Справа № 420/400/19
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/400/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Корой С.М.,

секретаря судового засідання Чернецької О.А.,

за участю сторін:

представника позивача Лагунова В.І. (за ордером),

представника відповідача Рамжев О.Д. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 23.08.2018 року № 316-18 та зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:
23.01.2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 23.08.2018 року № 316-18 та зобов`язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказ відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не прийняв до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Афганістану.

Зважаючи на вищевикладене, посилаючись на положення п.1 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та інформацію по країні походження ОСОБА_1 , позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 28.01.2019 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

18.02.2019 року (вх. №5680/19) від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов та матеріали особової справи позивача.

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що ДМС України не визнає даний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач у відзиві зазначає, що перевіркою ДМС України підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Враховуючи викладене, а також, з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.08.2018 року, відповідач вказує, що рішення ДМС України №316-18 від 23.08.2018 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Разом з тим, станом на 08.04.2019 року до суду не надходило відповіді на відзив щодо наведених відповідачем у відзиві пояснень, міркувань та аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

З огляду на викладене, враховуючи важливе значення справи для сторін, а також необхідність встановити відповідні факти та обставини із дослідженням думки та правової позиції учасників справи, суд дійшов висновку, що дана адміністративна справа має бути розглянута за правилами загального позовного провадження, про що постановлено відповідну ухвалу суду від 08.04.2019 року.

Ухвалою суду від 14.05.2019 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання судом продовжено термін підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 08.07.2019 року.

Позивач та представник позивача процесуальним правом надати відповідь на відзив не скористався.

Ухвалою суду від 08.07.2019 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.07.2019 року.

У судовому засіданні 22.07.2019 року під час вступного слова представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача під час вступного слова позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши вступне слово представників сторін, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, відзиву на позов і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 КАС України, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Афганістану, уродженець с. Де-Нула провінції Бамін, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що ултані ОСОБА_2 покинув країну походження 26.10.2012 року авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ). З Москви одразу виїхав легковим автомобілем, під час подорожі чотири рази змінював автотранспорт. Державний кордон України перетинав нелегально, поза пунктом пропуску, 28.10.2012 року позивач прибув до м. Одеси.

Також, як встановлено судом з матеріалів особової справи позивача та не заперечується сторонами, позивач неодноразово звертався до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що установчими даними позивача при вказаних зверненнях зазначено:

- ОСОБА_2 - при попередньому зверненні;

- ОСОБА_1 - при останньому зверненні.

Так, 20.11.2012 року позивач звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував її в цілому побоюваннями стати жертвою переслідувань невідомих йому людей, які змушували позивача до співпраці з ними (т.1 а.с. 172-179).

17.12.2012 року головним спеціалістом відділу інтеграції та соціального супроводу ГУ ДМС України в Одеській області проведено з позивачем співбесіду за результатами якої складено відповідний протокол (т.1 а.с.184-190).

18.12.2012 року наказом першого заступника начальника Головного управління ДМС України в Одеській області №97 у відповідності до ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Афганістану ОСОБА_2 (т.1 а.с.199).

24.11.2014 року за результатами розгляду особової справи громадянина Афганістану ОСОБА_2 № ODS 12/487 Управління дійшло до висновку про доцільність відмови громадянину Афганістану ОСОБА_2 у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов передбачених абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.1 а.с.221-232). Так, зокрема, відповідачем зазначено, що на підставі проведеного аналізу неможливо достовірно підтвердити наявність будь-яких переслідувань заявника з боку представників радикального руху «Талібан» або інших державних чи недержавних агентів. Проведеним аналізом особової справи, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, співробітник Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області дійшла висновку про можливість підтвердження відсутності умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на батьківщину. Провінція Баміан, регіон постійного місяця проживання заявника, згідно інформації з офіційного сайту УВКБ ООН в Україні, є найбільш спокійною відносно активності угрупування «Талібан».

Рішенням Державної міграційної служби України № 764-14 від 19.12.2014 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с. 169).

16 січня 2015 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 110 від 06.10.2014 року (т.1 а.с. 162).

Не погодившись з рішенням Державної міграційної служби України № 764-14 від 19.12.2014 року позивач оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду (справа №815/992/15).

Судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 року, яка набрала законної сили 04.06.2015 року судом відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 19.12.2014 року № 764-14 про відмову визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання прийняти рішення.

