Справа № 640/9369/19
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 липня 2019 року № 640/9369/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Келеберди В.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Громадської ради доброчесності

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Вища кваліфікаційна комісія суддів Ураїни,

про визнання протиправними, скасування висновку, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через адвоката Архіпова О.Ю. звернувся до суду з адміністративним позовом до Громадської ради доброчесності (далі - ГРД) з вимогами про визнання протиправним та скасування висновку про невідповідність судді Господарського суду Київської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затвердженого рішенням у вигляді протоколу електронного голосування від 06 травня 2019 року, а також зобов`язання винити дії щодо вилучення висновку з офіційного сайту ГРД шляхом його видалення.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що за постановою Верховної Ради України від 23 травня 2013 року №304-VII його обрано на посаду судді господарського суду Київської області безстроково. Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії України (далі - ВККС України) №99/зп-18 від 26 квітня 2018 року призначено кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді стосовно судді ОСОБА_1

Результати першого етапу кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді судді ОСОБА_1 затверджено рішенням ВККС України від 03 серпня 2018 року №189/зп-18, та допущено його до другого етапу оцінювання. За рішенням ВККС України від 12 грудня 2018 року №313/зп-18 призначено проведення тестування особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей стосовно позивача.

Водночас, 06 травня 2019 року ГРД затверджено висновок про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності і професійної етики, який на думку позивача є протиправним, безпідставним та базується виключно на припущеннях відповідача, оскільки викладена у ньому інформація не відповідає фактичним обставинам, подана без урахування пояснень судді, без належної перевірки та аналізу, через що є викривленою та такою, що негативно впливає на репутацію та професійну діяльність судді, може стати підставою для заявлення учасниками процесу, у яких головує ОСОБА_1, клопотань про відвід під час розгляду судових справ.

Ухвалою суду від 11 червня 2019 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд провадити суддею одноособово, за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву та усі наявні належним чином засвідчені копії матеріалів, що були або мали бути взяті ним до уваги при прийняття оскаржуваного висновку, залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на перемет спору Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, надано третій особі строк для подачі пояснень щодо позову, роз`яснено відповідачу право отримати копії позовних матеріалів безпосередньо у суді.

У встановлений судом строк відзиву від відповідача, а також інших заяв, клопотань, пояснень не надійшло, при цьому копію ухвали про відкриття провадження у справі, а також усі позовні матеріали направлено судом на поштову адресу відповідача - м. Київ, вул. Генерала Шаповала, 9 рекомендованим листом з повідомленням, проте зазначений лист повернувся до суду не врученим із приміткою «не знайдено».

Суд звертає увагу, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову (частина друга статті 77, частина четверта статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до частини другої статті 175 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно з частиною третьою статті 241 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд в суді першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду.

Оцінивши наявні у справі документи і матеріали, належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, судом встановлено наступне.

Указом Президента України «Про призначення суддів» №553/2008 від 17 червня 2008 року ОСОБА_1 призначено на посаду судді господарського суду Київської області у межах п`ятирічного строку. Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» №304-VII від 23 травня 2013 року позивача обрано на посаду судді господарського суду Київської області безстроково.

Згідно пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом. Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії ВККС України.

Виходячи з положень пункту 2 частини четвертої статті 83 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402- VIIІ) однією з підстав для проведення кваліфікаційного оцінювання є рішення ВККС України про призначення кваліфікаційного оцінювання у випадках, визначених цим Законом.

Рішенням ВККС України №99/зп-18 від 26 квітня 2018 року призначено кваліфікаційне оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема, ОСОБА_1 .

За результатами першого етапу кваліфікаційного оцінювання (анонімне письмове тестування та виконання практичного завдання) позивач загалом набрав 85,5+62,5=148 балів, через що рішенням ВККС України від 03 серпня 2018 року №189/зп-18 його допущено до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди». Дату проведення співбесіди згідно пояснень представника ВККС України визначено не було.

За рішенням ВККС України від 12 грудня 2018 року №313/зп-18 призначено проведення тестувань особистих морально-психологічних якостей і загальних здібностей, зокрема, стосовно позивача у межах кваліфікаційного оцінювання.

