач подав заперечення на акт.

За результатами розгляду заперечень, відповідач листом від 16.04.2019 №71564/10/26-15-12-09-18 залишив без змін висновки, викладені в акті камеральної перевірки від 21.03.2019 №87/26-15-12-09-19/22934447.

На підставі висновків, викладених в акті перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.04.2019 №, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем - орендна плата з юридичних осіб на загальну суму 255 678,59 грн., у тому числі за податковими зобов'язаннями у розмірі 204 542,87 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 51 135,72 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі, після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального.

Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов'язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.

Статтею 76 Податкового кодексу України встановлено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.

Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.

Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов'язкова.

Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.

Камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.

За результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу (пункт 86.2 статті 86 Податкового кодексу України).

З огляду на вищевикладене, за своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо вчинення дій, направлених на проведення камеральної перевірки та оформлення її результатів є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією податкових органів. Тобто, акт це службовий документ, який підтверджує факт проведення перевірки податкової звітності і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної фіскальної служби.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що платниками податків до суду можуть бути оскаржені рішення, дії, бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які порушують права, свободи та інтереси. Втім, задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті позовні вимоги, які відновлюють фактично порушені права, свободи та інтереси особи у сфері публічно-правових відносин.

Як передбачено частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

Суд зазначає, що акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючою органу, а тому оцінка акта, в тому числі й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Таким чином, акт перевірки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень у розумінні пункту 2 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, а є виключно службовим документом, який лише фіксує обставини, встановлені під час проведення перевірки, факти виявлених порушень законодавства та не є остаточним документом, зобов'язуючим до вчинення будь-яких дій, оскільки наслідком винесення податковим органом зазначеного акту є прийняття податкового повідомлення-рішення, яке може бути оскаржено в судовому порядку.

Таким чином, акт перевірки не породжує для позивача правових наслідків, не є підставою для виникнення у нього будь-яких прав та обов'язків, отже ніяким чином не порушує охоронюваних законом прав та інтересів позивача. Права та обов'язки для суб'єкта господарювання, перевірку якого проведено, породжує саме рішення, прийняте на підставі складеного за результатами перевірки акту.

Таким чином, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування акта №87/26-15-12-09-19/22934447 від 21.03.2019, складеного Головним управлінням ДФС у м. Києві є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Щодо правомірності прийняття спірного податкового повідомлення рішення, суд зазначає наступне.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

З 01.01.2011 набрав чинності Податковий кодекс України, який відповідно до пункту 1.1 статті 1 регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, і, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

За змістом підпункту 9.1.10 пункту 9.1 статті 9 Податкового кодексу України плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Останні ж, як визначає зміст підпункту 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, - це особи, яким, зокрема, на умовах оренди надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності.

Отже, Податковий кодекс України визначив обов`язки орендаря сплачувати земельний податок у формі орендної плати.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - це обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Подібне визначення міститься й у статті 21 Закону №161-XIV.

Справляння плати за землю, в тому числі і орендної плати, здійснюється відповідно до положень розділу XIII Податкового кодексу України.

Згідно пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. (п. 288.4 ст. 288 Податкового кодексу України).

Підпунктом 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 зазначеного Кодексу встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII ПК України; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється цим розділом, та не може перевищувати, зокрема, для інших земельних ділянок, наданих в оренду, 12 % нормативної грошової оцінки (підпункт 288.5.2 зазначеного пункту).

Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII, який набрав чинності 01.04.2014, підпункт 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України викладено в такій редакції: розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.

Пунктом 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлені обмеження щодо мінімального та максимального розміру річної суми орендної плати. За цим виключенням, питання щодо розміру орендної плати регулюються виключно договором оренди.

Так підпунктами 288.5.1 та 288.5.2 цього пункту встановлено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: 288.5.1. не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; 288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок. (п. 289.1 ст. 289 Податкового кодексу України)

З аналізу наведених норм вбачається, що з набранням чинності Податкового кодексу України річний розмір орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, який підлягає перерахуванню до бюджету, має відповідати вимогам підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 цього Кодексу та є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати.