Вказаним рішенням, судом, зокрема, встановлено відповідні обставини та зроблені наступні висновки:

- позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною його вимушеного від`їзду з Афганістану, позивач не надав, та заслуговуючих на увагу пояснень не навів;

- дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та проведенні інтерв`ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання йому статусу біженця, з огляду на матеріальний елемент клопотання, є необґрунтованими;

- за словами позивача згідно протоколу співбесіди від 17.12.2012 року, причиною його виїзду з Афганістану стало переслідування з боку радикального руху «Талібан». Йому запропонували приєднатись на службу до талібів, як члену багатодітної родини. Згідно інформації, наданої заявником, таліби неодноразово цікавились ним через його батька та під час навчання на підготовчих курсах для вступу в університет в м. Кабул, безпосередньо до заявника прийшли представники угрупування «Талібан» та стали вимагати співпрацювати із ними. Позивач відмовився, зв`язався зі своїм батьком та було вирішено, що він покине територію Афганістану. Суд звернув увагу на той факт, що близькі родичі позивача, а саме батько, мати, три сестри та п`ять братів, залишились проживати на території Афганістану і не змінили місце свого постійного проживання, з моменту його виїзду до України;

- в своєму позові позивач вказав на інші причини, які змусили його покинути країну походження. Так, у позові позивач стверджував, що його батько законно купив земельну ділянку, проте чоловік який її продав помер, після чого його син захотів забрати вказану земельну ділянку. Він постійно погрожував родині позивача, що зробило перебування останнього в країні нестерпним. В позові причина виїзду з країни громадської належності зазначена саме як - «загроза стати жертвою родової ворожнечі». Таким чином, вищезазначена інформація надана всупереч тим обставинам, про які розповідав позивач під час звернення за захистом до Управління. Пояснення позивача не підтверджуються жодними документальними доказами. Жодних доказів на підтвердження фактів відносно погроз та власного переслідування позивач не надав;

- суд погодився з доводами відповідача відносно того, що за словами позивача можливо дійти висновку, що його виїзд з країни походження був обумовлений загальним станом в країні в цілому, економічними проблемами, бажанням потрапити до економічно - стабільної країни, бажанням отримати роботу з постійними доходами, бажанням покращити життя. Критичний стан в країні дійсно підтверджується інформацією в мережі Інтернет;

- суд прийшов до висновку, що надані позивачем відомості, можливо визнати очевидно неправдивими та такими, що не можуть бути розглянуті в площині надання заявникові міжнародного захисту в Україні.

З наявної в матеріалах справи копії особової справи №2017ОD0094, судом встановлено, що 04.07.2017 року позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Афганістану, повторно звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою №97 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши причиною звернення те, що він покинув Афганістан по причинам безпеки та військового конфлікту в країні його громадянської належності. Позивач зазначив, що повертатись на батьківщину він не може, так як там триває війна (т.1 а.с.97-100).

Як вбачається з матеріалів справи, працівником органу міграційної служби заповнено реєстраційний листок на ОСОБА_1 як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.116-119).

У вказаному реєстраційному листку вказано, що він позивач не був причетні інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, та, що він не проходив строкову військову службу, не є військовозобов`язаним.

Разом з цим, відносно позивача 04.07.2017 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.109-115), в якій зазначено, що позивач з країни постійного проживання покинув авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ), на підставі паспортного документу та російської візи. На території РФ в м. Москві позивач перебував протягом доби, після чого нелегально вибув на територію нашої країни, дату та місце перетину державного кордону позивач зазначити не зміг.

У розділі 4 «Причини виїзду з країни постійного проживання», позивачем зазначено, що в 2009-2010 роках його батько придбав земельну ділянку в особи на ім`я ОСОБА_3 в провінції ОСОБА_4 та після того як вищезазначена особа прийшла до влади в районі Сайган він намагався силою забрати земельну ділянку. Батько відмовився віддати земельну ділянку після чого вказана особа почала йому погрожувати у зв`язку із чим родина позивача переїхала в м.Кабул, землю батько зберіг, але розпоряджатися на даний час не може. Також ОСОБА_1 зазначив, що в м.Кабул він відвідував школу та його там переслідували, що він особисто неодноразово це помічав саме тому погодився виїхати з країни. Позивач зазначив, що через вказані обставини він побоюється повертатись до Афганістану, так як дане земельне питання є дуже серйозним. Окрім того, ОСОБА_1 зазначив, що ситуація в Афганістані є дуже складною, вибухи, вбивства, половина країни під контролем ОСОБА_5 .

З текстом вказаної анкети позивач ознайомлений, заперечень не висловив, що підтверджується його підписом на її останньому аркуші (т.1 а.с.115).

Судом встановлено, що 24.07.2017 року заступником начальника управління начальником відділу по роботі з шукачами ОСОБА_6 проведено із заявником співбесіду та складено відповідний протокол (т.1 а.с.120-130), під час якої, окрім відомостей, які зазначені під час анкетування, позивач додатково вказав, зокрема, що це його третє звернення за наданням захисту і що при попередньому зверненні помилково було зазначено його прізвище як « ОСОБА_7 ». Позивач вказав, що в Афганістані він зазнавав переслідувань від талібів, які напали на його населений пункт та навіть побили позивача, задавали йому запитання.

Також, ОСОБА_1 зазначив, що земельною ділянкою площа якої складає 20 га, яку було придбано батьком позивача у ОСОБА_8 , його сім`я з 2011 року не може користуватись. Як зазначив позивач на даний час ситуація погіршилась, батькові погрожують, через що брат ОСОБА_1 переїхав до Ірану, а батько до м.Кабул. Окрім того, ОСОБА_1 повідомив, що за наявною у нього інформацією його брата сильно побили.

Під час співбесіди 24.07.2017 року ОСОБА_1 зазначив, що особисто погроз від ОСОБА_8 та ОСОБА_9 він не отримував. Рішення щодо виїзду позивача з Афганістану було прийнято двоюрідним братом позивача, який проживає в Україні, оскільки він дізнався, що в родині є багато проблем.

02 березня 2018 року з позивачем проведено додаткову співбесіду за результатами якої складено додатковий протокол співбесіди з громадянином Афганістану (а.с.144-147).

02 серпня 2018 року, розглянувши заяву та особову справу №20180D0094 ОСОБА_1 , на підставі всебічного вивчення наявних матеріалів, заяви, анкетування та протоколів співбесід, а також інформації по країні громадянської належності, заступником начальника управління-начальником відділу по роботі з шукачами захисту УПШЗСІ ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.70-85) та додатки до висновку (т.1 а.с.86-93), в якому зазначено, що проведеним аналізом матеріалів особової справи встановлено, що факти, повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності до умов, передбачених п.п.1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та вказано на наявність підстав для відмови ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, у висновку зазначено, зокрема, наступне.

Проведеним аналізом отриманої інформації можливо встановлено що, в серпні вересні 2011 року позивач вибув з Афганістану авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ), на підставі паспортного документу та російської візи. На території РФ в м. Москві позивач перебував нетривалий час, протягом доби, після чого нелегально вибув на територію України, дату та місце перетину державного кордону позивач зазначити не може. Відповідачем у висновку встановлено, що перше звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відбулось 27.07.2012 до УДМС у Херсонській області, розгляд справи проведено не було (оригінал ОС № 12КНЕ00078 долучено до матеріалів особової справи, звернення відбулось під установчими даними ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактичні матеріали справи відсутні). 20.11.2012 позивач вдруге звернувся за міжнародним захистом до ГУДМС в Одеській області, звернення відбулось під установчими даними ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помилкове зазначення особою прізвища « ОСОБА_12 » відбулось через недостатнє розуміння перекладача. За результатами всебічного розгляду клопотання рішенням ДМС від 19.12.2014 № 764-14 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення позивач оскаржив у судових інстанціях, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16.03.2015 за судовою справою № 815/992/15 йому було відмовлено в задоволенні адміністративного позову, зазначене рішення було підтримано ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.06.2015, до вищих судових інстанцій заявник не звертався. Втретє позивач звернувся до ГУДМС в Одеській області 04.07.2017. Тобто з 04.06.2015 по 04.07.2017 позивач знаходився на території України нелегально, чим порушив законодавство України.

У висновку вказано, що за матеріалами особової справи також встановлено, що в країні громадянської належності залишились проживати наступні близькі родичі заявника, а саме: батько, матір, брат та сестра (проживають в м. Кабул), 3 брати позивача проживають в населеному пункті Денула провінції Сайган.

