Справа № 2340/4822/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 2340/4822/18 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року, що прийнята у місті Черкаси, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання рішення протиправним і його скасування, зобов`язання здійснити нарахування і доплату пенсії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області від 10.10.2018 №72, яким здійснено перерахунок пенсії позивачу;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити нарахування та доплату пенсії позивачу за рішенням від 04.05.2018 №308872 розпочинаючи з жовтня 2018 року.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що позивач має право на отримання пенсії за рішенням від 04.05.2018 №308872.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач з 27.04.2007 позивач працює на різних посадах в органах прокуратури.

Згідно наказу Прокуратури Черкаської області від 31.05.2017 №3076 позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 2 червня 2017 року по 8 лютого 2020 року.

З липня 2017 року позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

На підставі заяви позивача від 25.04.2018 йому згідно розпорядження відповідача №308872 від 04.05.2018 призначено пенсію по інвалідності відповідно до частини дев`ятої статті 86 Закону України «Про прокуратуру».

У зв`язку із встановленням недостатності у позивача необхідного трудового стажу для отримання пенсії по Закону України «Про прокуратуру», йому, згідно рішення від 10.10.2018 №72, з 01.10.2018 здійснено перерахунок пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом.

Водночас, у зв`язку із надходженням від Генеральної прокуратури України листа, у якому роз`яснено порядок застосування законодавства щодо обчислення стажу роботи працівників органів прокуратури для цілей призначення пенсії за Законом України «Про прокуратуру», рішенням відповідача від 28.02.2019 №72 позивачу з 25.04.2018 здійснено перерахунок пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач перебуває на посаді прокурора, яка визначена Законом України «Про прокуратуру», останній набуде права на виплату пенсії в розмірі в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати прокурора, виключно після звільнення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною першою статті 5 КАС кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Як зазначалося, позивач з липня 2017 року отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а з 25.04.2018 йому за його заявою призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Проте, в подальшому, позивача з жовтня 2018 року переведено на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку із висновком відповідача про недостатність стажу для отримання пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Після такого переведення, розмір пенсії позивача значно зменшився, що слугувало підставою для звернення позивача до суду із вимогами про зобов`язання відповідача здійснювати нарахування та виплати йому пенсії відповідно до Закону України «Про прокуратуру»

У подальшому, відповідач виправив спірну помилку щодо переведення позивача на пенсію за Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», перерахувавши йому пенсію з жовтня 2018 року відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, відповідач виконав частину вимог позивача, тобто фактично спір щодо права позивача на отримання пенсії з жовтня 2018 року відповідно до Закону України «Про прокуратуру» відсутній.

Про викладені обставини відповідач повідомив суд першої інстанції, не зважаючи на це, судом все ж було надано оцінку праву позивача на отримання відповідного виду пенсії, спір відносно чого у ході розгляду справи було вичерпано.

Також, у пункті 74 Рішення у справі «Лелас проти Хорватії» і пункті 70 Рішення у справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу.

Принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).

Беручи до уваги, що відповідачем все ж було здійснено перерахунок пенсії позивачу в період та відповідного до закону, на якому наполягав позивач, то враховуючи принцип належного урядування, суд першої інстанції безпідставно та передчасно вирішив питання щодо права позивача на отримання відповідного виду пенсії, оскільки відповідний спір між сторонами було вичерпано, а відповідне право позивача фактично визнане відповідачем.

Оскільки рішенням відповідача, позивача все ж було переведено на спірну пенсію, то попередні розпорядження щодо її призначення/перерахунку втратили свою актуальність, а їх скасування/застосування жодним чином не вплине на поновлення прав позивача. Тому у задоволенні відповідних позовних вимог слід відмовити.

Водночас, як зазначалося, позовні вимоги позивача стосувалися не лише питання нарахування пенсії, а й її виплати.

Так, як вбачається з наданих відповідачем матеріалів, рішенням відповідача № 72, позивачу щомісячно у різні періоди з 25.04.2018 призначено пенсію у розмірі 13730 грн (з 25.04.2018 по 30.06.2018), 14350 грн (з 01.07.2018 по 30.11.2018), 14970 грн (з 01.12.2018 по 26.06.2019), 15640 грн (з 01.07.2019 по 30.11.2019) та 16380 грн (з 01.12.2019 довічно) (а.с. 62).

Згідно частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком <…>.

Проте, згідно довідки відповідача від 25.03.2019 за вих. №234, розмір отримуваної позивачем пенсії з жовтня 2018 року складав 6060,28 грн, тобто не відповідав розміру, визначеному у рішенні № 72.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з метою ефективного захисту порушених прав позивача, відповідача належить зобов`язати здійснити виплату позивачу пенсії у розмірі, визначеному у рішенні № 72. При цьому, суд зобов`язує здійснити таку виплату по день ухвалення цієї постанови, оскільки суд не може вирішувати спори щодо правовідносин, які ще не виникли, на майбутнє.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов частковому задоволенню.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року змінити скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання рішення протиправним і його скасування, зобов`язання здійснити нарахування і доплату пенсії задовольнити частково.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області з урахуванням вже виплачених сум здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі, визначеному рішенням № 72 «про перерахунок пенсії»: за період з 25 квітня 2018 року по 30 червня 2018 року у щомісячному розмірі 13730 грн; за період з 01 липня 2018 року по 30 листопада 2018 року у щомісячному розмірі 14350 грн; за період з 01 грудня 2018 року по 30 червня 2019 року у щомісячному розмірі 14970 грн; за період з 01 липня 2019 року по 26 липня 2019 року у щомісячному розмірі 15640 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов