Справа № 18/4 (2а-15605/08)
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2019 року

м. Київ

справа № 18/4 (2а-15605/08)

адміністративне провадження № К/9901/11166/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

Судді-доповідача - Яковенка М. М.,

суддів: Дашутіна І. В., Шишова О. О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 18/4 (2а-15605/08)

за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства фінансів України про зобов`язання вчинити певні дії

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва (у складі колегії суддів: Арсірій Р. О., Кузьменко В. А., Огурцов О. П.) від 19 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду (у складі колегії суддів: Желтобрюх І. Л., Мамчура Я. С., Шостак О. О.) від 24 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

І. РУХ СПРАВИ

1. У грудні 2008 року позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства фінансів України, в якому (з урахуванням повернення справи в частині позовних вимог на новий розгляд до суду першої інстанції та подальшого неодноразового їх уточнення) просив:

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену матеріальну допомогу за 2008 рік в розмірі 15454,44 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату за роботу в вихідні та святкові дні у 2007 році в розмірі 12679,68 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену компенсацію за 1 день невикористаної відпустки в сумі 742,48 грн.;

- відшкодувати понесені ним судові витрати та витрати на юридичну допомогу;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачеві передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, в сумі 31050,00 грн.;

- зобов`язати відповідача виплатити відповідно до вимог статті 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за неоспорюваними виплатами, які були здійснені відповідачем 26 червня 2008 року, 10 вересня 2008 року та 24 жовтня 2008 року;

- зобов`язати відповідача виплатити відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про державну службу» грошову винагороду в розмірі двох середньомісячних заробітних плат (15454,44*2=30908,88) за сумлінну безперервну працю в державних органах;

- зобов`язати відповідача відповідно до вимог статті 116 КЗпП України письмово повідомити позивача про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати, а самі виплати здійснити відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України/

2. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року, адміністративний позов задоволено частково.

Зобов`язано Міністерство фінансів України здійснити виплату позивачеві з підстав, визначених статтею 117 КЗпП України, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку за неоспорюваними виплатами, які були здійснені 26 червня 2008 року, 10 вересня 2008 року та 24 жовтня 2008 року, в розмірі 95097,60 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

3. Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, 05 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Київ від 19 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року в частині відмовлених вимог, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме:

- стягнути з Міністерства фінансів України на його користь невиплачену заробітну плату за роботу в вихідні та святкові дні в 2007 році в розмірі 12679,68 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену компенсацію за 1 день невикористаної відпустки в сумі 742,48 грн.;

- відшкодувати понесені ним судові витрати та витрати на юридичну допомогу;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачеві передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, в сумі 31050,00 грн.;

- зобов`язати відповідача відповідно до вимог статті 116 КЗпП України письмово повідомити позивача про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати, а самі виплати здійснити відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України.

4. 12 січня 2016 року ухвалою Вищого адміністративного суду України відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

5. Вищим адміністративним судом України справа до розгляду не призначалася.

6. 29 лютого 2016 року до Вищого адміністративного суду України від Міністерства фінансів України надійшли заперечення на касаційну скаргу позивача, в яких відповідач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути задоволені, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

7. 15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд та набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

8. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, який набрав чинності 15 грудня 2017 року, касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

9. 29 січня 2018 року справу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (склад колегії суддів: Шарапа В. М. - головуючий суддя, Бевзенко В. М., Данилевич Н. А.).

10. На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30 травня 2019 року № 531/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.

11. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2019 року, визначено склад колегії суддів: Яковенко М. М. - головуючий суддя, Дашутін І. В., Шишов О. О.

12. Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2019 року справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд в порядку письмового провадження.

IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ

13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом Міністерства фінансів України від 11 серпня 2007 року № 623-0 позивача переведено з 13 серпня 2007 року на посаду директора Департаменту митної політики.

14. 01 лютого 2008 року позивача ознайомлено з наказом Міністерства фінансів України від 30 січня 2008 року № 69 «Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів центрального апарату Міністерства фінансів» та попереджено про скорочення посади директора Департаменту митної політики з пропозицією продовжити роботу на посаді заступника директора Департаменту податкової та митної політики - начальника відділу моніторингу податкових та митних реформ, а також попереджено про можливе звільнення у разі відмови від переведення на іншу посаду.

15. 07 квітня 2008 року ОСОБА_1 попереджено про наступні зміни у штатному розписі, скорочення посади директора Департаменту митної політики та запропоновано іншу роботу на посаді заступника директора Департаменту податкової та митної політики - начальника відділу моніторингу податкових та митних реформ.

Того ж дня, ОСОБА_1 звернувся із заявою про надання йому відпустки.

16. 09 квітня 2008 року на додаток до вказаної заяви позивач подав заяву, в якій просив виплатити матеріальну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати та звільнити з його з посади з наступного дня після закінчення відпустки, тобто 19 серпня 2008 року, за власним бажанням.

17. Наказом Міністерства фінансів України «Про надання відпустки ОСОБА_1 » від 09 квітня 2008 року № 75-в позивачу надано частину основної щорічної відпустки з 10 по 25 квітня 2008 року (16 днів), невикористану частину основної щорічної відпустки з 5 по 19 травня 2008 року (14 днів), додаткову відпустку з 20 травня по 03 червня 2008 року (15 днів), частину додаткової відпустки з 04 по 18 червня 2008 року (14 днів) та виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати.

18. 20 травня 2008 року Наказом Міністерства фінансів України «Про звільнення ОСОБА_1 » № 605-о позивача звільнено з посади директора Департаменту митної політики Міністерства фінансів України на підставі статті 38 КЗпП України (за власним бажанням) з 19 червня 2008 року.

19. Урядовою телеграмою від 18 червня 2008 року позивача повідомлено про видання наказу від 20 травня 2008 року № 605-о та про необхідність з`явитися для отримання трудової книжки.

20. Вважаючи свої порушеними, протиправними діями відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом.

IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

21. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився також суд апеляційної інстанції, висновувався на тому, що Міністерством фінансів України несвоєчасно здійснено розрахунок із позивачем за поданими останніми лікарняними листками, а тому середній заробіток позивача за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за період з 26 червня 2008 року по 24 жовтня 2008 року, підлягає сплаті. В решті ж позовних вимог суди дійшли висновку про їх необґрунтованість та, як наслідок, відсутність правових підстав до їх задоволення.

IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ

22. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.

23. В обґрунтування доводів касаційної скарги ОСОБА_2 наголошує на тому, що відповідачем в порушення норм законодавства про працю, не здійснено на його користь виплати заробітної плати за роботу у вихідні дні та святкові дні, не компенсовано невикористану відпустку, а також не виплачено грошову допомогу при звільненні у розмірі 10 місячних посадових окладів. Суди безпідставно відмовили в цій частині у задоволенні позовних вимог.

V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ

24. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, у відповідності до частини першої статті 341 КАС України, виходить з наступного.

25. Як встановлено судами попередніх інстанцій, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2010 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2010 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 жовтня 2013 року ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 09 листопада 2010 року скасовано, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 березня 2010 року в частині відмови у позові про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати за відпрацьований час у святкові та вихідні дні, оплати за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення, скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд в цій частині.

26. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2014 року в задоволені позову відмовлено повністю.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 31 січня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 липня 2015 року скасовано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15 травня 2014 року, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог про:

- стягнення з Міністерства фінансів України невиплаченої заробітної плати за роботу у вихідні та святкові дні в 2007 році в розмірі 12679,68 грн., невиплаченої компенсації за 1 день невикористаної відпустки в розмірі 742,48 грн., відшкодування судових витрат та витрат на юридичну допомогу;

- зобов`язання Міністерства фінансів України виплатити ОСОБА_1 передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-XII грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, а саме 31050 грн.;

- зобов`язання Міністерства фінансів України виплатити ОСОБА_1 відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю України середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку неоспорюваних виплат, виплати яких були здійснені 26 червня 2008 року, 10 вересня 2008 року та 24 жовтня 2008 року;

- зобов`язання Міністерства фінансів України здійснити виплати з урахуванням вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ та статті 117 Кодексу законів про працю України.

