Справа № 240/258/19
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/258/19

Головуючий у 1-й інстанції: Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

25 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Совгири Д. І. Кузьменко Л.В.

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного реєстратора відділу речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Таран Олени В`ячеславівни на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року ( час ухвалення рішення - не зазначено, місце ухвалення рішення - м. Житомир, дата складання повного тексту рішення - 25.04.2019 р.) у справі за адміністративним позовом державного реєстратора відділу речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Таран Олени В`ячеславівни до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування наказу,

В С Т А Н О В И В :

16.01.2019 Державний реєстратор відділу речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Таран Олена В`ячеславівна звернулась в суд з позовом про визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №296/6 "Про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 від 30.10.2018" від 15.11.2018. Позов мотивований тим, що прийняте нею за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та обтяжень рішення про відмову у державній реєстрації № 43045723 від 17.09.2018 року є правомірним і прийнятим з метою недопущення одночасного існування подвійної реєстрації з відкриттям нового розділу.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року ОСОБА_2 у позові відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_2 зазначає, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав, при цьому, зобов`язаний керуватися нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011р. №1141.Державний реєстратор не зобов`язаний перевіряти законність, надавати оцінку діям державного реєстратора, який вчинив попередні дії. вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення нею порядку реєстраційних дій, оскільки нею виконані всі вимоги закону.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також безпідставність доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з огляду на наступні підстави.

Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановив суд та підтверджено матеріалами справи, 17 вересня 2018 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Таран О.В. за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та документів поданих для державної реєстрації, прийнято рішення про № 43045723 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Підставою відмови у рішенні зазначена наявність протиріч між заявленими правами та їх обтяженнями (п.5 ст.24 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень») , оскільки, у результаті перевірки державним реєстратором було встановлено наявність запису про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру з реєстраційним номером 01, право власності на яку зареєстровано 11.12.2015 та відкритий розділ на об`єкт нерухомого майна з тотожними адресними даними за іншою особою на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира (Том №1 а.с. 59-66).

У результаті пошуку інформації від 17.09.2018 №138037697 з Державного реєстру прав за адресою об`єкта нерухомого майна ( АДРЕСА_1 ) державним реєстратором ОСОБА_2 знайдено інформацію про об`єкт нерухомого майна - квартиру, яка складається з 4-х жилих кімнат, заг. площею 100,8 м2, житловою площею 55,5 м2, реєстраційний номер: 01, номер об`єкта в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (далі - РПВН): 4045677, право власності на який 11.12.2015 зареєстровано за ОСОБА_3 (Том №1 а.с. 126-127). Відомості за вказаними параметрами запиту у РПВН не знайдено.

У позовній заяві позивач посилається лише на реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01, який знайдений під час пошуку відомостей в реєстрі.

Однак, державним реєстратором не досліджено, що за результатом пошуків інформації знайдено відмінний від заявленого заявником об`єкт (квартира АДРЕСА_2 за іншою особою утворилась в результаті поділу квартири АДРЕСА_3 , оскільки на це вказував номер об`єкта в РПВН 4045677, розбіжності в площі об`єкта та підстава виникнення права власності.

Зокрема, ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 володіють квартирою АДРЕСА_2 , площею 38,7 м2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.04.2001 № НОМЕР_1 , зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації, записаного у реєстрову книгу за №151 на стор. 277. Водночас, ОСОБА_3 володіє квартирою АДРЕСА_1, площею 100,8 м2, яка утворилась в результаті виділу в натурі частки з квартири АДРЕСА_4 , реєстраційний номер майна в РПВН: 4045677.

Відповідно до відомостей РПВН та Державного реєстру справ підставою виникнення права власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_3 45,2 м2 АДРЕСА_5 у ОСОБА_3 було свідоцтво про право на спадщину за законом від 14.10.2010 №5-575 (Том №1 а.с. 132), яка належала померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства Житомирської міської ради, зареєстрованого Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації 19.12.2003 за реєстраційним номером 4045677, про що було внесено відомості до РПВН.

14.12.2015 на об`єкт нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_6 відкрито розділ за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 01 (номер об`єкта в РПВН: 4045677) та зареєстровано право власності за ОСОБА_3 на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 08.07.2015 про виділ в натурі 1/3 частки в буд АДРЕСА_5 що становить квартиру АДРЕСА_2 (Том №1 а.с. 136-137), свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.10.2010 №5-575 (Том №1 а.с. 132), витягу про державну реєстрацію прав (Том №1 а.с. 128-129), технічного паспорта (Том №1 а.с. 133-135).

29.03.2017 внесено зміни до Державного реєстру прав про об`єкт нерухомого майна за реєстраційним номером 01 на підставі декларації про готовність до експлуатації об`єкта (реконструкція власної квартири в житловому будинку), технічного паспорта, у зв`язку з чим - площа об`єкта збільшилась до 100,8 м2

Отже, державний реєстратор прийшла до висновку, що право власності на житлові приміщення зареєстровано за однією адресою, а тому, з метою недопущення одночасного існування подвійної державної реєстрації з відкриттям нового розділу, вона прийняла рішення про відмову у державній реєстрації.

