Справа № 2а-5536/09/2670
Суддя: Васильченко І.П.
Дата ухвалення: 2009-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Вн. № < Внутрішній Номер справи >
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24.07.2009 р. < Час проголошення > № 2а-5536/09/2670

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Васильченко І.П., при секретарі Сергієнко-Колодій В.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів
до Відкритого акціонерного товариства "Київспецтранс"
про стягнення адміністративного-господарських (штрафних) санкцій

за участю представників сторін:

від позивача Достова Т.В.

від відповідача Харитонова Ю.В.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Київське міське відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до ВАТ «Київспецтранс`про стягнення адміністративно-господарських (штрафних) санкцій за невиконання нормативу робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у 2008 році.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що в порушення статті 19 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-XII Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні із змінами та доповненнями, відповідач повинен був працевлаштувати за законом 23 інвалідів, а працевлаштував лише 22, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу по створенню робочих місць та працевлаштуванню інвалідів за 2008 рік у розмірі 31 835, 70 грн. Крім того, за невиконання відповідачем нормативу щодо працевлаштування інвалідів, на підставі п. 3.7 Порядку нарахування пені та її сплати, затвердженого наказом Міністерством праці та соціальної політики України від 15.05.2007 року № 233, позивачем нарахована пеня в розмірі 356, 44 грн.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.06.2009 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду на 06.07.2009 року.

06.07.2009 року розгляд справи судом відкладався в порядку статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.

В судових засіданнях 06.07.2009 року та 24.07.2009 року представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 24.07.2009 року проти задоволення позову заперечила, подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що товариство вирахувало кількість інвалідів, яких працевлаштувало на роботу за Інструкцією зі статистики кількості працівників, що затверджена наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року № 286. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що нормами чинного законодавства на підприємства покладено обов`язок по забезпеченню певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, а не обов`язок їх пошуку. На підтвердження своїх заперечень проти позову представником відповідача надані суду копії Звітів про наявність вакансій, які направлялись відповідачем до Подільського районного центру зайнятості в місті Києві у 2008 році.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва

В С Т А Н О В И В:

05.02.2009 року ВАТ «Київспецтранс`подало до Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2008 рік по формі 10-ПІ (поштова-річна), затвердженої наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 10.02.2007 року № 42.

Відповідач у Звіті про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2008 рік вказав, що середньооблікова чисельність працівників облікового складу підприємства у 2008 році становила 563 особи, відповідно до 4-х відсоткового нормативу відповідач повинен був працевлаштувати 23 інваліди, а працевлаштував - 22.

Спірні правовідносини регулюються Законом України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні від 21.03.1991 р. № 875-ХІІ із змінами та доповненнями (далі Закон № 875), Порядком сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 р. № 70 та Положенням про Фонд України соціальної захисту інвалідів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2002 р. № 1434.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні, для підприємств (об`єднань), установ і організацій незалежно від форми власності і господарювання встановлюється норматив робочих місць для забезпечення працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків від загальної чисельності працюючих, а якщо працює від 8 до 25 чоловік у кількості одного робочого місця.

Згідно статті 18 Закону України Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач протягом 2008 року звертався до Подільського районного центру зайнятості міста Києва та повідомляв про наявність вакансій робочих місць для інвалідів, що підтверджується Звітами про наявність вакансій станом на 10.01.2008 року, станом на 01.03.2008 року, копії яких наявні в матеріалах справи.

Судом встановлено, що центром зайнятості інваліди для працевлаштування на підприємство відповідача не направлялись, так само як і не було безпосереднього звернення інвалідів до відповідача для працевлаштування. Фактів відмови підприємства в працевлаштуванні інвалідів, центром зайнятості не зафіксовано.

Викладене свідчить про виконання відповідачем вимог щодо створення робочих місць відповідно до нормативів встановлених статтею 19 Закону «Про основи соціальної захищеності інвалідів`та належне інформування центру зайнятості про наявність вільних робочих місць на його підприємстві та потребу у направленні йому центром зайнятості інвалідів для працевлаштування.

Статтею 238 Господарського кодексу України передбачено, що за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб`єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб`єкта господарювання та ліквідацію його наслідків.

Таким чином, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до учасника господарських відносин за порушення ним правил, встановлених законодавчими актами, при наявності в діях суб`єкта господарювання вини у вчиненні такого порушення та якщо ним не приймались заходи, спрямовані на недопущення господарського правопорушення. Судом встановлено, що відповідачем були виконані вимоги Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні`щодо прийняття заходів для працевлаштування інвалідів.

Доказів того, що підприємство не створило робочі місця для інвалідів, відмовило інвалідам у прийнятті на роботу, не надавало державній службі зайнятості інформацію, необхідну для працевлаштування інвалідів, позивачем не надано, а тому у суду немає підстав для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій.

Згідно Рекомендацій Президії Вищого адміністративного суду України «Про деякі питання практики застосування адміністративними судами законодавства про забезпечення права інвалідів на працевлаштування»№ 07.2-10/2 від 14.04.2008 року, при вирішенні питання про правомірність стягнення адміністративно-господарських санкцій слід виходити із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов`язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій. При цьому слід враховувати, що елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв`язку між самим порушенням та його наслідками. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що роботодавець вжив усіх необхідних заходів для недопущення господарського правопорушення, то адміністративним судам потрібно визнавати незаконним застосування адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць і відмовити у задоволенні позову.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідачем вжито всіх передбачених законодавством заходів по створенню робочих місць для працевлаштування інвалідів та недопущення господарського правопорушення.

Таким чином, оцінивши за правилами, встановленими статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України наявні у матеріалах справи докази та пояснення сторін, надані під час розгляду справи, суд приходить до висновку, що заявлений адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Згідно з частиною 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб`єкт владних повноважень, а відповідачем фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову Київського міського відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Відкритого акціонерного товариства «Київспецтранс`про стягнення адміністративно-господарських (штрафних) санкцій відмовити повністю.

Постанова відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Заява про апеляційне оскарження постанови суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення або з дня складення її в повному обсязі. Апеляційна скарга на постанову сулу подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження. Апеляційна скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

Суддя Васильченко І.П.

Постанова складена в повному обсязі та підписана 27.07.2009 року.