Від ГРД до Комісії надійшов висновок про невідповідність судді ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений рішенням від 06 травня 2019 року, з яким не згоден позивач та оскаржує його в судовому порядку.

Розглядаючи спірні правовідносини, що склалися між сторонами, суд виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус та завдання Громадської ради доброчесності визначено статтею 87 Закону №1402-VIIІ, відповідно до змісту якої, Громадська рада доброчесності утворюється з метою сприяння Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 88 Закону №1402-VIIІ якщо Громадська рада доброчесності у своєму висновку встановила, що суддя (кандидат на посаду судді) не відповідає критеріям доброчесності та професійної етики, то Вища кваліфікаційна комісія суддів України може ухвалити рішення про підтвердження здатності такого судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді лише у разі, якщо таке рішення підтримане не менше ніж одинадцятьма її членами.

Згідно з частиною першою статті 85 Закону №1402-VIIІ кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

У пункті 16 частини четвертої статті 85 Закону №1402-VIIІ встановлено, що суддівське досьє, серед іншого, має містити висновок Громадської ради доброчесності (у разі його наявності).

З огляду на викладене, Законом №1402-VIIІ на ГРД покладено функцію щодо участі у проведенні кваліфікаційного оцінювання з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями; відповідач фактично приймає участь у формуванні суддівського корпусу, впливає на суддівську кар`єру та наділений з цією метою відповідними владними повноваженнями, а тому є іншим суб`єктом при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства і, як наслідок, - суб`єктом владних повноважень.

Згідно з частиною шостою статті 87 Закону №1402-VIIІ громадська рада доброчесності: 1) збирає, перевіряє та аналізує інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 2) надає Вищій кваліфікаційній комісії суддів України інформацію щодо судді (кандидата на посаду судді); 3) надає, за наявності відповідних підстав, Вищій кваліфікаційній комісії суддів України висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності, який додається до досьє кандидата на посаду судді або до суддівського досьє; 4) делегує уповноваженого представника для участі у засіданні Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді); 5) має право створити інформаційний портал для збору інформації щодо професійної етики та доброчесності суддів, кандидатів на посаду судді.

Відповідно до частини першої статті 2 Регламенту Громадської ради доброчесності, схваленого рішенням ГРД від 23 листопада 2016 року №1/2016 (далі - Регламент ГРД), завданням Ради як інструменту громадськості, що встановлений Законом, є утвердження доброчесності та високих стандартів професійної етики у суддівському корпусі. З цією метою Рада сприяє Вищій кваліфікаційній комісії суддів України у встановленні відповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та доброчесності для цілей кваліфікаційного оцінювання шляхом надання інформації про них або висновків про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) цим критеріям.

Положення статті 19 Регламенту ГРД передбачають, що за результатами аналізу та (або) перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді) Громадська рада доброчесності колегією приймає вмотивований висновок про невідповідність судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та (або) доброчесності, якщо визнає: 1) достовірною інформацію, яка є достатньою для такого висновку; або 2) наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію доброчесності чи професійної етики, що може негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади. У висновку наводяться посилання на джерела інформації, а в разі необхідності самі джерела додаються до висновку.

Суд звертає увагу, що поняття "доброчесність" чинним законодавством не визначене, а тому є оціночним поняттям.

Поряд з цим, відповідно до пункту 12 Положення про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання судді (кандидата на посаду судді), показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС України від 03 листопада 2016 року №143/зп-16, відповідність судді критерію доброчесності оцінюється (встановлюється) за такими показниками:

12.1. Відповідність витрат і майна судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

12.2. Відповідність способу життя судді та членів його сім`ї задекларованим доходам.

12.3. Відповідність поведінки судді іншим вимогам законодавства у сфері запобігання корупції.

12.4. Наявність обставин, передбачених підпунктами 9- 12, 15- 19 частини першої статті 106 Закону.

12.5. Наявність фактів притягнення судді до відповідальності за вчинення проступків або правопорушень, які свідчать про недоброчесність судді.

12.6. Наявність незабезпечених зобов`язань майнового характеру, які можуть мати істотний вплив на здійснення правосуддя суддею.

12.7. Загальна оцінка інтегративності (доброчесності) за такими складовими:

12.7.1. Чесність і порядність.

12.7.2. Контрпродуктивна поведінка.

12.7.3. Схильність до зловживань.

Показники, передбачені пунктами 12.1 - 12.6 цієї глави, оцінюються за результатами співбесіди та дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, зокрема:

1) інформації, наданої центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, органом державного фінансового контролю в Україні, іншими органами державної влади;

2) декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування;

3) результатів повної перевірки декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (за наявності);

4) декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді;

5) результатів регулярного оцінювання;

6) результатів перевірки декларації родинних зв`язків судді та декларації доброчесності судді (за наявності);

7) висновків Громадської ради доброчесності (за наявності);

8) іншої інформації, що включена до суддівського досьє.

Показник, передбачений пунктом 12.7 цієї глави, визначається за допомогою відповідних тестувань особистих морально-психологічних якостей та оцінюється на підставі висновку про підсумки таких тестувань і за результатами дослідження інформації, яка міститься у суддівському досьє, та співбесіди.

Разом з тим, будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, зокрема й висновок ГРД має бути обґрунтованим, ґрунтуватись на достовірних обставинах та підтверджуватись відповідними доказами.

Оцінюючи висновок ГРД на предмет його обґрунтованості по суті висвітлених у ньому питань, суд звертає увагу на таке.

Підставою для висновку про невідповідність ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики ГРД зазначила про виявлення нею таких даних:

1) суддя безпідставно не задекларував своєчасно своє майно чи члена сім`ї, що є ліквідним активом;

2) суддя не пояснив переконливо джерела походження ліквідного майна, витрат, отриманих благ (його членів сім`ї чи близьких осіб) і/або легальні доходи, що на думку розсудливого спостерігача, викликає сумніви щодо достатності для набуття такого майна, здійснення таких витрат, отримання благ.

По першому пункту ГРД зазначила, що позивач безпідставно не задекларував частку майна, яка належить йому на праві спільної приватної власності з 28 серпня 2000 року, а саме: квартиру у м. Києві загальною площею 85,6 кв.м. в деклараціях за 2011, 2012, 2013, 2014 роки.

По другому пункту ГРД зазначила, що батько судді у 2018 році придбав автомобіль Ауді Q7 2017 року випуску, вартістю 2 491 804 грн., з наданням права користування ОСОБА_3 , при цьому доходи батька за період 2013-2018 роки відповідно склали 1 721 456 грн. Відповідно до інформації, що міститься у суддівському досьє, мати судді - пенсіонерка, у 2015 році придбала автомобіль ВМW X5 2015 року випуску, який згодом був проданий, при цьому її доходи у 2013-2016 роках склали 1 040 грн.

Окрім того, ГРД в оскаржуваному висновку надає додаткову інформацію, яка не стала підставою для висновку про його невідповідність критеріям доброчесності та професійної етики, тому суд не досліджує їх в рамках розгляду даної справи.

Суд не погоджується з такими висновками відповідача, з огляду на наступне.

Як зазначає у позові позивач, про те, що є власником частки квартири у м. Києві загальною площею 85,6 кв.м. він дізнався лише у 2016 році під час збору інформації щодо майна, яке йому належить на праві приватної власності для надання та заповнення даних в запровадженій електронній декларації за 2015 рік.

Така ситуація виникла з тих підстав, що інформація про право власності позивача на частку вищезазначеного майна не зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (відкритих джерелах, до яких звертався позивач з метою перевірки достовірності внесення ним відомостей), оскільки дана квартира була приватизована його батьком ще у 2000 році, а співвласниками квартири у рівних частках були визначені батько, мати та сам позивач.

Отже, на момент заповнення декларацій за 2011, 2012, 2013, 2014 роки зазначена інформація не була відома позивачу з об`єктивних причин, а відтак, суд вважає такі пояснення логічними і не направленими на свідоме приховування суддею наявності у нього такого майна, оскільки він не знав, що ним володіє. Також, суд зазначає, що як тільки суддя дізнався про наявність у нього такого майна, він одразу вперше вказав його у декларації за 2015 рік, та вказував у подальшому в деклараціях за 2016, 2017, 2018 роки.

Таким чином, висновки ГРД в цій частині, зокрема, що позивач безпідставно не задекларував своє майно є необґрунтованими та спростовуються достатніми та переконливими поясненнями та доказами, наданими позивачем до матеріалів справи.

По другому питанню позивачем пояснено, що об`єктивних можливостей надати відомості з приводу придбання батьками автомобілів у 2015 та 2018 роках він не мав, оскільки, як зазначено в оскаржуваному висновку, ГРД не змогла забезпечити право на відповідь до початку співбесіди у ВККС України, так-як суддя не надав контактної інформації.

Разом з тим, суд зазначає, що досьє судді, до якого за відповідним запитом може мати доступ член ГРД, містить відповідну контактну інформацію, тому відповідач не був позбавлений права направити такий запит та отримати засоби зв`язку з позивачем, або самостійно направити інформацію до господарського суду Київської області (через канцелярію), або на електронну адресу судді/суду.

Окрім того, по суті висновків з другого питання суддею пояснено, що батьки не можуть вважатися членами його сім`ї, оскільки він не веде з ними спільного побуту, а можуть вважатися лише його близькими особами, які не зобов`язані надавати йому інформацію чи документи щодо себе.

Аргументуючи свою позицію з цього питання, позивач посилається на положення пункту 10 частини сьомої статті 56 Закону №1402-VIIІ, відповідно до яких суддя зобов`язаний підтверджувати законність джерела походження майна у зв`язку з проходженням кваліфікаційного оцінювання або у порядку дисциплінарного провадження щодо судді, якщо обставини, що можуть мати наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, викликають сумнів у законності джерела походження майна або доброчесності поведінки судді.

Тобто, зазначена норма Закону вказує на необхідність надання інформації стосовно самого судді, який має бути обізнаним відносно себе, та передбачає вжиття при цьому розумних заходів щодо отримання відомостей про членів сім`ї та близьких осіб.

Обов`язку щодо збору та надання інформації стосовно майнового стану близьких осіб Закон не встановлює.

З такими твердженнями суд цілком згоден та у цьому ж зв`язку зазначає, що згідно з Конституцією України людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності.

Частиною другою статті 32 Конституції України встановлено, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У рішенні Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України зазначено, що аналізуючи питання щодо поширення інформації про сімейне життя особи, яка займає посаду, пов`язану із здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування, Конституційний Суд України враховує, що така інформація зазвичай стосується не лише цієї особи, а й інших осіб, зокрема, членів її сім`ї, яким Конституція України теж гарантує право на невтручання в їх особисте і сімейне життя, крім випадків, визначених законом. Тому, поширення даних про таких фізичних осіб - членів сім`ї, що можуть стати відомими в результаті поширення інформації про саму посадову особу, крім випадків, визначених законом, може призвести до порушення їх конституційних прав, зашкодити гідності, честі, діловій репутації тощо.

Застереження щодо недопущення порушення конституційних прав членів сімей посадових осіб Конституційний Суд України висловив у рішенні від 06 жовтня 2010 року №21-рп/2010 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень законів України "Про засади запобігання та протидії корупції", "Про відповідальність юридичних осіб за вчинення корупційних правопорушень", "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за корупційні правопорушення" (справа про корупційні правопорушення та введення в дію антикорупційних законів).

Як вбачається з викладеного, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частинам першій та другій статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема, членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Положення частини першої статті 32 та частини третьої статті 34 Конституції України перебувають у системному взаємозв`язку і передбачають як недопустимість порушення права людини на недоторканність особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації.

