Справа № 209/1274/19(2-а/209/45/19)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2019 року м. Дніпросправа № 209/1274/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції

на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 22 травня 2019 року (суддя Шендрик К.Л., м. Кам`янське) у справі № 209/1274/19

за позовом ОСОБА_1

до поліцейського взводу 1 роти 2 батальйону 2 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Пушкелі Станіслава Олександровича,

третя особа - Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції,

про скасування постанови, -

встановив:

У квітні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- скасувати постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії, АР №890716 від 30.03.2019 року;

- справу про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі закрити.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 22 травня 2019 року позов задоволено. Рішення суду мотивовано тим, що суб`єкт владних повноважень не довів наявність в діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції оскаржило його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зазначає, що у інспектора патрульної поліції працювала нагрудна відеокамера, яка фіксувала процес оформлення адміністративного правопорушення та спілкування з позивачем. Позивачу також були роз`яснені положення ст. 307, 308, а також права, передбачені ст. 268 КУпАП, право, порядок та строки оскарження постанови згідно з ст. 287 - 289 КУпАП. Позивачу було надано докази його правопорушення на місці скоєння.

Також під час спілкування у позивача були виявлені ознаки наркотичного сп`яніння: зіниці очей слабо реагують на світло, поведінка не відповідає ситуації. В результаті позивача було доставлено для проходження медичного огляду на стан наркотичного сп`яніння. Але, не вбачається, що суд дослідив відеозапис, наданий представником ДПП до суду на електронному носії, та з`ясував усі обставини справи.

Також скаржник наголошує, що для провадження у справах про адміністративні правопорушення характерним є специфічний вид доказу безпосередні спостереження осіб, уповноважених на складання протоколу (постанови) про адміністративне правопорушення і на проведення адміністративного розслідування, які фіксуються. Поліцейські виявили порушення правил дорожнього руху, на яке належним чином відреагували - прийняли постанову у справі про адміністративні правопорушення.

Достатнім доказом правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності відповідача у даній категорії справ (оскарження рішень поліцейських патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності) є відповідні пояснення поліцейського, який виніс оскаржувану постанову та свідчення поліцейських свідків, які були в одному екіпажі з поліцейським, який виніс оскаржувану постанову. Такі докази будуть достатніми, допоки не буде надано обґрунтованих належних доказів, які безсумнівно спростують пояснення та свідчення поліцейських.

Порушення Правил дорожнього руху позивачем було встановлено та зафіксовано у постанові у справі про адміністративне правопорушення, сумнівів щодо належного виконання своїх обов`язків інспектором УПП немає. Посилання позивача на те, що відповідачем не було враховано його пояснень щодо обставин дорожнього руху, не були підтверджені доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що не перешкоджає розгляд у справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 30.03.2019 р. відповідачем винесено постанову серії АР № 890716 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 2 ст. 122 КУпАП про притягнення позивача до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. У постанові відповідачем зазначено про те, що позивач, керуючи автомобілем марки КІА К5, номерний знак НОМЕР_1 , у м. Дніпрі, на пр. О. Поля, біля буд. № 8, здійснив проїзд перехрестя на заборонний сигнал світлофора (червоний) та не виконав вимоги знаку 5.62 «Місце зупинки» - порушив п. 8.7.3 «е» Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р. (далі - ПДР).

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову, оскільки:

- судом встановлено, що твердження позивача про те, що він не порушував ПДР, відповідають дійсності;

- третьою особою було надано до суду відеозапис, на якому був зафіксований факт складання щодо позивача постанови про адміністративне правопорушення. Проте, відеозапису, на якому зафіксований сам факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, до суду надано не було. Сам по собі відеозапис, на якому зафіксований факт складання у відношенні позивача постанови про адміністративне правопорушення, без фіксації самого порушення не може достовірно свідчити про вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Інших доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення відповідачем не надано.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 8.7.3 «е» ПДР червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Відповідно до ч. 2 ст. 122 КУпАП порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію відеозапису.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (п. 1 ст. 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п. 45 рішення у справі «Бочаров проти України» від 17.06.2011 р.; п. 75 рішення у справі Огороднік проти України від 05.05.2015 р.; п. 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013 р.).

Ані відповідач, ані скаржник не надали суду належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо достовірно встановити факт порушення позивачем вимог п. 8.7.3 «е» ПДР.

Колегією суддів досліджені відеозаписи, що надавалися третьою особою до суду першої інстанції, та встановлено, що в них зафіксовано лише події, що відбулися після зупинки транспортного засобу позивача, зокрема розгляд справи про адміністративне правопорушення. Порушення позивачем п. 8.7.3 «е» ПДР під час керування транспортним засобом ці відеозаписи не містять.

Таким чином, на виконання ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень не довів суду правомірність прийняття постанови серії АР № 890716 від 30.03.2019 року, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені скаржником, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 22 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя В.Є. Чередниченко