Справа № 120/724/19-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/724/19-а

Головуючий у 1-й інстанції: Дончик В.В.

Суддя-доповідач: Граб Л.С.

24 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Білої Л.М. Гонтарука В. М.

за участю: секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

представника відповідача: Вербецької Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (далі Тульчинське ОУПФУ), в якому просив:

-визнати протиправними дії Тульчинського ОУПФУ щодо відмови в перерахунку розміру пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи з 06.08.1980 року по 06.08.1982 року у МКП ПМК-11 та з 13.08.1982 року по 02.06.1994 року у колгоспі "Завет-Ленина" Джанкойського району Автономної Республіки Крим;

-зобов`язати Тульчинське ОУПФУ провести з 14.01.2017 перерахунок та виплату пенсії на підставі архівних Довідок Адміністрації Завіт-Ленінського сільського поселення Джанкойського району Республіки Крим про заробітну плату для нарахування пенсії від 02.06.2017 року № 94 та № 95 за період роботи з 06.08.1980 року по 06.08.1982 року у МКП ПМК-11 та з 13.08.1982 року по 02.06.1994 року у колгоспі "Завет-Ленина" Джанкойського району Автономної Республіки Крим, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.04.2019 позов задоволено частково:

-визнано протиправними дії Тульчинського ОУПФУ щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку розміру пенсії з урахуванням заробітної плати за період роботи з 06.08.1980 року по 06.08.1982 року у МКП ПМК-11 та з 13.08.1982 року по 02.06.1994 року у колгоспі "Завет-Ленина" Джанкойського району Автономної Республіки Крим;

-зобов`язано Тульчинське ОУПФУ провести з 01.10.2018 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 , на підставі архівних Довідок Адміністрації Завіт-Ленінського сільського поселення Джанкойського району Республіки Крим про заробітну плату для нарахування пенсії від 02.06.2017 року № 94 та № 95 за період роботи з 06.08.1980 року по 06.08.1982 року у МКП ПМК-11 та з 13.08.1982 року по 02.06.1994 року у колгоспі "Завет-Ленина" Джанкойського району Автономної Республіки Крим, з урахуванням раніше виплачених сум.

В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням в частині задоволення позову відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що довідки, подані позивачем на підтвердження спірного трудового стажу, видані архівною установою Автономної Республіки Крим, яка є тимчасово окупованою територією, а відповідно до ст.9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , з 14.01.2017 перебуває на обліку в Тульчинському ОУПФУ та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Пенсія позивачу обчислена при страховому стажі 39 років 08 місяців 7 днів.

05.10.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії із заробітної плати за періоди роботи з 06.08.1980 по 06.08.1982 в МКП ПМК-11 та з 13.08.1982 року по 02.06.1994 у колгоспі "Завет-Ленина" Джанкойського району Автономної Республіки Крим та надав додаткові документи, видані архівною установою, що знаходиться на території АРК.

У відповідь на заяву Управління направило позивачу лист № 256/13-13/2 від 24.10.2018, у якому зокрема зазначено, що довідки надані останнім видані з реквізитами органів самоврядування непідконтрольних українській владі. Тому, беручи до уваги те, що документи видані органами, їх посадовими особами чи службовими особами, створеними, обраними чи призначеними на тимчасово окупованій території всупереч діючому законодавству України, такі документи є недійсними і не можуть бути враховані при обчисленні розміру пенсії.

Не погоджуючись з вказаною відмовою, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що та обставина, що архівні документи на підтвердження трудового стажу позивача залишились на окупованій території, не може слугувати підставою для позбавлення права останнього на перерахунок розміру пенсії з врахуванням отримуваної заробітної вплати в спірний період.

Переглядаючи вказане судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першої статті 46 Конституції України регламентовано, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписами ст.40 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд по 30 червня 2000 року незалежно від перерв.

Для визначення розміру пенсії за віком відповідно до частини другої статті 27 цього Закону заробітна плата для обчислення частини пенсії за період страхового стажу до набрання чинності цим Законом визначається на умовах і в порядку, передбачених законодавством, що діяло раніше, а для обчислення частини пенсії за період страхового стажу після набрання чинності цим Законом-на умовах, передбачених абзацом першим цієї частини.