Щодо земельного конфлікту,у висновку зазначено, що позивач надав наступні відомості. З його слів, батько колись купив земельну ділянку в особи на ім`я ОСОБА_3 в провінції Баміан, зазначеною земельною ділянкою користувались члени родини позивача до 2011 року. В 2011 році вищезазначена особа прийшла до влади в районі Сайган (голова району, детальна інформація відсутня), після чого силою забрав земельну ділянку (арк. 4 співбесіди від 24.07.2017). Зі слів позивача, зазначений земельний конфлікт досі не вирішено (арк. 2 співбесіди від 02.03.2018), позивач вважає, що у разі повернення до Афганістану йому загрожуватиме небезпека з боку осіб, які забрали землю, конкретизувати небезпеку позивач не зміг (арк. 4 співбесіди від 02.03.2018).

Як зазначено у висновку, в ході опитування позивача щодо зазначеного матеріального клопотання виявлено чисельні розбіжності в наданій інформації, які не дозволяють визнати вказаний матеріальний елемент цілком правдоподібним та знижують рівень довіри до клопотання в цілому. Так, наприклад:

- в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав жодної інформації про земельний конфлікт в його родині на території Афганістану, з його слів, виїзд до України був обумовлений лише складною соціально-політичною ситуацією в Афганістані (арк. 1, 2 заяви від 04.07.2017);

- під час анкетування позивач повідомив, що земельний конфлікт між батьком та особою на ім`я ОСОБА_3 розпочався в 2009 - 2010 роках, після того, як останній намагався силою заволодіти земельною ділянкою, яку колись продав батькові (арк. 6 анкети від 04.07.2017). Під час співбесіди позивач зазначив, що конфлікт розпочався в 2011 році, після усунення «Талібану» від влади в Афганістані (арк. 5 співбесіди від 24.07.2017). Зазначене твердження є об`єктивно невірним, відповідно до ІКП, падіння режиму талібів в Афганістані відбулось в 2001 році;

- під час першої співбесіди позивач повідомив, що земельний конфлікт відбувся через те, що колишній продавець земельної ділянки став головою району та вирішив силою забрати усі земельні ділянки, які йому колись належали (арк. 5 співбесіди від 24.07.2017). В ході додаткового опитування позивач розповів, що один з його братів розлучився із дружиною, яка походить із родини осіб, які вчинили земельний конфлікт (арк. 2 співбесіди від 02.03.2018);

- під час анкетування позивач повідомив, що має побоювання зазнати розправи з боку осіб, які забрали батьківську землю, у разі повернення до Афганістану (арк. 6 анкети від 04.07.2017). В ході співбесіди було встановлено, що станом на теперішній час позивач не має ніякого відношення до вказаної земельної ділянки (арк. 8 співбесіди від 24.07.2017), також встановлено, що позивач особисто ніколи не переслідувався через вказану земельну ділянку (арк. 9 співбесіди від 24.07.2017);

- під час першої співбесіди позивач повідомив про такий випадок застосування фізичного насильства до членів власної родини, зазначивши, що декілька років тому невстановлені особи побили його брата ОСОБА_13 , який в результаті втік до країн ЄС (арк. 9 співбесіди від 24.07.2017). Під час додаткової співбесіди позивач підтвердив, що до його брата на ім`я ОСОБА_13 застосовувалось фізичне насильство, після чого він зник безвісті (арк. 3 від 02.03.2018);

- під час першої співбесіди позивач повідомив, що в 2011 році до батька застосовували фізичне насильство з метою відчуження земельної ділянки третім особам (арк. 9 співбесіди від 24.07.2017), під час додаткового опитування він зазначив, що до батька фізичне насильство ніколи не застосовувалось (арк.3 співбесіди від 02.03.2018);

- під час співбесіди позивач зазначив, що за добу до проведення співбесіди його братові було завдано тілесних ушкоджень (арк. 7 співбесіди від 24.07.2017), позивач пообіцяв документально підтвердити зазначений факт шляхом надання відповідних фотокарток, станом на теперішній час будь-яких доказів зазначеного інциденту до територіального підрозділу ДМС надано не було;

- під час співбесіди позивачу було запропоновано документально підтвердити наявність зазначеної земельної ділянки, приймаючи до уваги зв`язки із родичами (арк. 7 співбесіди від 24.07.2017). Під час проведення додаткової співбесіди будь-яких документальних підтверджень наявності вказаної земельної ділянки надано не було, позивач лише зазначив, що має можливість отримати такі документи від батька та надати їх у якості доказів (арк.3 співбесіди від 02.03.2018). Станом на момент підготовки рекомендаційного висновку будь-яких підтверджувальних документів до територіального підрозділу ДМС заявником надано не було;

- під час опитування позивач не навів жодних переконливих фактів власного переслідування або дискримінації, які могли б бути пов`язаними із ймовірним земельним конфліктом у родині. Додатково встановлено, що позивач ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства взагалі (арк. 6 співбесіди від 04.07.2017);

- під час попереднього звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (звернення від 20.11.2012) позивач зазначив зовсім інші мотиви звернення за міжнародним захистом, повідомивши, що невідомі озброєні люди вимагали від нього співпраці з ними, через що він виїхав з Афганістану (арк. 1 заяви від 20.11.2012).

