Справа № 280/5076/18
Суддя: Юрко І.В.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 липня 2019 року м. Дніпросправа № 280/5076/18

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді Юрко І.В. (доповідач), суддів: Чабаненко С.В., Чумака С.Ю.,

секретарі судового засідання Сколишеві О.О.,

за участі представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Головачової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року в адміністративній справі №280/5076/18 (головуючий суддя Кисіль Р.В.) за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління Держпраці у Запорізькій області про визнання протиправними та скасування постанов,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач 29.11.2018 року звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці у Запорізькій області, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу від 22.11.2018 №ЗП2089/565/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС та від 22.11.2018 №ЗП2089/565/АВ/П/ПТ/ІП-ФС

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.02.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову №ЗП2089/565/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС від 22.11.2018 року про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 штрафу в розмірі 111690 грн.

Визнано протиправною та скасовано постанову №ЗП2089/565/АВ/П/ПТ/ІП-ФС від 22.11.2018 про накладення на фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 штрафу в розмірі 3723 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення в повному обсязі та ухвалити нове рішення про залишення позовної заяви без задоволення.

Учасники справи в судове засідання апеляційної інстанції не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, встановила наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 09.10.2018 року до відповідача надійшла заява №Т-1019 від ОСОБА_3 про порушення стосовно нього законодавства про оплату праці з боку ТОВ «Дігідрол» (а.с.132-133).

На підставі вказаного звернення та звернення ОСОБА_4 від 09.10.2018 року №Т-1020, відповідачем видано наказ Про проведення інспекційного відвідування позивача від 19.10.2018 року у період до 02.11.2018 року (а.с.134). На підставі наказу оформлено направлення на проведення заходу державного нагляду (контролю) у формі інспекційного відвідування від 19.10.2018 року №921 (а.с.135).

01.11.2018 року за результатами інспекційного відвідування ГУ Держпраці у Запорізькій області ФОП ОСОБА_2., складено акт інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю № ЗП2089/565/АВ (а.с.9-11).

Висновком вказаного акту виявлені порушення ч.3 ст. 24 КЗпП України:

- відповідно до трудового договору №7 від 01.11.2017 ОСОБА_5 прийнято на посаду менеджера із збуту у ФО-П ОСОБА_2 . Станом на 31.10.2018 вона перебуває у трудових відносинах з ФО-П ОСОБА_2 , але підприємством не подано повідомлення до ДФС щодо прийняття її на роботу. Для інспекційного відвідування повідомлення про прийняття її на роботу не надано;

- протягом 2018 року 1 особу було допущено до роботи без укладання трудового договору, ОСОБА_3 працював у ФО-П ОСОБА_2 на основному місці роботи з березня по серпень 2018 на посаді продавця. За цей період йому нараховувалася заробітня плата у сумі 7000 грн. кожного місяця та здійснювалися відрахування із заробітньої плати. Однак, відповідно до наданих для ознайомлення документів (табелів обліку використання робочого часу з березня-серпень 2018) робочий час ОСОБА_3 не табелювався та у відомостях нарахування заробітньої плати інформація щодо нарахування зазначених сум відсутня.

Крім того, факт перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах з ФО-П ОСОБА_2 підтверджує видана довідка про доходи від 13.09.2018 №1309/01 ФО-П ОСОБА_2 (про що свідчать підписи керівника підприємства та головного бухгалтера, а також печатка підприємства, що міститься на даній довідці). Перебування ОСОБА_3 у трудових відносинах із Позивачем підтверджується письмовими поясненнями від 01.11.2018 року.

На підставі вказаного акту 22.11.2018 року контролюючим органом винесено постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЗП2089/565/АВ/П/ПТ/ТД-ФС, якою за порушення позивачем вимог частини 3 статті 24 КЗпП України застосовано до ФОП ОСОБА_2 штраф в розмірі 111690 грн. (а.с.62) та постанову від 22.11.2018 року №ЗП2089/565/АВ/П/Пт/ІП-ФС, за прийняття на роботу ОСОБА_5 без повідомлення відповідного органу ДФС України на позивача накладено штраф в сумі 3723 грн. (а.с.63).

Не погодившись з вказаними постановами, позивач оскаржив її до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

Відповідно до частини 2 статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною 1 статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 6 частини 1 статті 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим, зокрема, при укладенні трудового договору з фізичною особою.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.3 ст.24 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований, як фізична особа-підприємиць 16.03.2000 року.

З письмових поянень позивача, що містяться в матеріалах справи від 05.11.2018 року та від 22.11.2018 року, судом встановлено, що про працевлаштування ОСОБА_3 йому до дати перевірки нічого відомо не було. Довідка про доходи, яку надав ОСОБА_3 у своїх поясненнях до відповідача є підробкою, підпис на копії не відповідає підпису позивача. З приводу підроблення довідки Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області порушено кримінальне провадження 0002755 за ознаками ч.1 ст. 358 КК України.

Крім того, відповідачем не взято до уваги, що в заяві від 09.10.2018 року та в поясненнях від 01.11.2018 року ОСОБА_6 зазначав, що працював на ТОВ «Дігідрол» а не у ФОП ОСОБА_2 .

Суд апеляційної інстанції, звертає увагу, на свідчення бухгалтера ФОП ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , яка пояснила, що довідку про доходи ОСОБА_3 вона не підписувала, а підпис є підробленим.

Оскільки, окрім зазначеної довідки, відповідачем не надано жодного доказу того, що ОСОБА_3 працював у позивача, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач безпідставно та необгрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_3 працював у позивача без укладання трудового договору.

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийняття постанови про накладення на позивача штрафу №ЗП2089/565/АВ/П/ПТ/ТД-2ФС в розмірі 111690 грн..

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Вирішуючи питання про можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

За приписами пункту 6 частини шостої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з пунктом 24 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня 2019 року становить 1921 гривню, тобто до незначних у 2019 році відносяться справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує 192100 гривень.

Позивач оскаржує постанови відповідача про накладення штрафу на суму, яка не перевищує 192100 гривень, у зв`язку з чим справа, що розглядається, на час прийняття постанови суду апеляційної інстанції є справою незначної складності, а тому постанова суду апеляційної інстанції не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року в адміністративній справі №280/5076/18 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий - суддя І.В. Юрко

суддя С.В. Чабаненко

суддя С.Ю. Чумак