30.10.2018 заявник ОСОБА_1 звернувся до Головного управління територіального управління юстиції в Житомирській області із заявою, в якій просив перевірити законність прийнятого рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 17.09.2018 №43045723 та скасувати його. Крім того, також просив перевірити законність рішення про державну реєстрацію права власності за іншою особою та скасувати його (Том №1 а.с. 73-74).

За результатом розгляду заяви ОСОБА_1 та пояснень державного реєстратора ОСОБА_2 (Том №1 а.с. 69-72) 13.11.2018 постійно діюча Комісія з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації Головного управління територіального управління юстиції у Житомирській області дійшла висновку, що державним реєстратором Таран О.В. прийняте рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №4304572І всупереч вимогам ч.3 ст.3, п.1, 3 ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацій речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що спричинило позбавлення права власності на квартиру за ОСОБА_1 та членів його сім`ї. Також, на думку Комісії, під час перевірки відомостей Державного реєстру РПВН державним реєстратором не було встановлено підстав для проведення державної реєстрації прав, зокрема, не досліджено, що ще за однією адресою а саме: АДРЕСА_1 зареєстровано 2 різні об`єкти на паперових носіях до 01.01.2003 та Державна реєстрація права в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у 2015 році, посилаючись при цьому на те, що державний реєстратор мала б здійснити ідентифікацію об`єктів лише за розбіжностями у площі об`єктів та провести державну реєстрацію права власності за скаржником ОСОБА_1 та членами його сім`ї з відкриттям нового розділу на заявлений та вже зареєстрований об`єкт, а саме на квартиру з тотожними адресними даними (Том №1 а.с. 115-119).

Відтак, за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 та пояснень державного реєстратора ОСОБА_2 Комісія прийняла рішення у вигляді наказу від 15.11.2018 №296/6 (Том №1 а.с. 120-121), у якому зазначила:

1. Скаргу ОСОБА_1 від 30.08.2018 задовольнити частково.

2.Скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 17.09.2018 №43045723, прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Таран Оленою В`ячеславівною.

3. Провести державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 .

4. Відповідно до п.9 ч.8 ст.37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмовити у задоволені вимоги щодо перевірки законності рішення про реєстрацію кв. АДРЕСА_7 за іншою особою та його скасування.

5. Заблокувати державному реєстратору прав на нерухоме майно виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Таран Олені В`ячеславівни доступ до державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком 6 місяців.

6. За фактом виявленого порушення встановленого законодавством порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень скласти протокол про адміністративне правопорушення відносно державного реєстратора прав на нерухоме майно виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області Таран Олени В`ячеславівни.

Даний наказ реалізований.

Водночас, 13.11.2018 секретарем постійно діючої комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації при Головному територіальному управлінні юстиції у Житомирській області ОСОБА_8 Вікторівною було складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно з якого встановлено порушення встановленого законодавством порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що передбачає відповідальність згідно з ч.1 ст.166-23 Кодексу України про адміністративні правопорушення (Том №1 а.с. 24-26).

Позивач, вважаючи вказаний наказ відповідача «Про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 від 30.10.2018» протиправним, звернулась до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з дотриманням статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку розгляду скарг у сфері державної реєстрації, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 р. №1128 законно прийняв наказ від 15.11.2018 №296/6, оскільки позивач не виконала положення частини 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» , якою визначено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року обов`язково запитує від відповідних органів інформацію необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах.

Відтак, оскільки, право спільної сумісної власності за ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_7 , що підлягало державній реєстрації, виникло на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.04.2001 № НОМЕР_1 та зареєстроване в бюро технічної інвентаризації, а відомості про державну реєстрацію прав в РПВН відсутні, державний реєстратор зобов`язаний був зробити запит до відповідних органів (запит до Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради для підтвердження інформації про реєстрацію прав ), проте вказаних дій державним реєстратором здійснено не було.

Апеляційний суд частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення, далі - Закон № 1952-IV), який спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав.

Пунктом 1 ч. 1 ст. Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У відповідності до ч. 2 ст. 3 вказаного Закону України (в редакції станом на час прийняття оспорюваного рішення) держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відповідності до п. 1, 8 ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону України (в редакції станом на час прийняття оспорюваного рішення) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень;

За правилами п. 8-1 ч. 2 ст. 9 вказаного Закону України державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно.

Пунктами 1, 2 ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV встановлено, що державний реєстратор, в тому числі,

- встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

- перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

У відповідності до приписів ст. 24 зазначеного Закону України у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав;

12) заявника, який звернувся із заявою про державну реєстрацію прав, що матиме наслідком відчуження майна, внесено до Єдиного реєстру боржників

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно зобов`язаний перевірити інформацію про наявність або відсутність вже зареєстрованих речових прав з метою недопущення одночасного існування їх подвійної державної реєстрації.