Заробітна плата (дохід) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року враховується для обчислення пенсії на підставі документів про нараховану заробітну плату (дохід), виданих у порядку, встановленому законодавством, а за період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року-за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" врегульовано Порядком. За змістом пункту 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою Правління ПФУ 25.11.2005 № 22-1, за бажанням пенсіонера у період до 01 січня 2016 року ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) до 01 липня 2000 року (додаток 1) із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам.

Довідка про заробітну плату (дохід) особи видається на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нараховану та сплачену заробітну плату підприємством, установою чи організацією, де працював померлий годувальник або особа, яка звертається за пенсією. Якщо такі підприємства, установи, організації ліквідовані або припинили своє існування з інших причин, то довідки про заробітну плату видаються правонаступником цих підприємств, установ чи організацій або архівними установами (пункт 2.10 Порядку).

Так, на підтвердження стажу роботи у МКП ПМК-11 у період роботи з 06.08.1980 по 06.08.1982 роки та у колгоспі "Завет-Ленина" Джанкойського району Автономної Республіки Крим у період з 13.08.1982 року по 02.06.1994 року позивачем надано архівні довідки, видані 02.06.2017 Адміністрацією Завіт-Ленінського сільського поселення Джанкойського району Республіки Крим: №95 про заробітну плату за 1980-1982 роки; №94 про заробітну плату за 1982-1988 роки; №94 про заробітну плату за 1989-1994 роки; №94 про те, що ОСОБА_1 у період з 1982 по 1994 рік був членом колгоспу "Завет-Ленина"; №94 про мінімум відпрацьованих трудоднів ОСОБА_1 у період з 1982 по 1994 роки; №95 про те, що ОСОБА_1 у період 1980-1982 років працював в МКП ПМК-11; №95 про мінімум відпрацьованих трудоднів ОСОБА_1 у період 1980 по 1982 років; №94 про те, що колгосп "Завет-Ленина" Джанкойського району АР Крим реорганізовано в ПКСП "Завет-Ленина" протокол №1 від 03.12.1996 року, а ПКСП "Завет-Ленина" реорганізовано в СООО "Заветное" протокол № 1 від 21.04.2000 року; №94 про те, що адміністрація Завет-Ленінського сільського поселення Джанкойського району Республіки Крим на правах відповідального зберігача документів ліквідованого підприємства Завет-Ленінської сільської ради і її виконавчого комітету, колгоспу "Завет-Ленина" і СООО "Заветное" уповноважена видавати архівні довідки по трудових відносинах працівників.

В той же час, пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України від 15 квітня 2014 року №1207-VII "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнано тимчасово окупованою територією.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Частиною 1 статті 17 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені Законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

В статті 18 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" зазначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 9 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом з цим, колегія суддів вважає за необхідне вказати на те, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй у документі "Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії" зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але "у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів".

Європейський суд з прав людини розвинув цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах "Лоізіду проти Туречиини" (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), "Кіпр проти Туреччини" (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та "Мозер проти Республіки Молдови та Росії" (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). "Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді Європейського суду з прав людини, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать".

При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе застосувати названі загальні принципи ("Намібійські винятки"), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення як громадянину, який працював на роботах зі шкідливими умовами праці.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року (справа № 583/392/17), від 02 жовтня 2018 (справа №569/14531/16-а), від 30 жовтня 2018 року (справа № 234/3038/17), від 11 грудня 2018 року (справа № 360/1628/17), від 18 квітня 2019 року (справа №580/816/17), від 17 липня 2019 року (справа №302/757/17-а) та від 17 липня 2019 року (справа №654/1278/17).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що сам лише факт видачі довідок про заробітну плату органом, що знаходиться на тимчасово окупованій території, не може слугувати єдиною та беззаперечною підставою для відмови у перерахунку пенсії.

Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 червня 1993 року № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, а також архівними установами.

