Справа № 540/1258/19
Суддя: Гомельчук С.В.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1258/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гомельчука С.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

25 червня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання (далі - відповідач), у якому просить:

- визнати протиправними та скасувати рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу викладені у відмовах відповідача від 01.02.2019 року, 11.02.2019 року та від 07.03.2019 року;

- визнати бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії позивачу - протиправною та зобов`язати його призначити, виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 15.08.2018 року у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 будучи громадянином України, який у 1999 році виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, 15.08.2018 року та 25.02.2019 року звертався через свого представника до Генічеського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Херсонської області (в подальшому реорганізоване шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області; далі - УПФУ) із заявою про призначення пенсії. Однак, листами від 01.02.2019 року, 11.02.2019 року, 07.03.2019 року за вихідними номерами 1388/03-01, 521/02-04, 3337/03-01, УПФУ повідомило представника позивача про відмову в призначенні пенсії позивачу, яка мотивована неподанням при зверненні із заявою про призначення пенсії нотаріально засвідчених копій необхідних документів, відсутністю документів на підтвердження неотримання пенсії від пенсійних органів Російської Федерації, ненаданням паспорту громадянина України. Позивач вважає наведені дії необґрунтованими, такими, що безпідставно порушують його право на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 26 червня 2019 року провадження у справі відкрито, згідно приписів ст. 263 КАС України вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

16 липня 2019 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на адміністративний позов з додатками, в якому, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначив, що 15.08.2018 року та 25.02.2019 року позивач через свого представника на підставі довіреності звертався до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. При першому зверненні до заяви додано: копії заяви про призначення пенсії за віком, особистої декларації, диплому про навчання, паспорту для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 від 30.01.1998 року, довіреності, трудової книжки. При другому зверненні до УПФУ надано: нотаріально засвідчені копії довіреності, ІПН, паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , диплому, трудової книжки. Листом від 01.02.2019 року за № 1388/03-01, листом від 11.02.2019 року за № 521/02-04, листом від 07.03.2019 року № 3337/03-01 Генічеське об`єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області відмовило позивачу в призначенні пенсії з посиланням на порушення заявником порядку звернення з відповідною заявою, встановленого Порядом, затвердженим ПППФУ від 25.11.2005 року № 22-1, яке полягало у наступному: документ, що посвідчує особу позивача не відповідає Порядку, затвердженому ПППФУ від 25.11.2005 року №22-1; надані копії документів, необхідних для призначення пенсії, не завірені належним чином; не надано документів на підтвердження того, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території АРК та м. Севастополя; документи для призначення пенсії надаються до органів ПФУ в оригіналах. Отже, відмови у призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 є такими, що відповідають нормам пенсійного законодавства.

Відповідно до статті 263 КАС України, суд здійснив розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд дійшов наступних висновків.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) є громадянином України, що постійно проживає на території держави Ізраїль (паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , ІПН НОМЕР_3 ).

У 1999 році позивач виїхав до Ізраїлю та прийнятий на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль. До виїзду за кордон позивач проживав на території Автономної Республіки Крим, у АДРЕСА_1 . На момент звернення до суду, пенсія позивачу не призначалась, що не заперечується відповідачем.

15.08.2018 року позивач через свого представника на підставі нотаріально посвідченої та апостильованої довіреності звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком. Разом із заявою подано особисту декларацію у відповідності до пп. 6 п. 2.1 Розділу ІІ Порядку, затвердженого ПППФУ від 25.11.2005 року № 22-1.

У додатках до заяви зазначено: довіреність, паспорт, ізраїльське посвідчення особи, ІПН, свідоцтво про народження, диплом, трудову книжку, оригінал нотаріально засвідченої та апостильованої особистої заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії з розпискою повідомленням. Відтиском печатки ГУ ПФУ в Херсонській області підтверджується отримання наведеної заяви 15.08.2018 року

10.10.2018 року представником позивача було надіслано на адресу відповідача заяву про подання додаткових документів ОСОБА_1 , копію довіреності представників, нотаріально засвідчену копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданного 18.06.2018 року (дата закінчення строку дії 18.06.2028 року), що підтверджується доданою до позову копією опису вкладення у цінний лист та квитанцією про направлення поштового відправлення (додаток до позову № 10), та не заперечується відповідачем.

23.01.2019 року представник позивача звернувся до ГУ ПФУ в Херсонській області із вимогою повідомити про результати розгляду заяви про призначення пенсії від 15.08.2018 року. До вимоги додано копію довіреності представників та копію супровідного листа до особистої заяви про призначення пенсії з переліком поданих документів та з доказами прийняття їх від 15.08.2018 року.

Згідно листів від 01.02.2019 року від № 1388/03-01, від 11.02.2019 року № 521/02-04, Генічеське об`єднане управління Пенсійного фонду України Херсонської області (відділення ГУ ПФУ у Херсонській області) повідомило представника ОСОБА_1 про прийняття рішення від 22.08.2018 року № 19, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії з посиланням на порушення порядку звернення з відповідною заявою, встановленого Порядом, затвердженим ПППФУ від 25.11.2005 року № 22-1, яке полягало у наступному: документ, що посвідчує особу позивача не відповідає наведеному Порядку, так як не надано паспорту громадянина України; надані копії документів, необхідних для призначення пенсії, не завірені належним чином; не надано документів уповноваженого органу Російської Федерації на підтвердження того, що позивачу не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території АРК та м. Севастополя.

25.02.2019 року представник позивача повторно звернувся до відповідача із заявою про надання додаткових документів для призначення пенсії ОСОБА_1 . До заяви додано нотаріально засвідчені копії документів: довіреності представників позивача, ІПН, паспорту громадянина України для виїзду за кордон, диплому про навчання, трудової книжки. Отримання органом ПФУ заяви та додатків до неї 25.02.2019 року підтверджується відтиском печатки ГУ ПФУ в Херсонській області (додаток до позову № 14).

Листом від 07.03.2019 року від № 3337/03-01 ГУ ПФУ у Херсонській області представника ОСОБА_1 поінформовано про повернення заяви позивача від 25.02.2019 року та документів, доданих до неї з посиланням на порушення порядку звернення з відповідною заявою, встановленого Порядом, затвердженим ПППФУ від 25.11.2005 року № 22-1, яке полягало у тому, що документ, що посвідчує особу позивача не відповідає наведеному Порядку, так як не надано паспорту громадянина України.

Відтак, рішенням Генічеського ОУПФУ за № 19 від 22.08.2018 року позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком. Підставою для його прийняття стали висновки органу пенсійного фонду про те, що позивач не є громадянином України, що підтверджується відсутністю паспорта громадянина України та реєстрації на території України.

Разом з цим, листом ГУ ПФУ в Херсонській області від 01.02.2019 року від №1388/03-01 представнику позивача повідомлено про прийняття зазначеного рішення.

Не погоджуючись з відмовами відповідача у призначенні пенсії за віком, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV загальнообов`язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов`язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 8 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV визначено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV (в редакції, яка діяла до 07.10.2009 року) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду, припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Суд враховує, що згідно із ст. 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

В своєму Рішенні № 25-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що оскаржуваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Висновки Конституційний Суд України кореспондуються із висновками рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року.

Таким чином, оскільки положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення у справі № 25-рп/2009, суд вважає, що позивач має право на виплату пенсії незалежно від його місця проживання.

Разом з цим, необґрунтованими є доводи відповідача про те, що закордонний паспорт позивача не підтверджує його статус громадянина України, так як відповідно до ст. 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Водночас, згідно із п. 2.1 Порядку від 25.11.2005 року №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: 1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; 2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637. За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 1 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562, а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення; 3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року (додатки 1, 3 до Положення); 4) документи про місце проживання (реєстрації) особи; 5)документи, які засвідчують особливий статус особи; 6) документ уповноваженого органу Пенсійного фонду про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Згідно із п. 2.23 Порядку від 25.11.2005 року № 22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, засвідчених у нотаріальному порядку або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі, якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, подається копія з неї, засвідчена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію.

Отже, чинним законодавством чітко встановлено, що для призначення пенсії документи, якими підтверджується стаж, вік та заробітна плата, подаються до територіального органу ПФУ тільки в оригіналах (на відміну від поновлення вже призначеної пенсії певній категорії осіб, яке здійснюється за документами, наявними у матеріалах пенсійної справи та не вимагає подання оригіналів відповідних документів).

Таким чином, реалізація гарантованого права громадянам щодо призначення пенсії відбувається за заявочним принципом.

На підтвердження права на пенсію особи мають подати органу визначений чинним законодавством пакет документів, на підставі яких пенсійний орган перевіряє заявлене ними право.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, позивач надав пакет документів, які враховуються органом пенсійного фонду під час вирішення питання про призначення пенсії.

