Справа № 297/550/19
Суддя: Микуляк П.П.
Дата ухвалення: 2019-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

26 липня 2019 року м. Ужгород№ 297/550/19
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Микуляк П.П.,

при секретарі Петрус К.І.,

за участю:

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, - ОСОБА_2 ,

третя особа: Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області, представник - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, третя особа: Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У відповідності до ст. 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошується вступна та резолютивна частини Рішення. Повний текст Рішення виготовлено та підписано 05 серпня 2019 року.

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, третя особа - Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області, якою просить суд (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 22 травня 2019 року):

- скасувати п.2 наказу «Про призначення» №2-кп від 08.01.2019р. щодо встановлення випробувального терміну строком на один місяць; скасувати наказ №9-кп «Про звільнення» від 29.01.2019р. з посади головного спеціаліста сектору з питання соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації;

- поновити на займаній посаді головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації з 29.01.2019р;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації заробітну плату за час вимушеного прогулу починаючи з 29.01.2019р;

- стягнути з Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 09 січня 2019 року на підставі наказу №2-кп від 08.01.2019р. позивач був призначений на посаду головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, як такий що пройшов успішно конкурсний відбір з оплатою згідно штатного розпису та встановленням випробувального терміну строком на 1 місяць.

29 січня 2019 року позивач був звільнений із зазначеної посади за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, п.3 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу».

Позивач зазначає, що заяву на підставі якої його звільнено з посади, було написано не по своїй волі, а під тиском начальника, що підтверджується поданими скаргами в т.ч. до Берегівської місцевої прокуратури.

Крім того, позивач вважає, що його було прийнято на роботу із встановленням випробувального терміну, чим було грубо порушено ст. 26 КЗпП України, якою передбачені випадки, коли випробувальний термін не встановлюється.

Так як він є людиною з фізичними вадами, являється інвалідом ІІ групи доказом чого є посвідчення особи, яка постраждала в наслідок Чорнобильської катастрофи та до дня призначення на посаду був зареєстрований та проживав в іншій місцевості відповідно до відмітки в паспорті (а.с.4) то випробувальний термін не повинен був встановлюватися.

В судовому засіданні позивач підтримав висунуті ним позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представником відповідача до суду було подано відзив на позовну заяву у якому зазначено, що позов позивача щодо поновлення на роботі та виплати моральної шкоди не підлягає задоволенню з огляду на фактичні обставини справи, заява про звільнення позивачем було подано особисто 28.01.2019р., підписаною, із зазначенням підстави звільнення.

В судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечила та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Третя особа по справі Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області направила до суду лист ( а.с.187) в якому повідомила про можливість розгляду справи за відсутності Берегівської місцевої прокуратури.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

08 січня 2019 року позивач написав заяву про призначення на посаду як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір.

Наказом начальника управління від 08 січня 2019 року «Про призначення» №2-кп ОСОБА_1 призначено на посаду головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат та компенсацій управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, 09.01.2019 року, як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір, з оплатою згідно штатного розпису та встановленням випробувального терміну строком на один місяць.

Позивача було ознайомлено із даний наказом 08 січня 2019 року, що підтверджується відміткою про ознайомлення.

Відповідно до ст. 26 Кодексу законів про працю України «При укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається.

Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу». Умова про випробування може бути встановлена угодою сторін. Одностороннє встановлення власником умови про випробування є недопустимим.

З урахуванням цього, умова про випробування буде вважатися законною у таких випадках: 1) умова про випробування внесена в письмово оформлений трудовий договір (контракт) і повторена у наказі про прийняття на роботу; 2) умова про випробування застережена в заяві про прийняття на роботу і повторена в наказі про прийняття на роботу; 3) умова про випробування не міститься в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку до початку роботи; 4) умова про випробування не застережена в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку після початку роботи, і при цьому він не заперечував проти внесення в наказ такої умови.

Відповідно до ч.1 ст. 35 Закону України «Про державну службу» в акті про призначення на посаду суб`єкт призначення може встановити випробування з метою перевірки відповідності державного службовця займаній посаді із зазначенням його строку.

В заяві про призначення на посаду умова про випробувальний термін не вказана, але внесена в наказ про призначення на посаду, з яким позивач ознайомлений під розписку до початку роботи, а саме 08.01.2019р.

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, щодо незаконного встановлення йому випробувального терміну наступним: відповідно до ст.26 Кодексу законів про працю України випробування не встановлюється при прийнятті на роботу осіб з інвалідністю, направлених на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи, а також випробування не встановлюється при прийнятті на роботу в іншу місцевість і при переведенні на роботу на інше підприємство, в установу, організацію, а також в інших випадках, якщо це передбачено законодавством.

Однак судом встановлено, що позивач призначений на посаду відповідно до Закону України «Про державну службу», а не як особа, направлена на роботу відповідно до рекомендації медико-соціальної експертизи, або в порядку переведення з іншої організації в іншій місцевості, на державних службовців якої поширюється дія Закону України «Про державну службу». Наказ позивачем було підписано наказ без будь яких заперечень.

