Справа № 279/5281/17
Суддя: Коренюк В. П.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/5281/17
РІШЕННЯ

іменем України

18 липня 2019 року Коростенський міськрайонний суд Житомирської області

у складі: головуючого судді Коренюка В.П.,

при секретарі Подвисоцькій Т.В.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні у залі суду № 3 у м. Коростені Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, третя особа: ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення.

В обгрунтування позову позивач зазначив, що в липні 2017 року йому стало відомо, що рішенням Коростенської міської ради Житомирської області № 583 від 16.12.2016 року, затверджено комплексну схему розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1. 27 травня 2017 року біля належного позивачу на праві приватної власності торгівельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на автобусній зупинці було змонтовано металевий каркас споруди, яким пошкоджено поріг його будівлі та фактично заблоковано один з її виходів. Металевий каркас зазначеної споруди знаходиться на відстані 1 (одного) метру від зовнішньої стіни та одного з виходів будівлі. Пізніше ОСОБА_1 стало відомо, що забудовником та власником споруди є ОСОБА_2 . На звернення позивача останній повідомив, що має всі необхідні дозвільні документи для будівництва тимчасової споруди. Позивач вважає рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області протиправним, що і стало приводом для звернення до суду із даним позовом.

Представник позивача ОСОБА_3 . в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав, які просив задовольнити.

Представник відповідача - виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської областіКамінська Т.А. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги вважає безпідставними та просила у задоволенні позову відмовити, справу розглянути без їх участі.

Третя особа ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, заперечень проти позову не надав.

Згідно з ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі - продажу ОСОБА_1 отримав у власність нерухоме майно площею 106,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 , який посвідчено приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Житомирської області Добролежею Л.Г. 24 вересня 2002 року та зареєстровано у реєстрі за №5497 (а.с.7,8). 03 жовтня 2011 року він отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно (а.с.18,19).

Рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області від 07 грудня 2016 року № 583 затверджено комплексну схему розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності ОСОБА_2 на розміщення торгівельного павільйону по АДРЕСА_1 (а.с.51). В липні 2017 року позивачу стало відомо, що рішенням Коростенської міської ради Житомирської області № 583 від 16.12.2016 року, затверджено комплексну схему розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1.

27 травня 2017 року біля належного позивачу на праві приватної власності торгівельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , на автобусній зупинці було змонтовано металевий каркас споруди, яким пошкоджено поріг його будівлі та фактично заблоковано один з її виходів. Металевий каркас зазначеної споруди знаходиться на відстані 1 (одного) метру від зовнішньої стіни та одного з виходів будівлі.

Згідно експертного висновку № 8 "Щодо відповідності протипожежних відстаней" та роз`яснення "Про застосування окремих вимог нормативних актів з пожежної безпеки щодо відповідності протипожежних відстаней", проведеного приватним експертом пожежної безпеки ФОП ОСОБА_5 за клопотанням позивача, розміщення новобудови торгівельного павільйону (власник та забудовник ОСОБА_2 ) за адресою: АДРЕСА_2 на відстані 1 м від існуючого торгівельного комплексу є порушенням вимог нормативних актів з пожежної безпеки щодо дотримання протипожежної відстані в 10 м (а.с.10-16). Зважаючи на зміст зазначеного висновку, зведений каркас тимчасової споруди не відповідає вимогам нормативно - правових актів щодо пожежної безпеки.

При зверненні позивача зі скаргою на адресу міського голови виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області та особистого прийому була отримана відповідь від 08.11.2017 року № 02-14/2761, зі змісту якої вбачається недотримання вимог ДБН В.2.2.-23:2009 п.5.4 "Тимчасові споруди сезонної торгівлі, павільйони, кіоски тощо" повинні розміщуватися до будинків та інших споруд на відстані, яку слід приймати залежно від ступеня їх вогнестійкості, згідно ДБН 360, але не менше 10 м. Допускається розташування вказаної споруди біля зовнішніх стін будинків та інших споруд, якщо такі стіни не мають отворів (прорізів) і відповідають вимогам будівельних норм до протипожежних стін та за умови забезпечення проїзду для пожежних машин, згідно з вимогами нормативних документів.

Для вирішення зазначеного питання позивачу було запропоновано звернутись до суміжного землекористувача, оскільки на думку уповноваженої особи відповідача, на момент підготовки документів на розміщення тимчасової споруди в боковій стінці магазину не було отвору, який зроблено було пізніше після початку робіт. Такий висновок також є необгрунтованим, оскільки зазначений отвір є одним із виходів з приміщення магазину, що був передбачений первинним проектом та відображений в технічній документації.

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України").

На виконання ч.4 ст.28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 року № 244 затверджено порядок розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності, яким визначено механізм розміщення тимчасових споруд для про ведення підприємницької діяльності.

Вимогами п.1.4 зазначеного Порядку передбачено, що замовником, який має намір встановити тимчасову споруду є суб`єкт господарювання. Відповідно до змісту оскаржуваного рішення відповідачем було затверджено комплексну схему розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності ОСОБА_2 . За таких обставин під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не дотримано Порядку розміщення тимчасових споруд для проведення підприємницької діяльності, оскільки прийняте рішення в інтересах особи, яка не є суб`єктом господарювання, а тому не може бути замовником який має намір встановити тимчасову споруду.

Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У частині 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст.7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Статтею 140 Конституції України закріплено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 142 Конституції України визначено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.

Згідно абзацу 6 ст.1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

За приписами національного законодавства України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідачем в порушення ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України не спростовано, а позивачем та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, доведено протиправність оскаржуваного рішення.

З огляду на вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, оскільки зазначені факти підтверджують невідповідність розташування тимчасової споруди, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 вимогам ДБН В.2.2.-23:2009.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.5-12, 73-77, 192-194, 241-246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, ст.7, 13, 19, 55 Конституції України, Законом України "Про місцеве самоврядування", суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області № 583 від 16.12.2016 року "Про затвердження комплексної схеми розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1".

Стягнути з виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в 30-денний строк, який обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення суду складено 26 липня 2019 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання - АДРЕСА_3 .

Відповідач: виконавчий комітет Коростенської міської ради Житомирської області, місцезнаходження - Житомирська обл., м. Коростень, вул. Грушевського, 22, .

Третя особа: ОСОБА_2 , місце проживання - АДРЕСА_4 .

Суддя Коростенського міськрайонного суду

Житомирської області В. П. Коренюк