Зважаючи на вищевикладене, у висновку вказано, що зазначені обставини, а також відсутність жодних документальних доказів надають обґрунтовані підстави визнати елемент земельного конфлікту в родині позивача необґрунтованим.

Отже, як вказано у висновку, правдоподібність земельного конфлікту в родині позивача не приймається міграційною службою. Аналізом вказаного елементу неможливо ані підтвердити, ані спростувати фактичну наявність або відсутність зазначеного конфлікту, жодних документальних підтверджень за довготривалий термін перебування заявника на території України (7 років), надано не було. Додатково встановлено, що навіть у разі фактичного існування подібного конфлікту в родині позивач особисто станом на теперішній час не має ніякого відношення до батьківського майна. Також, за матеріалами особової справи не встановлено будь-яких переслідувань або дискримінації позивача або його найближчих родичів у зв`язку з висловленими побоюваннями.

Стосовно того, що позивач має додаткові побоювання щодо повернення до країни громадянської належності через ускладнену соціально-політичну ситуацію в Афганістані, у висновку зазначено наступне.

Як зазначено у висновку, щодо вказаних побоювань, в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач повідомив, що наразі на всій території Афганістану тривають військові дії між владою, талібами та прихильниками само названої ісламської держави (арк. 1 заяви від 04.07.2017). В ході подальшого опитування позивач зазначив нестабільність соціально-політичної ситуації в країні громадянської належності (арк. 7 співбесіди від 24.07.2017), під час додаткової співбесіди розповів, що окрім осіб, які нібито забрали батьківську землю, інших ворогів у нього не існує, водночас зазначив про військові дії в країні без детального уточнення усіх можливих фактів (арк. 4 співбесіди від 02.03.2018).

Таким чином, у висновку вказано, що за результатами всебічного аналізу пояснень позивача та актуальної ІКП спостерігається нестабільна соціально-політична ситуація в певних районах Афганістану, водночас у поясненнях особи виявлені розбіжності та факт безпечного проживання найближчих родичів особи, що спростовує обґрунтованість його побоювань зазнати переслідування. Зокрема, на це вказують наступні факти:

- під час опитування було встановлено, що єдиний незначний інцидент між позивачем та представниками радикального руху «Талібан» стався ще в 1999 2000 роках (побиття), ніяких подальших наслідків вказаний випадок для позивача та його родини у майбутньому не мав (арк.3 співбесіди від 24.07.2017). Під час аналізу попереднього елементу клопотання було встановлено, що таліби були при владі в Афганістані у вказаний період часу до 2001 року, з урахуванням зміни влади в країні та виїзду заявника з Афганістану в 2011 році зазначений інцидент не має ніякого відношення до його виїзду;

- під час співбесіди було встановлено, що до виїзду з країни громадянської належності позивач проживав у м. Кабул, за період проживання у вказаному місті жодних погроз на адресу позивача не надходило, ані він, ані члени його родини також не зазнавали будь-яких утисків, погроз або переслідувань (арк. 5, 6 співбесіди від 24.07.2017). Зазначений факт додатково спростовує побоювання позивача зазнати шкоди від збройного конфлікту в країні громадянської належності. Додатково, актуальна ІКП підтверджує задовільну ситуацію безпеки в м. Кабул. Станом на теперішній час додатково встановлено, що європейські країни, зокрема Нідерланди розглядають альтернативу повернення шукачів захисту до Афганістану, в яких відсутні обґрунтовані побоювання зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця;

- за матеріалами особової справи встановлено, що рішення про виїзд з Афганістану не приймалось особисто позивачем, а його покійним двоюрідним братом Аюб Шердел, який наказав батькові позивача відправити його до України (арк. 6 співбесіди від 24.07.2017). Зазначене чітко вказує на інші причини виїзду (економічні, пошуки кращого життя тощо) аніж необхідність у міжнародному захисті. Зазначене характеризує особу як «мігранта» у визначенні УВКБ ООН: - у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця»;

