Справа № 320/6907/18
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/6907/18 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року, що прийняте у місті Києві, у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техпромсевіс ЛТД» до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області від 30.11.2018 №.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним та не підлягає скасуванню

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27 травня 2019 року було відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки оскаржуване рішення прийняте в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідач надіслав до суду клопотання, у якому посилаючись на протиправність оскаржуваного рішення та важливості для нього цієї справи, просив її розгляд здійснювати в судовому засіданні.

Відповідно до частини другої статті 311 КАС якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.

Водночас, з огляду на положення частини четвертої статті 308 КАС у суду відсутні підстави вважати, що вказані відповідачем у клопотанні доводи свідчать про необхідність розглядати справу у судовому засіданні. Відповідних обставин судом апеляційної інстанції встановлено також не було.

Тому, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів не вбачає підстав для призначення її розгляду у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що у період з 31.10.2018 по 13.11.2018 Головним управлінням ДФС у Київській області було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Техпромсервіс ЛТД» з питань дотримання вимог податкового законодавства в частині нарахування і сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ «Буд Сервіс» та ТОВ «Лайт-Ком» з 01.03.2018 по 31.03.2018.

За результатами перевірки складено акт від 19.11.2018 №1014/10-36-14-01/30531000, згідно висновків якого за позивачем встановлено порушення пунктів 198.1, 198.2, 198.3, абзацу «г» пункту 198.5, пункту 198.6 статті 198 ПК, у результаті чого завищено від`ємне значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту в періоді, що перевірявся, на загальну суму 437 509 грн, у тому числі за березень 2018 року в сумі 437 509 грн.

Таких висновків контролюючий орган дійшов встановивши, що позивачем до складу податкового кредиту за березень 2018 року був віднесений ПДВ, сплачений у складі вартості товарів, придбаних у ТОВ «Буд Сервіс» та ТОВ «Лайт-Ком», фінансово-господарським операціям з якими притаманні ознаки ризикових та/або нереальних.

На підставі висновків акта перевірки, відповідно до підпункту 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пункту 58.1 статті 58 ПК Головним управлінням ДФС у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.11.2018 №, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення з ПДВ за березень 2018 року на 437 509 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що укладені між позивачем та ТОВ «Буд Сервіс», ТОВ «Лайт-Ком» правочини відповідають вимогам чинного законодавства України, мають своїм наслідком зміну у майновому стані учасників правочину, є економічно виправданим, факт виконання господарських зобов`язань сторін підтверджується первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які є належними та достатніми доказами того, що господарські операції фактично відбулися, а операції між позивачем та його контрагентами враховані відповідно до їх дійсного економічного змісту, обумовлені розумними економічними причинами (цілями ділового характеру) та відповідають меті здійснення господарської діяльності.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пп.пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПК об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст. 44 ПК. Так, згідно з положеннями п. 44.1 цієї статті для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

При цьому, варто звернути увагу, що одним із принципів бухгалтерського обліку та фінансової звітності є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми (стаття 4 Закону № 996-XIV). У відповідності до зазначеного принципу, неважливо яку операцію було оформлено документально, значення має виключно те, яка операція була здійснена фактично. Тобто, документальне оформлення операції, відмінної від тої, яка реально відбулася, не дає права особі обліковувавати таку операцію, натомість обліку підлягає та операція, яка фактично відбулася.

Відповідно до ст. 1 Закону № 996-XIV первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

З огляду на викладені норми первинний документ може бути підставою для бухгалтерського та податкового обліку виключно у разі фактичного здійснення тієї господарської операції, про яку він містить відомості. Тобто для бухгалтерського та податкового обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Таким чином, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту та витрат позивача.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів щодо неправомірності формування позивачем спірних сум податкової звітності контролюючий орган вказав на нереальність господарських операцій позивача з ТОВ «Буд Сервіс» та ТОВ «Лайт-Ком».

Так, як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2018 року між ТОВ «Техпромсервіс ЛТД» як покупцем та ТОВ «Буд Сервіс» як постачальником був укладений договір поставки за №96, у порядку та на умовах якого постачальник зобов`язувався поставити і передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти товар та своєчасно здійснити його оплату (а.с. 86-89).

На підтвердження умов вказаного договору позивач надав до суду видаткову накладну від 15.03.2018 №2647 (а.с. 90-91) та зареєстровану у ЄРПН податкову накладну від 15.03.2018 №31 (а.с. 92-95), згідно яких ТОВ «Буд Сервіс» поставило позивачу товар на загальну суму 1 436 991,82 грн, у тому числі ПДВ 239 498,64 грн.

Також, 01.01.2018 між ТОВ «Лайт-Ком» як постачальником та ТОВ «Техпромсервіс ЛТД» як покупцем був укладений договір купівлі-продажу за №127, у порядку та на умовах якого продавець зобов`язувався поставити і передати у власність покупця товар, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату (а.с. 96-99).

На підтвердження виконання умов вказаного договору позивачем надано видаткові накладні від 19.03.2018 №40, від 19.03.2018 №41 (а.с. 100-101) та зареєстровані у ЄРПН податкові накладні від 19.03.2018 №26, від 19.03.2018 №27 (а.с. 102-107), згідно яких ТОВ «Лайт-Ком» поставило позивачу товар на загальну суму 1 188 063,50 грн, у тому числі ПДВ 198 010,58 грн.