Таким чином, законодавством України чітко визначено, що Податковий кодекс України регулює лише строки внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, податковий період, порядок обчислення орендної плати та порядок її зарахування до бюджетів відповідно, при цьому питання щодо розміру орендної плати регулюються виключно договором оренди.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного суду від 20 червня 2018 року у справі №813/3819/17.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Приписами статті 15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

Як вбачається з матеріалів справи, Громадською організацією Київською міською організацією «Військовий автоаматор» (код 22934447) укладено з Київською міською державною адміністрацією договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 28.11.1995 за №5/62-5-00005, відповідно до умов якого Київська міська державна адміністрація на підставі розпорядження від 27.09.1995 №45 та від 21.11.1995 №227 передано в тимчасове довгострокове користування земельну ділянку загальною площею 138812 кв.м., в тому числі за рахунок земель: кадастровий номер 62:212:0003 - площею 3,5750 га, кадастровий номер 62:212:0004 - площею 3,8440 га, кадастровий номер 62:212:0005 - площею 6,4622 га, строком на 25 років, термін дії до 28.11.2020 для будівництва одноповерхових гаражів для зберігання приватного автотранспорту з подальшою їх експлуатацією в інженерному коридорі.

Відповідно до пункту 2.1 цього Договору плата за землю вноситься землекористувачем згідно до Закону України «Про плату за землю» у вигляді земельного податку у розмірі 3% ставок земельних податків.

Разом з тим, як пояснив позивач, ним отримано три витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку належних позивачу на праві користування (оренди) земель, в тому числі по кадастрових № 62:212:0003 - площею 3,5750 га, №62:212:0004 - площею 3,8440 га, № 62:212:0005 - площею 6,4622 га, згідно яких всі земельні ділянки мають цільове призначення 02.06 - для колективного гаражного будівництва. При цьому, рішенням Київської міської ради від 23.06.2011 №242/5629 визначено, що за кодами видів цільового призначення земель 02.06 - для колективного гаражного будівництва визначено ставку орендної плати - 0,1%.

Виходячи із зазначеного, позивач вважає, що він правомірно визначив орендну плату згідно поданої податкової декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за січень 2019 року від 14.02.2019 № у розмірі 0,1.

При цьому, у відповідності до статті 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до частини першої статті 23 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін.

Статтею 654 Цивільного кодексу України (який є загальним нормативно-правовим актом, що регулює зобов`язальні правовідносини) визначено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

В свою чергу, як свідчать обставини справи, станом на 2019 рік, зміни до вказаного договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) в частині визначення розміру орендної плати, сторонами не погоджувались та не вносились.

Виходячи з вищенаведеного, приймаючи до уваги, що жодною умовою договору не надано права стороні за цим договором, зокрема, орендарю, в односторонньому порядку змінювати умови договору, суд вважає, що зміна індексації нормативної грошової оцінки є підставою для перегляду встановленого в договорі розміру плати за землю шляхом внесення відповідних змін до договору його учасниками. Зазначене не тягне автоматичну зміну умов договору щодо розміру такої плати.

Таким чином, податковим органом правомірно донараховано суму податкового зобов'язання з орендної плати на 2019 рік, оскільки такі умови сплати орендної плати визначені відповідним рішенням Київської міської ради і не суперечать умовам договору про право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди).

Згідно із частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У контексті наведеного суд зазначає, що під час розгляду справи відповідачем доведено правомірність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, а тому суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та про відсутність підстав для їх задоволення.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 241-246, 287 Кодексу адміністративного судочинства України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадської організації «Київська міська організація «Військовий автоаматор» (02222, м. Київ, вул. Пухівська, 2, ) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішенням суду може бути оскаржено за правилами встановленими статтями 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.П. Шулежко