Справа № 280/299/19
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2019 року м. Дніпросправа № 280/299/19
(суддя Конишева О.В. м. Запоріжжя)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чередниченка В.Є. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Панченко О.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі №280/299/19 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області відокремленим підрозділом якого є Бердянське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, третя особа - Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 січня 2019 року звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області відокремленим підрозділом якого є Бердянське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області, згідно з яким, з урахуванням уточнень, просить:

- визнати бездіяльність Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області в особі Бердянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області щодо не нарахування страхових виплат з 01.05.2018 по 01.07.2018 включно ОСОБА_1 - неправомірними;

- зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області в особі Бердянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області провести перерахунок та виплатити заборгованість, яка утворилася в наслідок невиплати страхових виплат за період з 01.05.2018 по 01.07.2018 включно ОСОБА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що відповідач протиправно з 01.05.2018 року припинив виплату позивачу страхових виплат, у зв`язку із прийняттям комісією з питань щодо призначення/відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам відповідного рішення про це.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року, у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, позов задоволено частково.

Суд, визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування ОСОБА_1 страхових виплат за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 включно та зобов`язав Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області в особі Бердянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заборгованість, яка утворилася в наслідок невиплати страхових виплат за період з 01.05.2018 по 30.06.2018 включно. В задоволенні решти позовних вимог відмовив. Рішення суду мотивовано тим, що посилання відповідача як на підставу припинення щомісячних страхових виплат на п.п. 2 п. 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 є безпідставним та законодавчо не обґрунтованим, оскільки зазначені положення скасовано постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року, яку залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 04 липня 2018 року. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржив його до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга фактично обґрунтована тим, що пунктом 6 частини 1 статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що страхові виплати і надання соціальних виплат припиняються в інших випадках, передбачених законодавством. При цьому, постанови Кабінету міністрів України віднесено до терміну «законодавство», у зв`язку з чим відповідач правомірно припинив позивачу страхові виплати на підставі постанови КМУ. Крім того, відповідач зазначає про незгоду з розподілом судових витрат здійснених судом першої інстанції при розгляді цієї справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час апеляційного розгляду справи, що позивач перебуває на обліку в Бердянському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області як отримувач щомісячної страхової виплати у зв`язку із 40% втратою професійної працездатності.

Позивач є внутрішньо переміщеною особою, адресом фактичного місця проживання якої є: АДРЕСА_1 В, про що зазначено у виданій Управлінням соціального захисту населення Бердянської міської ради Запорізької області довідці від 22.05.2018 р. №3039.

Постановою Бердянського відділення від 02.05.2018 №0804/20538/20538/19 позивачу були припинені соціальні виплати на підставі ст.ст. 46, 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у зв`язку з прийняттям рішення УПСЗН від 20.04.2018 №92 про зупинення страхових виплат у зв`язку з встановленням факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с.48).

Правомірність дій відповідача щодо припинення позивачу виплати щомісячних страхових виплат за період з 01.05.2018 року по 01.07.2018 року, включно, є предметом спору переданого на вирішення суду.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженої постанови, виходить з наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.

Отже, право особи на отримання соціальної виплати як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23.09.1999 №1105-ХІV (надалі - Закон 1105-XIV).

Відповідно до пункту 8 прикінцевих та перехідних положень Закону 1105-XIV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення страхових виплат є Закон 1105-XIV. Підзаконні нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом 1105-XIV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Згідно із частиною першою статті 47 Закону 1105-XIV страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються:

1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;

2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого;

3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку;

4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми;

5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню;

6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Наведений перелік підстав для припинення страхової виплати є вичерпним та передбачає можливість припинення такої виплати з інших підстав лише у випадках, прямо передбачених законом.

Закріплене у Конституції України поняття «закон України» не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, підставою припинення страхової виплати позивачу стала перевірка місця фактичного проживання.

Водночас Закон № 1105-XIV не передбачає такої підстави припинення або призупинення страхової виплати.

Конституційний Суд України у Рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) дійшов висновку про те, що право на отримання пенсії, яке стало залежним від місця проживання заявника, свідчить про різницю в поводженні, яка порушувала статтю 14 Конвенції, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому Суд зауважив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця поживання заявника, що призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункти 51-54).

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Отже, у вказаних рішеннях Конституційного Суду України та ЄСПЛ застосовано підхід, згідно з яким право на соціальне забезпечення та його одержання не може пов`язуватися з місцем проживання людини. Такий підхід можна поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб. У контексті справи, що розглядається, правовий зв`язок між державою і людиною, який передбачає взаємні права та обов`язки, підтверджується фактом набуття громадянства. Свобода пересування та вільний вибір місця проживання гарантується статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року прийнятої у справі № 243/4547/17.

Між тим, суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції, який став підставою для задоволення цього позову про те, що положення пунктів 7, 8, 9, 13 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, затвердженого Постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 визнано нечинними постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 червня 2017 року, оскільки зазначена постанова суду набрала законної сили після її перегляду в апеляційному порядку - 04 липня 2018 року, а отже на час виникнення спірних відносин зазначені пункти були чинними.

Проте, зазначені обставини не виплинули на правильність вирішення спору судом першої інстанції.

Слід зазначити й про те, що позивач не пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки як вбачається з матеріалів справи, позивач вчиняв дії на поновлення порушеного права та звертався до суду 09.10.2018 року (а.с.19), що свідчить про те, що спірні відносини не стали стабільними.

Щодо доводів апеляційної скарги про невірний розподіл судових витрат здійснених судом першої інстанції при розгляді цієї справи враховуючи положення пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи.

Проте, спір, що розглядається у цій справі стосуються вирішення питання щодо наявності чи відсутності у позивача права на страхові виплати, а не питання щодо стягнення цих виплат, як наслідок підстав для застосування положень пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» щодо звільнення позивача від сплати судового збору за подання позовної заяви не має.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції під час розгляду цієї справи об`єктивно, повно та всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, дав їм правильну юридичну оцінку і ухвалив законне, обґрунтоване рішення без порушень норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись: пунктом 1 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області - залишити без задоволення, а рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі №280/299/19 - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 31 липня 2019 року.

Головуючий - суддя В.Є. Чередниченко

суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко