Справа № 300/200/19
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/3954/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Пліша М.А., Шинкар Т. І.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

позивач: не з`явився

відповідач: не з`явився

третя особа: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року у справі №300/200/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій неправомірними та зобов`язання до їх вчинення,-

суддя в 1-й інстанції - Главач І.А.,

час ухвалення рішення - не зазначено,

місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,

дата складання повного тексту рішення - не зазначено,-

В С Т А Н О В И В :

29 січня 2019 року позивач - ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (далі - відповідач) та просив визнати дії відповідача щодо припинення пенсійних виплат за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року неправомірними та зобов`язати виплатити нараховану пенсію за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має статус внутрішньо переміщеної особи, перебуває на обліку та отримує пенсію за віком в Косівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області з 01 серпня 2014 року. У період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року відповідачем припинено позивачу виплату пенсії у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 за фактичним місцем проживання згідно акта обстеження матеріально-побутових умов та за завершенням терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Вважає протиправними дії щодо невиплати пенсії та просить зобов`язати відповідача здійснити виплату недоотриманої пенсії за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано неправомірними дії управління Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за віком з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року. Зобов`язано Косівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області здійснити виплату заборгованості з виплати пенсії ОСОБА_1 за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року. Стягнуто з Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач - Косівське об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення винесене з неповним з`ясуванням обставин справи та з порушенням норм матеріального права. Просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що 26 червня 2015 року Косівське об`єднане управління Пенсійного фонду надіслало позивачу лист за №2349-5/03 із проханням з`явитися до управління з паспортом, ідентифікаційним кодом та довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, оскільки строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи завершився. Однак ОСОБА_1 до управління не з`явився, а тому Косівське об`єднане управління Пенсійного фонду керуючись Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року №509 та постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» з 01 липня 2015 року припинило виплату пенсії позивачу. Звертає увагу, що протоколами комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №1 від 26 липня 2016 року та №14 від 19 березня 2018 року виплату пенсії не відновлено, оскільки в актах обстеження матеріально-побутових умов сім`ї №80 від 19 липня 2016 року та №181 від 05 березня 2018 року міститься інформація, що позивач не проживає в селі Розтоки Косівського району Івано-Франківської області, а тому законні підстави для виплати пенсії позивачу за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року відсутні.

30 травня 2019 року позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про безпідставність доводів апелянта та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року - без змін.

Судом апеляційної інстанції проведено заміну назви відповідача з Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в порядку статті 52 КАС України.

Згідно частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Косівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області як внутрішньо переміщена особа та отримує пенсію за віком.

У зв`язку з припиненням виплати пенсії з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року, позивач звернувся до відповідача із заявою щодо виплати такої пенсії.

За результатами розгляду заяви відповідачем направлено лист №134/Є-15 від 12 листопада 2018 року, в якому позивачу роз`яснено, що на виконання пункту 12 постанови Кабінету Міністрів України №365 від 08 червня 2016 року, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, ОСОБА_1 припинено виплату пенсії з 01 липня 2015 року. Відповідно до пункту 15 Порядку та відповідно до протоколу засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №19 від 24 вересня 2018 року, ОСОБА_1 поновлено виплату пенсії з 19 вересня 2018 року. Крім того, позивачу повідомлено, що суми соціальних виплат, які не виплачені за минулий період обліковуються в органі, що здійснює соціальні виплати та виплачуються на умовах окремого порядку Кабінетом Міністрів України, який на даний час урядом не прийнято (а.с.12).

Не погодившись із вказаним рішенням Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач безпідставно та необґрунтовано припинив виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року, а тому позовні вимоги про визнання дій щодо припинення пенсійних виплат за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року неправомірними та зобов`язання виплатити нараховану пенсію за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року підлягають задоволенню.

Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) визначено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

За приписами частини першої статті 47 Закону №1058-IV, пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 49 Закону №1058-IVпередбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Таким чином, виплату пенсії може бути припинено за рішенням територіального органу Пенсійного фонду, виключно у випадках, визначених Законом.

Водночас в Законі №1058-IV не встановлено такої підстави припинення або призупинення виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, як обмін інформацією про внутрішньо переміщених осіб, шляхом співставлення бази даних одержувачів пенсій та Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених.

Колегія суддів відзначає, що з 22 листопада 2014 року набрав чинності Закон України від 20 жовтня 2014 року №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон №1706-VII), яким встановлені гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Так, відповідно до статті 7 цього Закону, для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

08 червня 2016 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» пунктом 1 якого затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Пунктом 4 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам визначено, що соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються, зокрема територіальними органами Пенсійного фонду України за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Згідно з пунктом 2 Порядку, здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, цей контроль здійснюють структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, шляхом відвідування не рідше ніж одного разу на шість місяців фактичного місця проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи, про що складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за формою, встановленою Мінсоцполітики.

Відповідно до пункту 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати за рішенням комісій або органів, що здійснюють соціальні виплати, припиняються у разі, зокрема, встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї; скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

У пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509.

Згідно пункту 6 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01 жовтня 2014 року довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону та абзацом шостим цього пункту.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» підставою для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб є обставини, за яких внутрішньо переміщена особа:

1) подала заяву про відмову від довідки; 2) скоїла злочин: дії, спрямовані на насильницьку зміну чи повалення конституційного ладу або на захоплення державної влади; посягання на територіальну цілісність і недоторканність України; терористичний акт; втягнення у вчинення терористичного акту; публічні заклики до вчинення терористичного акту; створення терористичної групи чи терористичної організації; сприяння вчиненню терористичного акту; фінансування тероризму; здійснення геноциду, злочину проти людяності або військового злочину; 3) повернулася до покинутого місця постійного проживання; 4) виїхала на постійне місце проживання за кордон; 5) подала завідомо недостовірні відомості.