Відповідно до пункту 3 Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки колгоспника, що належить ОСОБА_1 , останній в період з 06.08.1980 по 06.08.1982 працював в МКП ПМК-11 та у період з 13.08.1982 року по 02.06.1994-у колгоспі "Завет-Ленина" Джанкойського району Автономної Республіки Крим.

Отже записи про періоди роботи та підприємствах, на яких працював позивач, що вказані в трудовій книжці, не суперечать відомостям, зазначених в архівних довідках, виданих 02.06.2017 Адміністрацією Завіт-Ленінського сільського поселення Джанкойського району Республіки Крим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що витребування та перевірка додаткових документів і довідок є правом пенсійного органу, а тому у разі виникнення у відповідача сумніву стосовно інформації зазначеної у вказаних довідках, останній міг скористатися правом на їх перевірку, однак будь-які відомості щодо вчинення таких заходів Управлінням, у справі відсутні.

Колегія суддів, також вказує на те, що відповідно до пункт 39 Порядку № 22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви з необхідними для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії документами орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до ПФУ.

Пунктом 4.3 Порядку №22-1 визначено, що рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що за результатами розгляду заяви про перерахунок пенсії, орган пенсійного фонду повинен прийняти одне із рішень-про перерахунок пенсії або відмову в перерехунку. При цьому, законодавцем визначено строки розгляду такої заяви та повідомлення про результати розгляду останньої.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Тульчинського ОПФУ з завою про перерахунок пенсії 05.10.2018, однак за поданою позивачем заявою, відповідач протягом 10 днів після надходження останньої відповідного рішення по суті не прийняв. Натомість розглянув заяву як звернення, відповідно до Закону України "Про звернення громадян".

Вказане свідчить про передчасність рішення суду першої інстанції.

На переконання колегії суддів, в даному випадку, наявні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності органу пенсійного фонду щодо нерозгляду заяви ОСОБА_1 .

Між тим, у межах спірних правовідносин пенсійним органом фактично не приймалась до розгляду по суті заява позивача, а як наслідок не перевірялась наявність у останнього права на перерахунок пенсії, виходячи із сум, зазначених у поданих останнім довідках.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Доцільно відзначити, що здійснення дискреційних повноважень може в деяких випадках передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дії.

Акт, прийнятий у ході здійснення дискреційних повноважень, підлягає контролю відносно його законності з боку суду або іншого незалежного органу. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 2 ст. 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, суд не може перебирати на себе функції, які відносяться до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, зокрема-функції щодо перерахунку пенсії та зобов`язувати відповідача прийняти те чи інше рішення.

Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №752/20012/16-а, від 12 червня 2018 року у справі № 800/248/17, від 12 лютого 2019 року у справі №825/1602/17 та від 05 березня 2019 року у справі №2040/6320/18.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку по відсутність правових підстав для задоволення позову у спосіб, який просить ОСОБА_1 , оскільки зобов`язання відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу, свідчить про перебирання судом повноважень суб`єкта владних повноважень (відповідача у справі), до компетенції якого, віднесено розгляд заяви про призначення (перерахунок) пенсії.

Ч.2 ст. 9 КАС України врегульовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що в даному випадку, з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача, необхідно вийти за межі заявлених позовних вимог шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача та зобов`язання останнього розглянути заяву позивача від 05.10.2018 про перерахунок пенсії та прийняти рішення, з врахуванням висновків викладених у цьому судовому рішенні.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2018 року по справі №500/38/17 (адміністративне провадження №К/9901/37136/18).

Згідно частин 1-4 ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

П.2 ч.1 ст.315 КАС передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції частково порушені норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 205, 243, 245, 250, 308, 304, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Тульчинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо нерозгляду у встановленому порядку заяви ОСОБА_1 про перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за періоди роботи з 06.08.1980 по 06.08.1982 та з 13.08.1982 по 02.06.1994.

Зобов`язати Тульчинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за періоди роботи з 06.08.1980 по 06.08.1982 та з 13.08.1982 по 02.06.1994 з урахуванням висновків, викладених в цьому судовому рішенні.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 31 липня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Біла Л.М. Гонтарук В. М.