Справа № 817/1626/18
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6697/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2019 року про закриття провадження (головуючий суддя Друзенко Н.В., м. Рівне, повний текст складено 11.05.2019) по справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до Державного реєстратора Дубенської міської ради Рівненської області Ванік Інни Вікторівни , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулись в суд першої інстанції з адміністративним позовом до до Державного реєстратора Дубенської міської ради Рівненської області Ванік Інни Вікторівни в якому просили визнати протиправним та скасувати рішення №23603741 від 24.11.2017 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на будівлю туалету на території продуктово-речового ринку за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 107, за ОСОБА_5 .

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2019 року закрито провадження у справі, з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. ст. 238 КАС України.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, тому просить скасувати оскаржувану ухвалу і направити справу для продовження розгляду до Рівненського окружного адміністративного суду.

В апеляційній скарзі зазначає, що спір виник не з приводу оскарження права власності ОСОБА_5 на будівлю туалету, який розташований на території продуктово-речового ринку за адресою: АДРЕСА_1 , як це зазначено в оскаржувальній ухвалі, а стосується виключно скасування державної реєстрації права власності на вказану будівлю, а тому він є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства з наступних підстав.

Конституційний Суд України в Рішенні від 25 листопада 1997 року № 6-зп сформулював правову позицію, за якою удосконалення законодавства в контексті ст. 55 Конституції України має бути поступовою тенденцією, спрямованою на розширення судового захисту прав і свобод людини, зокрема судового контролю за правомірністю й обгрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень (п. 2 мотивувальної частини). Ця правова позиція кореспондується з положеннями ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року щодо ефективного засобу юридичного захисту від порушень, вчинених особами, які здійснюють свої офіційні повноваження.

Відповідно до п. 1, 2, ч. 1 ст. 4 КАС У країни адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною цих функцій.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

З наведеного випливає, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Предметом позовних вимог у цій справі є скасування рішення Відповідача про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) на будівлю туалету на території продуктово-речового ринку за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_5 .

На обгрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що відповідач, приймаючи вказане рішення, порушив вимоги чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, яка діяла на час державної реєстрації - 24.11.2017, надалі - Закон № 1952-ІV), а саме зареєстрував речове право, яке не підлягало державній реєстрації відповідно до цього Закону.

Отже, предметом доказування в цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятого Відповідачем рішення, які за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень та повинні прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.

Незважаючи на те, що оскаржувана реєстраційна дія була вчинена за заявою третьої особи, втручання в права позивачів було здійснено державним реєстратором шляхом прийняття оскаржуваного рішення без дотримання встановленої законом процедури.

Апелянт вважає, що дослідженню в цій справі підлягає владне, управлінське рішення відповідача щодо державної реєстрації речового права, прийнятого/вчиненого Відповідачем як суб`єктом владних повноважень.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом № 1952-ІV.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі ст. 11 Закону № 1952-ІV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Таким чином, державний реєстратор є суб`єктом владних повноважень, а правовідносини, які виникають між ним та заявником прав чи їх обтяжень - публічно-правовими. Захист прав та інтересів відповідного заявника від порушень з боку цього суб`єкта владних повноважень, якщо ці порушення полягають, наприклад, у перевищенні повноважень, недотриманні строків, процедури, умов та інших визначених законом особливостей вчинення реєстраційних дій, є завданням адміністративного судочинства та має відбуватися у відповідному порядку.

Отже, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішенням відповідача у зв`язку з недотриманням ним вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій. спричиняє публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій.

Спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності на будівлю туалету, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право, пов`язане із торговими павільйонами. Такі вимоги підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства, оскільки спір виник, унаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних міркувань.

Закриваючи провадження у справі суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Відповідно до пп. 1, 2, ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, у тому числі на виконання делегованих повноважень, і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною цих функцій.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи в публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 04.09.2018 у справі №823/2042/16, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства та чи заявляються, окрім вимог про скасування оспорюваного рішення, запису в державному реєстрі прав, вимоги про визнання недійсними правочинів, на підставі яких прийнято спірне рішення, здійснено оскаржуваний запис.

Аналогічну правову позицію викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 03.04.2019 у справі № 817/3393/15, від 10.04.2019 у справі №823/811/17, від 05.12.2018 у справі №802/560/17-а, від 12.12.2018 у справі №805/34/18-а, від 21.11.2018 у справі №804/8507/15, від 23.05.2018 у справі №914/2006/17.

Згідно ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що звертаючись до адміністративного суду із позовом, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мали намір усунути порушення свого права на торгові павільйони та права на зайняття підприємницькою діяльністю, яке, на їхню думку, відбудеться при продажу ФОП ОСОБА_5 земельної ділянки, який в свою чергу є ймовірним, внаслідок реєстрації за позивачем об`єкта нерухомого майна, що на такій ділянці розташований за рішенням, що оспорюється.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, що вказаний спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин оскільки відповідач, приймаючи рішення №23603741 від 24.11.2017 про державну реєстрацію права власності, не мав жодних публічно-правових відносин з позивачами.

У даній спірній ситуації суд правильно зазначив, що позивачі, оскаржуючи рішення відповідача, фактично обґрунтовують позовні вимоги наявністю у них права на торгові павільйони, які не є об`єктами нерухомості, та які були придбані ними у ФОП ОСОБА_5 . Дані торгові павільйони розташовані у складі продуктово-речового ринку, за адресою: АДРЕСА_1 , де єдиним об`єктом нерухомого майна є туалет. Реєстрація такого об`єкту за ОСОБА_5 на переконання позивачів призведе до порушення їхніх прав на зазначені торгові павільйони, позаяк позбавить їх права на розміщення павільйонів на відповідній ділянці, а тому вірно вважав, що у даному випадку існує спір про право цивільне, незважаючи на те, що у ньому бере участь суб`єкт публічного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 цього кодексу, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. А відповідно до частини другої цієї статті, суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно п.п. 6, 13 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про закриття провадження у справі, оскільки, спір не є публічно-правовим, а стосується оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних та/або господарських відносин, а тому має вирішуватися за правилами цивільного або господарського судочинства.

Враховуючи встановлені обставини, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а ухвала відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 11 травня 2019 року про закриття провадження по справі № 817/1626/18- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

Н.М. Судова-Хомюк

повний текст складено 31.07.2019