Парламентська Асамблея Ради Європи в Резолюції № 1165 вказала, що право кожної людини на приватність і право на свободу вираження поглядів є основою демократичного суспільства; ці права не є абсолютними і не мають ієрархічного характеру, оскільки мають однакову цінність (пункт 11). Виходячи з цього, право на приватність, закріплене у статті 8 Конвенції, повинне захищати приватне життя особи не лише від втручання влади, а й подібних дій з боку інших осіб чи інститутів, зокрема, засобів масової інформації (пункт 12 Резолюції №1165).

Положення частини другої статті 32 Конституції України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (у тому числі й тієї, яка займає посаду, пов`язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї). Такими підставами є згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв`язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Порушення статті 8 Конвенції констатоване ЄСПЛ з огляду на те, що втручання у приватне життя заявника, за яким його звільнено з посади судді, не було законним, оскільки застосовані при цьому законодавчі положення не були передбачуваними щодо їхніх наслідків та не забезпечували гарантій від свавілля. У цьому зв`язку ЄСПЛ зазначив, що відсутність керівних принципів та практики, які б визначали послідовне та обмежувальне тлумачення поняття «порушення присяги», а також відсутність належних юридичних захисних механізмів призвели до непередбачуваності наслідків застосування відповідних положень національного законодавства. Виходячи з цього, можна навіть припустити, що будь-яка провина судді, яка мала місце у будь-який момент протягом його професійної кар`єри, за бажанням могла бути розтлумачена дисциплінарним органом як достатня фактична підстава для обвинувачення у вчиненні такого дисциплінарного правопорушення, як «порушення присяги», та призвести до звільнення його з посади (пункт 181 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України»).

У світлі вищенаведених міркувань ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у право заявника на повагу до його приватного життя було незаконним: воно не відповідало національному законодавству та, більш того, чинне національне законодавство не відповідало вимогам передбачуваності та належного захисту від свавілля (пункт 186 зазначеного рішення ЄСПЛ).

Як вбачається з обставин даної адміністративної справи, позивач не надавав згоди ГРД на збирання, зберігання, використання та поширення інформації стосовно нього та близьких осіб, окрім цього законом не передбачено права ГРД оприлюднювати та поширювати таку інформацію, що в сукупності з іншими наведеними висновками на переконання суду вказує на протиправність оскаржуваного висновку ГРД, та його прийняття без урахування прав позивача та його близьких осіб (батька й матері), визначених статтею 32 Конституції України та статті 8 Конвенції.

Також суд зазначає, що хоча відповідач і наділений правом за результатами аналізу та/або перевірки інформації щодо судді (кандидата на посаду судді), приймати висновок щодо невідповідності судді (кандидата на посаду судді) критеріям професійної етики та/або доброчесності, проте такий висновок не повинен ґрунтуватися на припущеннях або на інформації із сумнівних джерел без належної перевірки, а має бути вмотивованим та ґрунтуватися на достовірній інформації.

Водночас, з урахуванням викладеного вище, суд вважає, що оскаржуваний висновок базується на ненадійних, не перевірених, необґрунтованих даних, які стали підставою для негативного оцінювання судді, без надання йому об`єктивної можливості висловити протилежну думку, або спростувати недостовірну інформацію.

Ураховуючи те, що ГРД не є судовою інстанцією, не може встановлювати факти щодо винуватості осіб у вчиненні правопорушень замість судових та інших правоохоронних органів, то не може й публікувати у відкритих джерелах свої висновки, що містять інформацію щодо винуватості осіб.

Отже, оскаржуваний висновок, який ґрунтується на припущеннях щодо вчинення позивачем певних правопорушень, не може розміщуватися у відкритих джерелах до надання судом оцінки оскаржуваному висновку у цілому та перевірки викладених у ньому обставин, оскільки це є грубим порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпеченості доведення вини. Окрім того, оскаржуваний висновок не тільки формує негативну думку про позивача, як судді господарського суду Київської області, а й негативно впливає на його професійну діяльність та ділову репутацію, оскільки може стати підставою для заявлення з боку учасників процесів клопотань про відвід судді під час здійснення ним правосуддя та інше.