- зі слів позивача встановлено, що рідний брат позивача продовжує проживати в родинному будинку в населеному пункті Денула провінції Баміан, його життю нічого не загрожує, населений пункт знаходиться під контролем державної влади Афганістану (арк. 6, 7 співбесіди від 24.07.2017). Актуальною ІКП додатково підтверджено задовільну соціально-політичну ситуацію в провінції Баміан, зокрема в жовтні 2017 року в провінції пройшов кінофестиваль, зазначена подія, зі слів посадовців, сприятиме розвитку туристичного потенціалу провінції;

- станом на теперішній час батько, матір, брат та сестра позивача проживають у найманому будинку в м. Кабул (арк. 6 співбесіди від 24.07.2017), батько позивача має власний будинок в районі Сайган провінції Баміан, де продовжують проживати рідні брати (арк.3 співбесіди від 02.03.2018). Зазначене спотворює історію переслідування особи та вказує на надання недостовірних відомостей;

- під час опитування (анкета та 2 протоколи співбесіди) позивач не надав конкретних пояснень щодо ускладнення ситуації в регіонах проживання позивача (провінція Баміан, м. Кабул), не надав обґрунтованої інформації стосовно ймовірної дискримінації або переслідування в країні громадянської належності.

Зазначені елементи, як вказано у висновку, з урахуванням пояснень особи, фактом проживання в країні громадянської найближчих його родичів та актуальною ІКП очевидно вказують на необґрунтованість побоювань його зазнати будь-якої шкоди, пов`язаної з ускладненням соціально-політичної ситуації в Афганістані у разі повернення до країни громадянської належності.

Отже, правдоподібність наданого елементу клопотання не приймається міграційною службою. Встановлено, що виїзд позивача з Афганістану відбувся через причини, які не пов`язані із переслідуванням або побоюванням зазнати серйозної шкоди. Задовільна соціально-політична ситуація в певних регіонах Афганістану підтверджується ІКП та фактом проживання найближчих родичів в м. Кабул та провінції Баміан.

Аналізом матеріалів особової справи встановлено, що ані під час перебування в Афганістані, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, політичних переконань або належності до певної соціальної групи. Так, встановлено, що шукач захисту не переслідувався за ознаками раси, національності, громадянства (підданства) або віросповідання (арк. З співбесіди від 24.07.2017). Також встановлено, що позивач ніколи не був членом жодних політичних організацій (арк. 6 анкети від 04.07.2017 року). Також, за матеріалами особової справи, заявник не може бути віднесений до певної соціальної групи. Елемент ймовірного земельного конфлікту в родині заявника не приймається територіальним підрозділом ДМС з позиції правдоподібності та в такому випадку не розглядається в якості умови, передбаченої п. 1 ч. 1 статтею 1 Закону.

Клопотання позивача не містить умов, передбачених п. 1 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань

У висновку вказано, що за матеріалами особової справи встановлено, що позивач не зазнавав переслідування, дискримінації, насильства, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання. Аналізом матеріальних елементів клопотання історію переслідування особи, зокрема елемент земельного конфлікту та пов`язаних з цим погроз з боку третіх осіб визнано неправдоподібним та таким, що не заслуговує на довіру. Під час проживання в Афганістані основоположні права та свободи заявника та його найближчих

Отже, зазначено у висновку, клопотання особи не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п. 13 ч.І статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

23 серпня 2018 року відповідачем прийнято рішення №316-18 Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.68), яким на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону, у зв`язку із чим позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13 вересня 2018 року Головним управлінням ДМС України в Одеській області на підставі рішення ДМС №316-18 від 23.08.2018 року, на ім`я ОСОБА_1 складено повідомлення №679 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.8, 49-50), в якому, зокрема зазначено, що: подана заявником історія переслідування не відповідає критеріям міжнародного захисту та отримана від заявника інформація щодо його переслідування має низку суперечностей, які суттєво вплинули на прийняття рішення за поданою заявою.

У вказаному повідомленні зазначено, що відповідно до ст.12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту позивач має право оскаржити рішення, звернувшись до суду в п`ятиденний термін з дня отримання повідомлення.

Позивач отримав вказане письмове повідомлення 18.01.2019 року, що підтверджується матеріалами справи.

Не погодившись з рішенням Державної міграційної служби України 316-18 від 23.08.2018 року, позивач 23.01.2019 року звернувся до суду з даною позовною заявою.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємозв`язок їх у сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця

Суд вважає необхідним зазначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ч.1 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Слід зазначити, що вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме, не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності; не надано ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування позивача на Батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану; до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Надаючи оцінку доводам позивача, суд зазначає, що звертаючись із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту перший раз (за заявою, яка була розглянута по суті), позивач, причинами виїзду з країни походження називає побоювання стати жертвою переслідування через земельний конфлікт та загроз з боку талібів. Разом з тим, правова оцінка зазначеним обставинам була надана в постанові Одеського окружного адміністративного суду від 12.05.2016 року №815/995/15, яке набрало законної сили.

При зверненні 04.07.2017 року до ГУ ДМС позивачем фактично не наведено нові обґрунтованості побоювання стати жертвою насилля у разі повернення на Батьківщину, в заяві про звернення за захистом від 04.07.2017 року заявник не надав нововиявлених обставин свого переслідування на території Батьківщини, яка б була відмінна від історії, за якої йому 19.12.2014 року було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні.

Позивач не надав ані відповідачу, ані до суду доказів того, що стосовно нього було застосовано фізичне насилля чи погрози за ознаками приналежності до християнського віросповідання.

При вирішенні справи суд також враховує то факт, що у період з 04.06.2015 по 04.07.2017 позивач знаходився на території України нелегально, чим порушив законодавство України.

З аналізу вищезазначеного, вбачається, що звернення заявника до територіального підрозділу ДМС обумовлене не потребою в міжнародному захисті, а бажанням легалізуватися на території України.

Отже, докази, що можуть підтвердити реальні побоювання Султані Абдул Рауф Шамсуддін за власне життя, у разі повернення до країни громадянської належності Афганістану, як і докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до ДМС України та її територіального підрозділу при розгляді третьої заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Суд звертає увагу на те, що позивач зазначав, що він ніколи не брав участь в діяльності політичних партій та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної чи до соціальної групи.

Під час співбесід, які відбувались при розгляді усіх звернень позивача, він повідомив, що його родичів, які залишились проживати в Афганістані, в м.Кабул, ніхто не переслідує.

Крім того, при розгляді даної справи, суд враховує, що позивачем до міграційної служби було неодноразово надано суперечливі дані, зокрема, щодо наступного:

- в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач не надав жодної інформації про земельний конфлікт в його родині на території Афганістану, з його слів, виїзд до України був обумовлений лише складною соціально-політичною ситуацією в Афганістані (арк. 1, 2 заяви від 04.07.2017);

- під час анкетування позивач повідомив, що земельний конфлікт між батьком та особою на ім`я ОСОБА_3 розпочався в 2009 - 2010 роках, після того, як останній намагався силою заволодіти земельною ділянкою, яку колись продав батькові (арк. 6 анкети від 04.07.2017). Під час співбесіди позивач зазначив, що конфлікт розпочався в 2011 році, після усунення «Талібану» від влади в Афганістані (арк. 5 співбесіди від 24.07.2017). Зазначене твердження є об`єктивно невірним, відповідно до ІКП, падіння режиму талібів в Афганістані відбулось в 2001 році;

- під час першої співбесіди позивач повідомив, що земельний конфлікт відбувся через те, що колишній продавець земельної ділянки став головою району та вирішив силою забрати усі земельні ділянки, які йому колись належали (арк. 5 співбесіди від 24.07.2017). В ході додаткового опитування позивач розповів, що один з його братів розлучився із дружиною, яка походить із родини осіб, які вчинили земельний конфлікт (арк. 2 співбесіди від 02.03.2018);

- під час анкетування позивач повідомив, що має побоювання зазнати розправи з боку осіб, які забрали батьківську землю, у разі повернення до Афганістану (арк. 6 анкети від 04.07.2017). В ході співбесіди було встановлено, що станом на теперішній час позивач не має ніякого відношення до вказаної земельної ділянки (арк. 8 співбесіди від 24.07.2017), також встановлено, що позивач особисто ніколи не переслідувався через вказану земельну ділянку (арк. 9 співбесіди від 24.07.2017);

- під час першої співбесіди позивач повідомив про такий випадок застосування фізичного насильства до членів власної родини, зазначивши, що декілька років тому невстановлені особи побили його брата Незамоддін, який в результаті втік до країн ЄС (арк. 9 співбесіди від 24.07.2017). Під час додаткової співбесіди позивач підтвердив, що до його брата на ім`я Незамоддін застосовувалось фізичне насильство, після чого він зник безвісті (арк. 3 від 02.03.2018);