Крім того посилання позивача, що він являється інвалідом ІІ групи не знайшло свого підтвердження відповідно до матеріалів справи в яких міститься копія посвідчення особи яка постраждала внаслідок чорнобильської катастрофи ( а.с.255) та на яке є посилання в різних документах в т.ч. в особовій картці державного службовця (а.с.225)

В подальшому 28 січня 2019 року позивачем було написано заяву на ім`я Начальника управління соціального захисту населення Берегівської РДА, в якій просить звільнити його з роботи за згодою сторін з 29 січня 2019 року.

29 січня 2019 року Наказом Начальника управління №9-кп «Про звільнення», позивача було звільнено з посади головного спеціаліста сектору з питань соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат та компенсацій управління соціального захисту населення, на підставі вищезгаданої заяви та зобов`язано фінансово-господарський відділ провести повний розрахунок з позивачем.

Ознайомлення з даний наказом відбулося 29 січня 2019 року, що підтверджується відміткою про ознайомлення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну службу»: правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Згідно з ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну службу»: відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

В силу положень ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу»: дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим законом.

Згідно п.1 ч.1 ст.36 Кодексу Законів про працю України, підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється за ініціативою державного службовця або за угодою сторін.

Згідно приписам ст.86 Закону України «Про державну службу» державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого ч.1 цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Позивач у своїй заяві від 28.01.2019 року просив звільнити його за угодою сторін з посади головного спеціаліста 29.01.2019 року.

Наказом начальника управління 29 січня 2019 року позивач звільнений з посади державної служби за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України, п.3 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви про звільнення від 28 січня 2019 року (копія наказу додається).

Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1995 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (322-08) (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Судом було встановлено, що позивача було звільнено за його власною заявою в строк, який також було визначено позивачем.

Твердження позивача, що на нього здійснювався тиск зі сторони начальника та працівників управління соціального захисту населення, про що він відповідно вказав у відповідних скаргах до Берегівської місцевої прокуратури, голови ОДА Закарпатської області та до уповноваженого Верховної ради України з прав людини (а.с. 173-180) на час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами на підставі яких можна встановити згадані обставини.

Згідно ст. 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст.76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На переконання суду, зазначені позивачем обставини не дають змогу дійти висновку щодо тиску, чи якихось неправомірних дій зі сторони працівників відповідача, оскільки не підтвердженні жодними належними чи допустимими доказами.

Твердження позивача щодо незаконного звільнення його з посади не є обґрунтованим, заява про звільнення подана позивачем особисто 28.01.2019р. із зазначенням підпису та підстави звільнення, відтак суд не вбачає підстав для поновлення позивача на займаній посаді.

Щодо твердження позивача стосовно помилково зроблених записів в трудовій книжці щодо звільнення на підставі п. 3 ч.1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» та відповідно до п. 1 ст.36 Кодексу законів про працю України слід повідомити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 86 Кодексу законів про працю України суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Позивач у своїй заяві від 28.01.2019 року просив звільнити його за угодою сторін з посади головного спеціаліста 29.01.2019 р.

Наказом начальника управління 29 січня 2019 року позивач звільнений з посади державної служби за угодою сторін відповідно до п. 1 ст.36 Кодексу законів про працю України, п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» на підставі заяви про звільнення від 28 січня 2019 року.

Після видання наказу начальника управління 29 січня 2019 року №9-кп «Про звільнення» Позивач під розписку був ознайомлений із даним наказом, після чого було внесено відповідні записи до його трудової книжки.

Відповідно до пункту 2.6. вищезазначеної Інструкції, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис.

Так, Відповідачем надіслано листа Позивачу від 04.03.2019 №01- 04/256 щодо звернення в управління для виправлення технічної помилки, що сталася в процесі заповнення трудової книжки.

Тобто в позивача є можливість виправити в трудовій книжці технічні помилки в разі наявності таких без допомоги суду, а зобов`язання виправлення таких є явно передчасним, оскільки сам відповідач не відмовляється виправити такі помилки в разі їх наявності.

Щодо твердження позивача, що звільнення з роботи призвело до порушення його особистого немайнового права, а саме права на працю, а також душевних страждань внаслідок стресу, отриманого від незаконного звільнення, який він оцінює як моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. слід повідомити наступне.

З огляду на те, що підстави для задоволення позовних вимог щодо поновлення позивача на посаді та виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відсутні то відсутній і причинно - наслідковий зв`язок між звільненням та настанням таких наслідків. Крім того відсутня вина відповідача в настанні таких наслідків, яка є обов`язковою складовою при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди.

У відповідності до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України: в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач як суб`єкт владних повноважень належним чином довів правомірність винесеного ним наказу про звільнення позивача з посади головного спеціаліста сектору з питання соціальних виплат та страхування автоматизованої обробки інформації відділу грошових виплат і компенсацій Управління соціального захисту населення Берегівської РДА, у зв`язку з чим наведені в позові обставини не відповідають дійсності, а позовні вимоги до задоволення не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись ст. 242-246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Берегівської районної державної адміністрації, третя особа - Берегівська місцева прокуратура Закарпатської області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.255 КАС України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П. Микуляк