27. В межах цієї справи, з огляду на вимоги касаційної скарги спірним є питання щодо:

- стягнення невиплаченої заробітної плати за роботу в вихідні та святкові дні в 2007 році в розмірі 12679,68 грн.;

- невиплаченої компенсації за 1 день невикористаної відпустки в сумі 742,48 грн.;

- виплати позивачеві передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів, в сумі 31050,00 грн.;

- зобов`язання відповідно до вимог статті 116 КЗпП України письмово повідомити позивача про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати, а самі виплати здійснити відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України;

- відшкодувати понесені ним судові витрати та витрати на юридичну допомогу;

28. Надаючи оцінку вимогам скарги щодо вирішених судами попередніх інстанцій позовних вимог про стягнення з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_1 невиплаченої заробітної плати за роботу в вихідні та святкові дні в 2007 році у розмірі 12679,68 грн., Суд зазначає наступне.

29. За приписами статті 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі.

30. Скаржник в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він працював у вихідні та святкові дні: 08 березня 2007 року відповідно до наказу Мінфіну від 01 березня 2007 року № 297; 08 квітня 2007 року відповідно до наказу Мінфіну від 04 квітня 2007 року № 446; 09 травня 2007 року відповідно до наказу Мінфіну від 26 квітня 2007 року № 538; 05 травня 2007 року та 06 травня 2007 року відповідно до наказу Мінфіну від 04 травня 2007 року № 571; 27 травня 2007 року відповідно до наказу Мінфіну від 25 травня 2007 року № 650; 28 червня 2007 року відповідно до наказу Мінфіну від 18 червня 2007 року № 738 та 24 серпня 2007 року відповідно до наказу Мінфіну від 15 серпня 2007 року № 940. Однак, днів відпочинку за відпрацьований час йому не надано, як і не виплачено подвійний розмір заробітної плати за відпрацьований час.

31. Як встановлено судами попередніх інстанцій під час розгляду та вирішення справи за наявними в матеріалах справи документів, наказами Міністерства фінансів України від 01 березня 2007 року № 297, 04 квітня 2007 року № 446, від 26 квітня 2007 року № 538, від 04 травня 2007 року № 571, від 25 травня 2007 року № 650; від 18 червня 2007 року № 738 та від 15 серпня 2007 року № 940 було організовано роботу Міністерства у вихідні та святкові дні.

32. В той же час, судами попередніх інстанцій з досліджених табелів обліку робочого часу встановлено, що 08.04.2007, 04.04.2007, 05-06.05.2007, 09.05.2007, 27.05.2007, 28.06.2007 та 24.08.2007 ОСОБА_1 не обліковувався як такий, що працював у вказані дні. Доказів протилежного судам не надано.

33. Згідно табелю обліку робочого часу працівників Міністерства за березень 2007 року позивач працював 08 та 11 березня 2007 року.

34. Водночас, зі змісту наказу Мінфіну від 01 березня 2007 року № 297 встановлено, що участь позивача у чергуванні протягом 08, 11 березня 2007 року не визнана обов`язковою. Вказаним Наказом безальтернативно встановлено, що працівникам, які будуть залучені до роботи у вказані дні, буде надано інший день відпочинку.

35. Як зазначено судами, що з аналізу та змісту вищеозначеного Наказу слідує, що позивач, вийшовши на роботу 08 березня 2007 року, погодився на компенсацію у вигляді надання іншого дня відпочинку.

36. Згідно чинного законодавства, що регулює зазначене питання, інший день відпочинку обирається саме працівником на власний розсуд, та надається за наказом роботодавця на підставі відповідної заяви працівника.

37. На підтвердження факту звернення із вимогою про надання днів відпочинку за відпрацьовані святкові та вихідні дні позивач надав до суду лише одну заяву датовану 23 жовтня 2007 року, адресовану заступнику Міністра ОСОБА_3 , якою просив надати йому дні відпочинку 24, 25 жовтня 2007 року за раніше відпрацьований ним час 05, 06 травня 2007 року. При дослідженні судами першої та апеляційної інстанцій змісту вказаної заяви встановлено, що вона не зареєстрована та не містить відповідної резолюції щодо подальшої долі висловленого у ній прохання. З наявних на заяві написів взагалі не можна встановити ані дати її подання, ані фактичного вирішення (задоволення чи відхилення) заявленого прохання, ані подальшого її спрямування. Згідно пояснень самого позивача, наданих в судовому засіданні, днів відпочинку йому не надавали, однак він і не наполягав, оскільки вимагає саме матеріальної компенсації.