- під час першої співбесіди позивач повідомив, що в 2011 році до батька застосовували фізичне насильство з метою відчуження земельної ділянки третім особам (арк. 9 співбесіди від 24.07.2017), під час додаткового опитування він зазначив, що до батька фізичне насильство ніколи не застосовувалось (арк.3 співбесіди від 02.03.2018);

- під час співбесіди позивач зазначив, що за добу до проведення співбесіди його братові було завдано тілесних ушкоджень (арк. 7 співбесіди від 24.07.2017), позивач пообіцяв документально підтвердити зазначений факт шляхом надання відповідних фотокарток, станом на теперішній час будь-яких доказів зазначеного інциденту до територіального підрозділу ДМС надано не було;

- під час співбесіди позивачу було запропоновано документально підтвердити наявність зазначеної земельної ділянки, приймаючи до уваги зв`язки із родичами (арк. 7 співбесіди від 24.07.2017). Під час проведення додаткової співбесіди будь-яких документальних підтверджень наявності вказаної земельної ділянки надано не було, позивач лише зазначив, що має можливість отримати такі документи від батька та надати їх у якості доказів (арк.3 співбесіди від 02.03.2018). Станом на момент підготовки рекомендаційного висновку будь-яких підтверджувальних документів до територіального підрозділу ДМС заявником надано не було;

- під час опитування позивач не навів жодних переконливих фактів власного переслідування або дискримінації, які могли б бути пов`язаними із ймовірним земельним конфліктом у родині. Додатково встановлено, що позивач ніколи не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насильства взагалі (арк. 6 співбесіди від 04.07.2017);

- під час попереднього звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (звернення від 20.11.2012) позивач зазначив зовсім інші мотиви звернення за міжнародним захистом, повідомивши, що невідомі озброєні люди вимагали від нього співпраці з ними, через що він виїхав з Афганістану (арк. 1 заяви від 20.11.2012).

Вказані суперечності в даних, наданих позивачем про обставини, які слугували підставою для звернення за міжнародним захистом є свідченням зловживання з боку позивача.

Отже, суд погоджується із доводами відповідача, що твердження заявника з приводу можливого переслідування у випадку повернення до країни громадянської належності містять низку значних розбіжностей та суперечностей, які шукач захисту не зміг належним чином пояснити та обґрунтувати, що суттєво знижує рівень довіри до заяви особи та свідчить про зловживання з боку заявника процедурою набуття міжнародного захисту.

Водночас, відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не зміг довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання. Заявлена позивачем у його заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Афганістані його особисто або членів його сім`ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

Також, позивачем взагалі не надано доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що він змушений був прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд вважає, що знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що позивачем не доведено факту переслідувань його за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін не бажає відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою внаслідок таких побоювань. Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В будь якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Позивач не навів достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Афганістані. Надана ним інформація при викладенні причин виїзду з країни громадянської належності є непослідовною, належних документів у підтвердження обґрунтованості звернення не надано, не доведено жодного суттєвого факту заяви. Позивачем не надано переконливих доказів щодо ймовірної небезпеки, яка може очікувати на нього в разі повернення на батьківщину.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в Афганістані, а також підстав для виїзду з Афганістану дозволяє зробити висновок, що позивач не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через ймовірні індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Крім того, у відповідності до абз.6 ч.1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно п.22 ч.1 ст.1 третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Разом з цим, з матеріалів особової справи судом встановлено, що позивач не навів обґрунтованих мотивів неможливості переїзду у іншу частину Афганістану, не пояснив, чому звернувся з заявою про захист саме у територіальний орган ДМС в Одеській області, а не безпосередньо у місті, в яке він прибув.

Суд вважає, що за відсутністю підстав та з урахуванням розбіжностей в інформації, наданої заявником, дане звернення є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими та необґрунтованими, останнім не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за релігійними ознаками, та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач назвав, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими ймовірними побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Афганістані та перебуваючи поза його межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що звернення позивача є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 №316-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято Державною міграційною службою України на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Оскільки судом встановлено правомірність прийняття Державною міграційною службою України спірного рішення від 23.08.2018 №316-18, то похідна позовна вимога позивача про зобов`язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, також не підлягає задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов ОСОБА_1 таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 23.08.2018 року № 316-18 та зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення підписано суддею 01.08.2019 року.

Суддя Корой С.М.

.