Справа № 640/6149/19
Суддя: Погрібніченко І.М.
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

29 липня 2019 року № 640/6149/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Погрібніченка І.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Пенсійного фонду України у м. Києві
провизнання довідки незаконною, бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - ГУ ПФУ у м. Києві, відповідач), у якому просить:

- визнати незаконною інформаційну довідку Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 21 березня 2019 року №57536/02;

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, яка полягає у не нарахуванні ОСОБА_1 соціальної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком щомісячно та довічно;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату соціальної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком щомісячно, починаючи з 22 травня 2008 року і довічно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, він з 1994 року перебуває на обліку в ГУ ПФУ у м. Києві та одержує пенсію за віком. Вважає, що в силу статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» він має право на щомісячну надбавку (доплату) до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, яку відповідач в добровільному порядку у повному обсязі не виплачує.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 квітня 2019 року у справі відкрито спрощене провадження без повідомлення (виклику) сторін (письмове провадження).

Вказаною ухвалою суду відповідачу надано п`ятнадцятиденний строк з дня вручення йому даної ухвали для надання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 162 КАС України, або заяву про визнання позову.

02 липня 2019 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, посилається на те, що постановою Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2011 року, ГУ ПФУ у м. Києві було зобов`язано здійснити перерахунок пенсії та забезпечити її виплату соціальної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком щомісячно, починаючи з 22 травня 2008 року. Вказане рішення було виконано. Також зазначив, що позивачем пропущено встановлений законом строк на звернення до адміністративного суду за перерахунком пенсії.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною бездіяльності Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, яка полягає у неперерахунку та невиплаті пенсії ОСОБА_1 з урахуванням надбавки (доплати) до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком щомісячно та довічно та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію з урахуванням надбавки (доплати) до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, що стосуються періоду з 22 травня 2008 року по 08 жовтня 2018 року включно на підставі положень статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» залишено без розгляду, як такі що заявлені поза межами встановленого частиною 2 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку на звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Відповідно до частини 8 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Справа розглядається у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з 13 червня 1994 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Постановою Оболонського районного суду м. Києві від 22 вересня 2009 року позов ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва про бездіяльність суб`єкта владних повноважень, нарахування та виплати надбавки по пенсії було задоволено часткового, визнано бездіяльність Управління пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва щодо не нарахування ОСОБА_1 щомісячної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з 22 травня 2008 року протиправною, зобов`язано Управління пенсійного фонду України в Оболонському районі м. Києва здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії та забезпечити її виплату відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» в період з 22 травня 2008 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 травня 2011 року постанову Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2009 року залишено без змін.

На виконання вказано рішення, ГУ ПФУ у м. Києві здійснило перерахунок та виплату ОСОБА_1 щомісячної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком з 22 травня 2008 року, що підтверджується довідкою про здійснення нарахування на виконання рішення суду №130938/03.

23 липня 2011 року у зв`язку з набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 06 липня 2011 року №745 «Про встановлення деяких виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», надбавка до пенсії дітям війни почала виплачуватись у розмірі 49, 80 грн.

15 лютого 2019 року позивач звернувся до ГУ ПФУ у м. Києві із заявою про здійснення йому перерахунку та забезпечення виплати соціальної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком щомісячно, починаючи з 22 травня 2008 року і довічно.

ГУ ПФУ у м. Києві листом віл 21 березня 2019 року за вих. №57536/02 повідомило позивача про те, що кошти в сумі 3 601, 09 грн. за період з 22 травня 2008 року по 22 липня 2011 року на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2009 року були нараховані позивачу.

Також, ГУ ПФУ у м. Києві зазначило, що оскільки кінцевий термін виплати соціальної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком у рішенні суду визначено не було, виплата соціальної допомоги у вказаному розмірі здійснювалась до моменту змін або скасування норм законодавства, якими керувався суд приймаючи свою постанову.

Незгода позивача із зазначеним рішенням відповідача зумовила його звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Так, частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року №2195-ІV (далі також - Закон №2195-ІV), дитина війни - це особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення Другої світової війни (02 вересня 1945 року) було менше 18 років.

Згідно з копією паспорта позивача, що міститься у матеріалах справи, вбачається, що станом на 02 вересня 1945 року позивачу було п`ять років, а тому має статус «дитина війни». Зазначений факт не оскаржується ГУ ПФУ у м. Києві.

В силу статті 6 Закону №2195-ІV, який набрав чинності 01 січня 2006 року (у редакції чинній на час набрання вказаним Законом законної сили) дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Законом України від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік, зокрема пунктом 12 статті 71, було зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтею 111 встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни,, виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року (справа про соціальні гарантії громадян) визнані неконституційними положення пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення дії на 2007 рік статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

З того часу відновили свою дію положення статті 6 Закону № 2195-ІV.

Законом України від 28 грудня 2007 року «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було внесено зміни до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та статтю 6 цього Закону викладено у наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни, Зазначені зміни набрали чинності з 01 січня 2008 року.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет) зміни щодо розміру пенсії дітям війни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

З цього часу знову відновили свою дію положення статті 6 Закону №2195-ІV.

Пунктом 7 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 14 червня 2011 року №3941-VI, внесено зміни до пункту 6 Закону №2195-ІV та установлено, що у 2011 році норми і положення статті 6 Закону України №2195-ІV застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

На виконання пункту 7 Закону України від 14 червня 2011 року №3941-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 06 липня 2011 року №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка набрала чинності 23 липня 2011 року та пунктом 6 якої установлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення проводиться у розмірі 49, 80 грн.

Підпунктом 2 пункту 34 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, у Законі України «Про соціальний захист дітей війни» у частині першій статті 6 слова «у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни» замінено словами «у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України».

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1381 від 28 грудня 2011 року «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» (зі змінами внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 року №112) встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», провадиться у розмірі 66,43 грн. та виплачується разом з основним розміром пенсії.

Отже, виплата позивачу підвищення до пенсії як дитині війни проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення».

Відповідач, виплачуючи позивачу пенсію у порядку та розмірах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 2011 року №1381 «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення», діяв правомірно та у межах наданих йому повноважень.

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 13 лютого 2018 року у справі № 308/12874/16-а (провадження №К/9901/4548/17).

Провівши системний аналіз норм права, суд зазначає, що відповідач, здійснюючи нарахування та виплати у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв з урахуванням вимог законодавства, а тому не міг застосовувати неіснуючої норми. Питання щодо розміру доплат, є питанням та прерогативою самої держави, як і її відповідальності. Законодавцем визначено, що саме Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями визначати порядок та розмір виплат дітям війни. Відповідач не є особою, яка сама встановлює та визначає правове регулювання цих питань, пенсійний орган є суб`єктом владних повноважень, який є виконавцем в межах цих відносин.

Отже, виходячи зі змісту фактичних обставин справи та зумовленою ними оспореного правозастосування, суд дійшов висновку, що відповідач при виплаті позивачу підвищення до пенсії, як дитині війни діяв на підставі, у межах повноважень та згідно з чинним законодавством України, а тому не порушив права та законні інтереси позивача. Відповідач не мав правових підстав для застосування до спірних правовідносин положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції на час його прийняття, норми яких на теперішній час існують та діють в іншій редакції закону, та у інший спосіб регулюють спірні правовідносини.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування і невиплати позивачу надбавки до пенсії як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком та зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплату такої надбавки з 09 жовтня 2018 року, а також про визнання незаконним рішення ГУ ПФУ у м. Києві від 21 березня 2019 року за вих. №57536/02, яке позивач іменує, як інформаційна довідка, є безпідставними.

З огляду на викладене, вимога позивача про зобов`язання здійснити перерахунок та забезпечити виплату надбавки до пенсії як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком щомісячно, починаючи з 09 жовтня 2018 року і довічно, також не підлягає задоволенню, як така, що є похідної від попередньої вимоги.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Аналіз матеріалів справи підтверджує, що відповідач при прийнятті рішення про відмову у перерахунку та виплаті пенсії позивача з урахуванням соціальної державної допомоги у розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком щомісячно, починаючи з 09 жовтня 2018 року діяв згідно приписів частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, правомірно, а саме: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За таких обставин, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України та враховуючи відмову позивачу у задоволенні позовних вимог, відшкодування судового збору останньому не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 6, 8, 9, 77, 243 - 246, 257 - 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п/п. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.М. Погрібніченко