Справа № 480/2058/19
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 липня 2019 р. Справа № 480/2058/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Осіпової О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Мікулінцевої А.П.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - Дяченко Ю.В.,
представника відповідача - Ленія С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу № 480/2058/19 за позовом ОСОБА_1 до Східного територіального управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Східного територіального управління Національної гвардії України, в якому, із врахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с.51-56), просить:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті йому одноразової грошової допомоги за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р. у зв`язку зі звільненням з військової служби, передбаченої наказом №258 від 19.09.2018р.;
- зобов`язати відповідача виконати наказ №258 від 19.09.2018р. в частині нарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р.
Свої вимоги мотивує тим, що наказом т.в.о. начальника Східного територіального управління № 258 від 19.09.2018 р. він був звільнений з військової служби у званні майора згідно п/п «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я на підставі постанови військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням із військового обліку), з вислугою у календарному обчисленні 23 роки 8 місяців 13 днів. В цьому ж наказі №258 від 19.09.2018р. про звільнення з військової служби чітко зазначено про виплату одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (тобто за 23 роки) на підставі постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992 р. «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей». Однак виплату було здійснено лише за 19 календарних років, а не за 23 роки, як вказано в наказі про звільнення з військової служби, що порушує його законні права, свободи та інтереси. Зокрема, як вказує у позові ОСОБА_1 , під час його першого звільнення з військової служби у грудні 1998 року одноразова грошова допомога йому виплачена не була, що підтверджується копією архівної довідки галузевого державного архіву Міноборони України від 08.05.2018р. №179/1/5531, відповідно до якої «в перевірених роздавальних відомостях на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям вищезазначеної частини за грудень 1998 року нарахування додаткових видів грошового забезпечення (в тому числі одноразова грошова винагорода при звільненні ОСОБА_1 ) не відображено, в січні 1999 року ОСОБА_1 не значиться». Крім того, згідно з архівною довідкою від 21.09.2018р. №40/33-2425 нарахування йому одноразової грошової допомоги у грудні 1998 року не відображено. Тому позивач вважає, що він не набув право на отримання одноразової грошової допомоги під час першого звільнення з військової служби, внаслідок чого йому на підставі пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992р. має бути виплачена одноразова грошова допомога і за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р.
Ухвалою суду від 11 червня 2019 року провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
19.07.2019р. до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.60-62), в якому представником відповідача зазначено, що відмова Східного територіального управління Національної гвардії України виплатити одноразову грошову допомогу за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р. є правомірною, оскільки позивач при попередньому звільненні з військової служби 18.12.1998р. набув право на отримання такої грошової допомоги, тому відповідачем було здійснено виплату одноразової грошової допомоги за період з 22.05.1999р. (дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби) до 19.09.2018р. (дня звільнення з військової служби), тобто за 19 повних календарних років. Отже грошове забезпечення, належне ОСОБА_1 на момент звільнення з військової служби, було йому виплачено в повному обсязі, що підтверджується копією витягу зі зведеної відомості за вересень 2018р. Також представник відповідача вказує на те, що відповідно до ст.1 Закону України «Про Національну гвардію України» Національна гвардія України входить до системи Міністерства внутрішніх справ і не несе відповідальності за виконання зобов`язань Міністерства оборони України, тому ОСОБА_1 слід звертатися до військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України або її правонаступника. Враховуючи викладене, у задоволенні позову просить відмовити.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві та уточненнях до неї, просили суд позов задовольнити повністю. Подали відповідь на відзив на позовну заяву (а.с.67-69), відповідно до якого наказ №258 від 19.09.2018р. про нарахування та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення протиправно не виконано. Зазначено, що якщо військовослужбовець звільняється з військової служби, то одноразову грошову допомогу йому виплачує те військове формування, з якого він звільняється з урахуванням строку його військової служби в іншому військовому формуванні за рахунок коштів Державного бюджету, передбаченому на його утримання.
Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надав пояснення, що аналогічні викладеним у письмових запереченнях.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши та оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне.
В період з 01.08.1994р. до 27.06.1998р. позивач здобував вищу базову освіту в Військовому інституті ракетних військ і артилерії імені Богдана Хмельницького при Сумському державному університеті.
Після закінчення вузу ОСОБА_1 був направлений для подальшого проходження служби до військової частини № НОМЕР_1 в смт. Десна, Козелецького району, Чернігівської області, де проходив службу в період з 27.06.1998р. до 18.12.1998р. (а.с.21-25, 31-32).
Наказом №270 від 18.12.1998р. командира військової частини № НОМЕР_1 позивач звільнений з військової служби у запас за пунктом 65 підпункт «е» (через сімейні обставини).
Тобто вислуга на момент звільнення з військової служби складала чотири роки, чотири місяці та сімнадцять днів, що вбачається з копії послужного списку.
В подальшому, в період з 22.05.1999р. до 30.12.2014р. позивач проходив службу в підрозділах Міністерства внутрішніх справ України на різних посадах.
З 30.12.2014р. до 19.09.2018р. внаслідок реорганізації Внутрішніх військ МВС України в Національну гвардію України ОСОБА_1 проходив військову службу в підрозділах Національної гвардії України.
Останнім місцем служби позивача було Східне територіальне управління Національної гвардії України (військова частина НОМЕР_2 ), місто Харків.
Наказом т.в.о. начальника Східного територіального управління № 258 від 19.09.2018 р. ОСОБА_1 звільнений з військової служби у званні майора згідно з п/п «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я на підставі постанови військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням із військового обліку) (а.с.13).
Як зазначено в наказі №258 від 19.09.2018р., вислуга років на військовій службі у календарному обчисленні складає 23 роки 8 місяців 13 днів, безперервна вислуга - 19 років 3 місяці 27 днів, вислуга років для призначення пенсії - 27 років 5 місяців 18 днів та у пільговому обчисленні (без урахування календарної вислуги) - 3 роки 9 місяців 5 днів.
Також в даному наказі вказано: «на підставі постанови Кабінету Міністрів України №393 від 17.07.1992р. виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби».
Відповідно до копії витягу зі зведеної відомості за вересень 2018 року під час звільнення позивачу нараховано грошове забезпечення в загальному розмірі 157 670грн.92коп. (а.с.19).
При цьому, виплату одноразової грошової допомоги було здійснено за 19 календарних років, що не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні.
Вважаючи не виплату одноразової грошової допомоги за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р. протиправною, позивач звернувся із заявою до Східного територіального управління Національної гвардії України щодо проведення відповідної перевірки.
Листом від 13.05.2018р. №40/32-1307, наданим у відповідь на звернення ОСОБА_1 , Східне територіальне управління повідомило останнього, що оскільки при попередньому звільненні позивача з військової служби (наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 18 грудня 1998 року № 270) право на отримання такої допомоги було набуто, то одноразова грошова допомога виплачувалась йому за період календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, а саме за 19 років (а.с.18).
Не погоджуючись з відмовою відповідача у нарахуванні та виплаті йому одноразової грошової допомоги за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р., ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року N 2011-XII відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Так, статтею 15 Закону N 2011-XII встановлені умови виплати одноразової грошової допомоги.
Зокрема, ч.2 цієї статті (в редакції, чинній на день видання наказу про звільнення з військової служби №258 від 19.09.2018р.) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.
Крім того, відповідно до пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей" від 17 липня 1992 року №393 (далі - Постанова № 393) (в редакції, чинній на день видання наказу про звільнення з військової служби №258 від 19.09.2018р.) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Зазначеним в абзаці першому цього пункту військовослужбовцям, поліцейським і особам рядового і начальницького складу, які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги.
Як вбачається з копії наказу №258 від 19.09.2018р. (а.с.13), позивача звільнено з військової служби згідно з п/п «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (за станом здоров`я на підставі постанови військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням із військового обліку) (а.с.20,26-27).
Однак звільнення з військової служби у даному випадку відбувалося повторно, що підтверджується копію наказу про звільнення від 18.12.1998р. №270.
Частиною 2 ст.15 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року N2011-XII (в редакції, чинній на день видання наказу про звільнення з військової служби №258 від 18.12.1998р.) встановлено, що військовослужбовцям, звільненим з військової служби за власним бажанням, через сімейні обставини або інші поважні причини, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, виплачується грошова допомога у розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
При цьому, згідно з пунктом 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 (в редакції, чинній на день видання наказу про звільнення з військової служби №258 від 18.12.1998р.) військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової служби), особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ при звільненні з військової служби або з органів внутрішніх справ виплачується грошова допомога у розмірі 5-місячного грошового забезпечення.
Враховуючи, що у грудні 1998 року позивача було звільнено з військової служби у запас через сімейні обставини, він вважається таким, що набув право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 5-місячного грошового забезпечення в силу вищенаведених норм законодавства.
Суд зазначає, що не зазначення в наказі про звільнення з військової служби №258 від 18.12.1998р. розміру одноразової грошової допомоги за період з 01.08.1994р. до 18.12.1998р. та не виплата її позивачу після звільнення у запас з військової служби не є підставою для нарахування Східним територіальним управлінням Національної гвардії України одноразової грошової допомоги за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р. під час повторного звільнення позивача у вересні 2018 року, оскільки останній відповідно до ч.2 ст.15 Закону N2011-XII та пункту 10 Постанови №393 набув право на її отримання при попередньому звільненні з військової служби.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач до суду не звертався про визнання відмови командира військової частини НОМЕР_1 у виплаті одноразової грошової допомоги за період військової служби з 01.08.1994р. до 18.12.1998р. протиправною, або про визнання бездіяльності по не виплаті одноразової грошової допомоги протиправною та та про стягнення вказаної допомоги з військової частини.
Згідно з копією витягу зі зведеної відомості за вересень 2018 року під час повторного звільнення позивачу нараховано грошове забезпечення в загальному розмірі 157 670грн.92коп. (а.с.19), тобто з дня останнього зарахування на службу до дня звільнення. Виплату йому нарахованої суми одноразової грошової допомоги при звільненні в 2018 році позивач визнає.
Отже, судом встановлено, що відповідачем одноразова грошова допомога при звільненні нарахована та виплачена позивачу відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393.
З приводу посилань позивача на те, що відповідно до наказу №258 від 19.09.2018р. т.в.о. начальника Східного територіального управління Національної гвардії України про звільнення його з військової служби одноразова грошова допомога повинна бути виплачена йому за за 23 роки у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, необхідно відмітити, що в даному наказі було лише зазначено про необхідність «виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби» (а.с.13), проте не зазначено, що така виплата має бути здійснена саме за 23 роки військової служби.
У цьому наказі вказано лише про наявність вислуги років на військовій службі, яка складає в календарному обчисленні 23 роки 08 місяців 13 днів, однак не вказано про виплату одноразової грошової допомоги за весь цей період, відтак підстави стверджувати, що Східне територіальне управління Національної гвардії України не виконало свій же наказ, відсутні.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.78 вказаного Кодексу.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, внаслідок чого в його задоволенні слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Східного територіального управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29.07.2019 р.

Суддя О.О. Осіпова