За таких обставин, оскаржуваний висновок має бути вилучений із сайту ГРД.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши оскаржуваний висновок ГРД на предмет дотримання вимог частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає, що таким вимогам висновок не відповідає, оскільки не містить доказів та обставин не доброчесної, неетичної поведінки позивача, ґрунтується виключно на вигаданих припущеннях, складений без повної та всебічної перевірки інформації та зазначення достовірних джерел її отримання, без надання можливості надати відповідь на висунуті аргументи та повністю спростовується поясненнями позивача та наданими до матеріалів справи доказами.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням викладеного та встановлених під час розгляду обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, через що позов задовольняє.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується приписами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно якими судові витрати підлягають поверненню позивачу, який не є суб`єктом владних повноважень при задоволенні позову.

У позові позивач просить стягнути з відповідача сплачений судовий збір у розмірі 2 305,20 грн. за подання позову, і такі вимоги суд задовольняє шляхом стягнення зазначеної суми за рахунок відповідача.

Окрім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

У цьому зв`язку суд зазначає, що приписами частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Частиною сьомою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Згідно положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити рівень витрат на правничу допомогу обґрунтовано у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат.

Суд також зазначає, що на підтвердження витрат на правову допомогу повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо).

Аналіз доданих до заяви документів свідчить, що представником позивача з метою підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, надано такі документи: ордер серії КВ №787404, виданий адвокатським бюро «Архіпова» від 30 травня 2019 року адвокату Архіпову О.Ю.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КВ №005697, видане Радою адвокатів міста Києва 17 березня 2016 року Архіпову О.Ю.; Договір №06-05/19 про надання правової допомоги від 27 травня 2019 року, укладений між адвокатським бюро «Архіпова» та ОСОБА_1 ; додаткову угоду №1 до Договору №06-05/19 від 27 травня 2019 року на суму 10 000, 00 грн.; Акт про надання правової допомоги від 30 травня 2019 року; квитанцію від 28 травня 2019 року (АТ «КБ «Глобус») на суму 10 000,00 грн.

З наданих документів вбачається, що позивачем були понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн., при цьому, додані документи на переконання суду є достатніми доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що була сплачена позивачем у зв`язку із зверненням до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом у справі № 640/9369/19.

Відповідно до частин 6,7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини 5 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Оскільки від відповідача у справі - ГРД клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката не надходило, доказів на спростування позиції заявника не надано, суд вважає співмірними витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачем у зв`язку із зверненням до суду з адміністративним позовом у справі №640/9369/19 із складністю вирішення відповідного питання, наданих послуг, часом, витраченим на надання цих послуг, їх обсягом, а також значенням для сторони вирішення питання про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних із розглядом даної справи.

З урахуванням викладеного, керуючись статтями 72-73, 76-77, 139, 243-246, 255, 257-263 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Громадської ради доброчесності, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Вища кваліфікаційна комісія суддів України, про визнання протиправними, скасування висновку, зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати висновок про невідповідність судді господарського суду Київської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений рішенням Громадської ради доброчесності від 06 травня 2019 року у вигляді протоколу електронного голосування.

Зобов`язати Громадську раду доброчесності вилучити шляхом видалення з офіційного сайту Громадської ради доброчесності висновок про невідповідність судді господарського суду Київської області ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики, затверджений рішенням Громадської ради доброчесності від 06 травня 2019 року у вигляді протоколу електронного голосування.

Стягнути з Громадської ради доброчесності на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 12 305,20 грн., з яких: 2 305,20 грн. - сума судового збору за подання адміністративного позову до суду; 10 000,00 грн. - сума витрат на правничу допомогу.

За приписами статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Порядок та строки подання апеляційної скарги врегульовано приписами статей 294-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , тел. НОМЕР_2 .

Відповідач: Громадська рада доброчесності, поштова адреса: 03109, м. Київ, вулиця Генерала М. Шаповала, будинок 9, тел. НОМЕР_3 , електронна пошта: ., офіційний сайт: https://.

Суддя В.І. Келеберда