Така правова позиція відповідає висновкам Верховного Суду України викладеним у постанові від 29 вересня 2015 року (справа № 802/37191).

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 1952-IV, рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.

Згідно з ч. 1 ст. 37-1 Закону № 1952 контроль у сфері державної реєстрації прав здійснюється Міністерством юстиції України, у тому числі шляхом моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав з метою виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав. За результатами моніторингу реєстраційних дій у Державному реєстрі прав у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України проводить перевірки державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав.

Частиною другою цієї ж статті передбачено, що за результатами проведення перевірок державних реєстраторів чи суб`єктів державної реєстрації прав Міністерство юстиції України у разі виявлення порушень порядку державної реєстрації прав державними реєстраторами, уповноваженими особами суб`єктів державної реєстрації прав приймає вмотивоване рішення про тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав.

Порядок здійснення контролю у сфері державної реєстрації затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2016 року № 990 (далі - Порядок № 990).

Згідно з пунктом 1 цього Порядку він визначає процедуру здійснення Мін`юстом відповідно до Законів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" контролю за діяльністю у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Дія цього Порядку не поширюється на розгляд скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту, що здійснюється відповідно до статті 37 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" і статті 34 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань".

Як вбачається зі змісту скарги ОСОБА_1 , заявник просив розглянути її у відповідності до Закону України "Про звернення громадян" ,що і було зроблено відповідачем.

При цьому, метою розгляду скарг відповідно до статті 37 Закону України № 1952 є оскарження конкретного рішення, дії або бездіяльності державного реєстратора, а наслідком такого оскарження найчастіше є скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав та проведення державної реєстрації прав або внесення змін до записів Державного реєстру прав та виправлення помилки, допущеної державним реєстратором.

Водночас, наслідки здійснення контролю у сфері державної реєстрації прав відповідно до ст. 37-1 Закону № 1952 є іншими: тимчасове блокування доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав; анулювання доступу державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав до Державного реєстру прав; притягнення до адміністративної відповідальності державного реєстратора, уповноваженої особи суб`єкта державної реєстрації прав; направлення до Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату при Міністерстві юстиції України подання щодо анулювання свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю; скасування акредитації суб`єкта державної реєстрації прав. При цьому цей перелік не включає в себе скасування рішення державного реєстратора.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що контроль за діяльністю у сфері державної реєстрації здійснюється шляхом розгляду скарг, поданих відповідно до Закону України "Про звернення громадян", і обґрунтованих подань територіальних органів Мін`юсту, а також моніторингу реєстраційних дій в реєстрах. Тобто, закон виокремлює 2 способи контролю: розгляд скарг та моніторинг.

Положення порядку щодо перевірки за шістьма критеріями стосується виключно моніторингу як одного із видів контролю. При цьому жодних уточнюючих посилань або обмежень щодо розгляду скарг законодавець не наводить. За таких обставин є недоречним проведення будь-яких аналогій між моніторингом та розглядом скарг.

Отже, закон розмежовує скарги за статтями 37 та 37-1 Закону № 1952 відповідно до цілей звернення з такими скаргами та їх наслідків.

Як встановив суд, ОСОБА_1 , звертаючись із скаргою до відповідача, питання про застосування до позивача відповідних санкцій, не порушував.

У зв`язку з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обгрунтованість вимог ОСОБА_2 в частині визнання протиправним та скасування п.6 наказу щодо заблокування державному реєстратору прав на нерухоме майно виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран Олені В`ячеславівні доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 6 місяців.

Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В п. 167 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (Заява № 19336/04) Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» п. 58). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy», «Oneryildiz v. Turkey», «Megadat.com S.r.l. v. Moldova», і «Moskal v. Poland»). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах «Lelas v. Croatia», і «Toscuta and Others v. Romania») і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення у справі «Lelas v. «).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа «Руїз Торіха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Згідно з ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2)недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що суд першої інстанції вирішуючи даний публічно-правовий спір порушив норми матеріального права, висновки суду першої інстанції в обумовленій частині не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції слід частково скасувати , прийняти нове про задоволення позову в окремій його частині.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу державного реєстратора відділу речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Департаменту реєстрації Житомирської міської ради Таран Олени В`ячеславівни задовольнити частково.

Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року в частині відмови у позові ОСОБА_2 до Головного територіального управління юстиції у Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №296/6 від 15 листопада 2018 року " Про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 від 30 жовтня 2018 року у пункті 6 щодо заблокування державному реєстратору прав на нерухоме майно виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран Олені В`ячеславівні доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 6 місяців, - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати пункт 6 наказу Головного територіального управління юстиції у Житомирській області №296/6 від 15 листопада 2018 року " Про часткове задоволення скарги ОСОБА_1 від 30 жовтня 2018 року щодо заблокування державному реєстратору прав на нерухоме майно виконавчого комітету Житомирської міської ради Таран Олені В`ячеславівні доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно строком на 6 місяців.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 31 липня 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Совгира Д. І. Кузьменко Л.В.