На підставі викладеного позивач відніс до податкового кредиту ПДВ у розмірі 437 509 грн, що сплачений ТОВ «Буд Сервіс», ТОВ «Лайт-Ком» у складі вартості відповідних товарів.

Водночас, колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не було надано письмових заявок на поставку товару або письмових підтверджень таких заявок в усній формі, наявність яких передбачена пунктами 3.1 згаданих договорів.

Також позивачем не були надані довіреності, на підставі яких відповідно до пунктів 1.2, 1.3 договорів здійснюється передача товару.

Як вбачається як доказ перевезення товарів від ТОВ «Буд Сервіс», ТОВ «Лайт-Ком» позивач надав акти виконаних робіт ТОВ «Транспортна компанія «Сат» та ТОВ «Делівері», згідно яких останніми позивачу були надані послуги щодо перевезення вантажу (Дніпро-Буча, Кам`янське-Буча) здійснено організацію транспортно-експедиційних послуг (Бердичів-Буча).

Водночас, наведені акти не містять будь-якої інформації про здійснення перевезень саме спірного товару, придбаного у ТОВ «Буд Сервіс» та ТОВ «Лайт-Ком», а містять лише загальне посилання на надані послуги перевезення без ідентифікації власне вантажу, що перевозився, його обсягів, адреси поставки, особи відвантажувача та отримувача, транспортних засобів тощо. Не було надано позивачем також і договорів, а також інших документів, на підставі яких складені вказані акти.

При цьому, товарно-транспортна накладна, дійсно не є первинним документом для цілей формування сум податкової звітності за спірними операціями, проте у даному випадку доказуванню підлягають обставини реальності спірних операцій, до яких входять і обставини транспортування придбаного товару.

Мотивуючи оскаржуване рішення суд першої інстанції послався на те, що позивач також має виробничі та складські приміщення, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 . Водночас, сам факт наявності у позивача виробничих та складських приміщень, не свідчить про реальність спірних поставок. Будь-яких доказів того, що спірний товар був доставлений та/або розміщений у таких приміщеннях, матеріали справи не містять.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції також вказав про те, що придбані у ТОВ «Буд Сервіс», ТОВ «Лайт-Ком» товари були використані у межах господарської діяльності позивача шляхом виготовлення та подальшої реалізації іншим особам технологічного обладнання, що використовується у газовидобувній та нафтопереробній галузях промисловості.

Такий висновок судом зроблений виключно на підставі на явності у позивача ліцензії на провадження господарської діяльності зі створенням об`єктів архітектури та дозволу на виконання робіт з монтажу, демонтажу, налагодження, ремонту та технічного обслуговування устаткування підвищеної небезпеки.

Водночас, саме лише здійснення позивачем певного виду діяльності та наявність у нього дозвільних документів на таку діяльність, не свідчить про використання спірного товару у господарській діяльності. Матеріли справи не містять доказів того, що придбаний у ТОВ «Буд Сервіс», ТОВ «Лайт-Ком» товар позивач будь-яким чином використав у своїй діяльності, у тому числі для виробництва певного виду продукції. Самого лише посилання на ці обставини недостатньо для висновку про їх об`єктивне існування без надання відповідних доказів.

Також, не є самостійною підставою для висновку про протиправність формування позивачем спірних сум податкової звітності доводи відповідача про наявність у контрагентів ознак, що свідчать про їх фіктивність: відсутність найманих працівників, відсутність основних фондів, відсутність витрат, пов`язаних із здійсненням звичайної господарської діяльності; ухилення контрагентами від подання податкової звітності тощо. Проте, у сукупності з іншими обставинами, наведені доводи приймаються судом до уваги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи підтверджується виключно документальне оформлення результатів спірних операцій. Водночас, доказів фактичного здійснення поставок, їх ділової мети та використання придбаного товару у власній господарській діяльності позивачем надано не було, а матеріали справи не містять.

У свою чергу, суд першої інстанції правильно відхилив посилання відповідача на наявність певних кримінальних проваджень, у яких фігурують позивач та його контрагенти, оскільки сама лише наявність кримінального провадження не може бути підставою для автоматичного спростування реальності фінансово-господарських операцій з платником податків. Ухвали судів, винесені у межах кримінальних проваджень, на які відповідач посилався в акті перевірки, не містять відомості про будь-які достовірно встановлені обставини, які б могли вплинути на предмет доказування даної справи. Будь-яких вироків щодо посадових осіб позивача чи його контрагентів відповідач не надав.

Не зважаючи на правильність відхилення судом першої інстанції зазначених обставин, це не спростовує наведеного вище висновку суду щодо відсутності документального підтвердження реальності спірних господарських операцій.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову, оскільки у ході апеляційного розгляду справи було встановлено безпідставне формування позивачем сум податкової звітності по взаємовідносинам із ТОВ «Буд Сервіс», ТОВ «Лайт-Ком» за операціями, які не мали реального характеру, а оформлені лише документально.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 311, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області задовольнити.

Скасувати рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Техпромсевіс ЛТД» до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов