Справа № 420/5196/18
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
О К Р Е М А Д У М К А
судді Шляхтицького О.І.
30 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/5196/18
Зважаючи на наявність рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2019 року, у справі №420/5196/18 за позовом Компанії МЕ-ТОЛ ТУРІЗМ ІНШААТ НАКЛІЄ ВЕ ДИШ ТІДЖАРЕТ ЛІМІТЕД ШІРКЕТІ до Одеської митниці ДФС та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30 липня 2019 року, якою апеляційна скарга Митниці на рішення Одеського окружного адміністративного суду залишена без задоволення, вважаю за необхідне висловити наступні заперечення щодо рішення суду у вказаній справі.
Судом встановлено такі обставини у справі.
Позивач є власником вантажного тягача MERCEDES-BENZ" д/н НОМЕР_5 кузов № НОМЕР_2 , техпаспорт СТ НОМЕР_3 .
30.05.2018 представник позивача подала вимогу на адресу відповідача про повернення вилученого транспортного засобу.
Постанова набрала законної сили 16.07.2018.

Відповідно до постанови Малиновського районного суду м. Одеси від 04.07.2018 по справі №521/10807/18 особою, винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 472 МК України, визнано водія транспортного засобу ОСОБА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що дії відповідача, які полягають у безпідставному неповерненні позивачеві транспортного засобу, його безпідставному утриманню на складі Митниці, вимагання відшкодувати витрати Митниці на зберігання товарів на складі Митниці, а також вимагання сплатити штраф за фізичну особу у розмірі 434 847,40 грн. є протиправними.

Також суд аргументуючи свою позицію , зазначив , що чинне законодавство не містить обов`язку однієї особи сплачувати штраф за іншу особу або право ДФС України конфісковувати автомобіль третьої особи, не винної у скоєні правопорушення. Тобто мова йдеться про майно, яке належить правопорушнику, а не третім особам.

Я не погоджуюсь із таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 511 Митного кодексу України, у разі вчинення порушення митних правил особою, яка не має в Україні постійного місця проживання або адреси, допускається вилучення товарів, транспортних засобів у кількості, необхідній для забезпечення стягнення штрафу або вартості товарів, транспортних засобів відповідно до частини 2 статті 541 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що постанова Малиновського районного суду м. Одеси від 04.07.2018 по справі №521/10807/18 не виконана, оскільки винна особа штраф не сплатила , будь які механізми для забезпечення виконання цієї постанови з огляду на те, що водій (правопорушник, громадянин Туреччини) покинув межі України фактично не є ефективними.

Отже, очевидним є те, що у такому випадку порушується конституційний принцип обов`язковості виконання рішення суду.

Огляд судової практики під час підготовки справи до розгляду (дивись, зокрема, справа №820/4620/13-а та інші) свідчить про те, що перевізники (власники авто) доволі часто застосовують таку практику отримання авто без сплати штрафних санкцій.

Водночас вимоги митного орану щодо оплати штрафних санкцій юридичною особою за свого працівника ґрунтується на нормах як чинного законодавства, так і на міжнародних стандартах.

Так, відповідно до статті 13 Конституції України, - "Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству".

Надаючи роз`яснення цієї норми Конституції КСУ у пункті 5.4. свого рішення 10 жовтня 2001 року справа N 1-23/2001 ( N 13-рп/2001) зазначив, що відповідно до Конституції України власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних положень про те, що "власність зобов`язує", і вона "не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству" (частина третя статті 13), а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина сьома статті 41).

Отже, із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право власності може бути обмежено.

Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте держава має право "вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів..." (стаття 1).

У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує до чого зобов`язаний власник.

Окрім того, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року по справі № 9901/636/18 (№ в ЄДРСР 80783425) "....правові позиції, сформульовані у рішеннях Європейського суду справедливості, можуть враховуватися адміністративними судами як аргументація, міркування стосовно гармонійного тлумачення національного законодавства України згідно з усталеними стандартами правової системи Європейського союзу, однак не як правова основа (джерело права) врегулювання відносин, щодо яких виник спір.

Аналогічний правовий висновок міститься в інформаційному листі Вищого адміністративного суду від 18.11.2014 № 1601/11/10/14-14.

В рішенні Європейського суду справедливості від 25 січня 2017, у справі № C-679/15 Ultra-Brag AG проти Hauptzollamt Lцrrach. (джерело https://taxlink.ua/ua/news/ogljad-praktiki-vropejskogo-sudu-spravedlivosti-z-podatkovih-sporiv-za-i-kvartal-2017-roku.htm#hcq=deqKNxr) зазначено, що Роботодавець відповідає за незаконне переміщення іі працівником товарів, через митний кордон, що мало наслідком нарахування роботодавцю боргу зі сплати митних платежів.

Відповідно до статті 202 (3) Регламенту Ради (ЄЕС) № 2913/92, що засновує Митний кодекс співтовариства, юридична особа відповідає за незаконне ввезення товарів на митну територію ЄС і може розглядатися як боржник за боргом зі сплати митних платежів внаслідок незаконного ввезення товарів її працівником під час виконання ним службових обов`язків. Суд прийшов до висновку, що юридична особа - роботодавець відповідає за шахрайські дії або халатність свого працівника, який виконував доручення роботодавця, а тому діяв в межах своїх повноважень від імені роботодавця.

З огляду на вищезазначене, вимога митного органу (умова повернення авто) ґрунтується на законі, є пропорційною та містить легітимну мету - належне виконання судового рішення.

Вважаю, що такий правовий підхід слід було б застосовувати і під час вирішення вказаної адміністративної справи.

Інший правовий підхід, який зайняв суд апеляційної інстанції, на мою думку, надає можливість недобросовісним агентам ухилятись від виконання рішення суду.

Суддя Шляхтицький О.І.