Разом з тим, однією з підстав для відмови позивачу в призначенні пенсії вказано відсутність документів уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території АРК та м. Севастополі. Надаючи оцінку наведеному твердженню, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 44 Закону № 1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.

Відповідно до п. 4.2 Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Тобто, управління пенсійного фонду наділено повноваженнями збирати необхідні для розгляду заяви особи (у тому числі щодо призначення пенсії) документи.

Доказів здійснення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на встановлення наявності чи відсутності в позивача права на призначення пенсії, зокрема, направлення запитів щодо отримання таких документів до уповноваженого органу Російської Федерації, суду не надано.

При цьому, суд враховує, що згідно матеріалів справи, представник позивача при первинному зверненні до Генічеського ОУПФУ із заявою про призначення пенсії подавав особисту декларацію позивача у відповідності до пп. 6 п. 2.1 Розділу ІІ Порядку, затвердженому ПППФУ від 25.11.2005 року № 22-1, згідно п. 4 якої, зазначив, що пенсія йому не призначалася, пенсійних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, в тому числі на території АРК, позивач не отримував.

Відтак, суд вважає, що наведені твердження відповідача не можуть слугувати безумовною підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу, разом з тим відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження призначення позивачу пенсії уповноваженими органами РФ.

Також, пунктом 1.7 Порядку № 22-1 встановлено, що у разі, якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис. Якщо вони будуть подані не пізніше трьох місяців із дня повідомлення про необхідність подання додаткових документів, то днем звернення за призначенням пенсії вважається день прийняття заяви про призначення пенсії або дата, зазначена на поштовому штемпелі місця відправлення заяви.

В порушення вказаної норми ГУ ПФУ в Херсонській області не надало позивачу часу для надання документів, які, на думку пенсійного органу, оформлені не належним чином, а надіслало позивачу листи про відмову в призначенні пенсії.

При цьому, суд зазначає, що відмовлено позивачу у призначенні пенсії саме рішенням від 22.08.2018 року № 19.

Підставою для прийняття вказаного рішення стала неможливість органу пенсійного фонду призначити пенсію у зв`язку із тим, що позивач не є громадянином України, що підтверджується відсутністю паспорта громадянина України та реєстрації на території України.

Водночас, як показав аналіз вищенаведених правових норм, зазначені підстави для відмови у призначенні особі пенсії не ґрунтуються на Законі, та не відповідають встановленим обставинам справи, оскільки той факт, що ОСОБА_1 є громадянином України підтверджується відомостями паспорту громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 18.06.2018 року (строк дії спливає 18.06.2028 року), нотаріально посвідчена копія якого неодноразово надавалась до територіального органу ПФУ.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З огляду на те, що права та інтереси позивача на пенсійне забезпечення порушує саме рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії, суд вважає, що ефективним способом захисту його прав та інтересів є саме висновок суду про скасування рішення суб`єкта владних повноважень.

Водночас, оскільки відповідачем не перевірено подані заяви про призначення пенсії по суті, у тому числі із дослідженням віку позивача, стажу, у тому числі страхового, суд вважає передчасною вимогу про зобов`язання органу пенсійного фонду призначити і нарахувати у встановленому порядку пенсію.

У зв`язку із чим, суд вважає, що належним способом захисту прав та інтересів позивача на цій стадії є висновок суду про обов`язок органу повторно розглянути заяви про призначення пенсії.

При цьому, слід зауважити, що надання суб`єктом владних повноважень відмови з аналогічних підстав, що перевірялися у межах розгляду даної судової справи, не буде вважатися належним виконанням судового рішення та нестиме негативні наслідки, передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приймає рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Так, позивачем при поданні адміністративного позову було сплачено судовий збір у сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією № 15171 від 20.06.2019 року. З огляду на те, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку щодо стягнення судового збору з відповідача в розмірі 384,20 грн.

З 22 липня 2019 року по 31 липня 2019 року (включно) головуючий суддя по справі перебував на лікарняному, тому рішення ухвалене суддею датою, що вказана у вступній частині рішення.

Керуючись статтями 9, 14, 73-78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) від 22 серпня 2018 року № 19 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ).

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) від 15 серпня 2018 року про призначення пенсії, з перевіркою наявності у ОСОБА_1 права на її призначення та виплату, з прийняттям за результатами розгляду відповідного рішення з урахуванням висновків суду.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області (73005, м. Херсон, вул. 28 Армії, 6, ) на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір у розмірі 384,20 грн. (триста вісімдесят чотири гривні, двадцять копійок), шляхом безспірного списання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Гомельчук С.В.

кат. 112010200