Частинами другою та третьою цієї статті визначено, що рішення про скасування дії довідки приймається керівником структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання особи та надається внутрішньо переміщеній особі протягом трьох днів з дня прийняття такого рішення.

У разі неповідомлення внутрішньо переміщеною особою про її повернення до покинутого місця постійного проживання, згідно з абзацом другим пункту 3 частини другої статті 9 цього Закону рішення про скасування дії довідки, відповідно до пункту 3 частини першої цієї статті, приймається на підставі інформації про тривалу відсутність (понад 60 днів) особи за місцем проживання, яка дає обґрунтовані підстави вважати, що внутрішньо переміщена особа повернулася до покинутого місця постійного проживання.

Як визначено пунктом 7-1 Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509, у разі наявності підстав, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», МВС, Національна поліція, ДМС, СБУ, Адміністрація Держприкордонслужби, Мінфін подають уповноваженому органу відповідну інформацію для прийняття рішення щодо зняття з обліку внутрішньо переміщених осіб.

Рішення про скасування дії довідки відповідно до статті 12 Закону приймається керівником уповноваженого органу за місцем проживання особи та надається їй протягом трьох днів з дати прийняття такого рішення або надсилається на адресу місця проживання, зазначену в довідці.

Уповноважений орган, на підставі прийнятого рішення невідкладно вносить до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб запис про скасування дії довідки.

На підставі викладеного колегія суддів зазначає, що законодавцем чітко встановлено підстави для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, а також підстави, за наявності яких, орган пенсійного фонду може припинити виплату пенсії тимчасово переміщеній особі.

Разом з тим, невідповідність відомостей про місце проживання, зазначеного у довідках, фактичному місцю проживання, не є передбаченою законом підставою для припинення виплати пенсії, а постанова Кабінету Міністрів України №365, якою затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування є підзаконним нормативно-правовим актом, який обмежує встановлене законодавством право на отримання такої пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палати Верховного Суду у зразковій справі №805/402/18 від 03 травня 2018 року.

Разом з тим, суд звертає увагу, що згідно із Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсії призначаються, припиняються і поновлюються органом Пенсійного фонду України і саме цей орган відповідає за призначення, припинення та поновлення їх виплати.

Виплата пенсії може бути припинена лише у випадках, прямо передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а не на підставі постанови Кабінету Міністрів України.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

У вказаних рішеннях Конституційного Суду України та Європейського суду з прав людини застосовано підхід, згідно з яким право на пенсію та її одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, перебуває на обліку та отримує пенсію за віком в Косівському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області з 01 серпня 2014 року. Виплата пенсії проводилася з 01 серпня 2014 року по 30 червня 2015 року на підставі довідки № від 18 листопада 2014 року про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України, однак, з 01 липня 2015 року виплату пенсії було припинено, у зв`язку із завершенням строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.30-31).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні докази про прийняття рішення керівником уповноваженого органу про скасування довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_1 з підстав, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», а тому колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 з 01 липня 2015 року було припинено виплату пенсії, у зв`язку із завершенням строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, оскільки жодного доказу на підтвердження завершення строку дії такої довідки Косівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Івано-Франківської області не надано, а судом таких не здобуто.

Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що відповідач, безпідставно та необґрунтовано припинив виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року, а тому дії відповідача щодо припинення пенсійних виплат за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року є неправомірними, а належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області виплатити ОСОБА_2 нараховану пенсію за період з 01 липня 2015 року по 18 вересня 2018 року.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача понесені витрати на плату судового збору та витрати на правничу допомогу, однак суд першої інстанції стягнув лише понесені витрати на плату судового збору в розмірі 768,70 грн., мотивуючи тим, що позивач долучив довідку про обсяг наданих послуг та виконаних робіт адвокатом Лазоришином І.І., яка видана ОСОБА_3 по кримінальному провадженні №0000179 та не має жодного стосунку до справи за позовом ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції в цій частині та зазначає наступне.

Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частини 1). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2). Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина 3). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач долучив до позовної заяви договір про надання правової допомоги від 18 січня 2019 року, ордер на надання правової допомоги серії ІФ №050469 від 18 січня 2019 року, квитанцію до прибуткового касового ордера №10 від 18.01.2019 на суму 2500,00 грн. та в подальшому долучив довідку про обсяг наданих послуг та виконаних робіт адвокатом Лазоришином І.І. по справі ОСОБА_1 , а тому колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача - Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області судових витрат.

Ч.4 ст.317 КАС України передбачає, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про підставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, однак допустив помилку при вирішенні питання про правничу допомогу, а тому абзац четвертий резолютивної частини рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року у справі № 300/200/19 необхідно викласти в такій редакції: «Стягнути з Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок», у зв`язку з чим рішення необхідно змінити.

Керуючись, ч.4 ст.229, ч. 3 ст.243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 328, 329 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року у справі № 300/200/19 змінити, викласти абзац четвертий резолютивної частини рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року у справі № 300/200/19 в такій редакції: «Стягнути з Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та витрати на правничу допомогу в розмірі 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок»

У решті рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року у справі № 300/200/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді М. А. Пліш
Т. І. Шинкар
Повне судове рішення складено 30.07.2019.