38. Разом з тим, звернення із заявою про надання дня відпустки за відпрацьований вихідний чи святковий день є правом, а не обов`язком працівника. Висновки судів попередніх інстанцій про те, що відсутність належним чином оформлених звернень позивача з цього приводу свідчить про те, що ОСОБА_1 добровільно не скористався наданим йому правом на отримання днів відпочинку за відпрацьований час у вихідні та святкові дні, у зв`язку з чим відсутні підстави для виплати йому відповідних коштів, є обґрунтованими.

39. Стосовно вимог про подвійну оплату фактично відпрацьованого часу, - згоди відповідача на такий спосіб компенсації як обов`язкової умови, що вимагається законодавцем (статті 72 КЗпПУ), - з наданих та досліджених судами копій наказів про встановлення графіків чергування та наданих по справі заперечень не встановлено. Таким чином, підстав до стягнення з відповідача зазначених сум в судовому порядку також немає.

40. Щодо доводів скаржника в частині відмови у стягненні з відповідача суми компенсації за один день невикористаної відпустки в розмірі 742,48 грн., Суд також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій з цього приводу виходячи з встановлених судами обставин справи.

41. Позивач посилається те, що йому не було виплачено компенсацію за невикористану відпустку, терміном 1 календарний день, що належить до відшкодування у зв`язку із передуванням позивача на лікарняному.

42. Як встановлено судами попередніх інстанцій з огляду на доводи скаржника, що позивач ознайомившись з наказом про звільнення власноруч зазначив про хворобу в період відпустки.

43. 17 червня 2008 року позивач звернувся з заявою про продовження відпустки у зв`язку з хворобою та надав листки непрацездатності серії ААШ № 673408, серії ААШ № 760311 та серії ААШ № 757334. За результатами перевірки було видано наказ про розрахунок № 992-о від 03 вересня 2008 року, з урахуванням дня звільнення 19 червня 2008 року.

44. Лікарняні листки надані позивачем були враховані при видачі наказу № 992-о від 03 вересня 2008 року. У той же час, листок непрацездатності серія ААА № 638819 враховано не було, оскільки він не надавався до заяви від 17 червня 2008 року.

45. Як встановлено судами під час розгляду справи, не зважаючи на те, що позивач посилався на зазначений документ у судових дебатах, в апеляційній скарзі, письмових поясненнях, уточненій позовній заяві, письмових поясненнях, касаційній скарзі, до матеріалів справи листок непрацездатності серія ААА № 638819 позивачем не подавався.

46. Судами попередніх інстанцій витребовувалось від відповідача документи на підтвердження обставин справи. Відповідач вимогу суду про надання доказів виконав та подав 25 січня 2010 року суду копію особової справи ОСОБА_1 .

47. Серед документів особової справи, зокрема міститься заява позивача від 17 червня 2008 року з додатками на 3 арк. листків непрацездатності, опис вкладення у поштове відправлення 18 червня 2008 року, відповідно до змісту якого до заяви додаються три листка непрацездатності. Листка непрацездатності серія ААА № 638819 не значиться ані в супровідному листі, ані в описі вкладення поштового відправлення.

48. За час розгляду справи, позивач надану інформацію не спростував, інших доказів не надав. Таким чином, суди дійшли обґрунтованих висновків, що під час видання наказу № 992-о від 03 вересня 2008 року відповідач врахував листки непрацездатності серії ААШ № 673408, серії ААШ №760311 та серії ААШ № 757334 , а листок непрацездатності серія ААА № 638819 правомірно не враховано, оскільки такий відповідачу не подавався.

49. Доводи скаржника про те, що такий листок непрацездатності серія ААА № 638819 подавався до суду разом з первиною позовною заявою від 30 грудня 2018 року, спростовано судом першої інстанції.

50. Крім того, судом апеляційної інстанції також було враховано те, що виплатою 24 жовтня 2008 року за листком непрацездатності Серії ААЯ № 638819, який долучений до апеляційної скарги за період з 17 червня по 05 липня 2008 року відповідач фактично визнав, що трудові відносини між ними припинилися 06 липня 2008 року, а не як зазначено в Наказі від 20 травня 2008 року № 605-о, - з 19 червня 2008 року. Крім того, самим розрахунковим листком за жовтень 2008 року, що міститься в матеріалах справи, спростовуються викладені вище вимоги позивача.

51. Таким чином, дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

52. Щодо позовних вимог про зобов`язання Міністерства фінансів України виплатити позивачу передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, Суд зазначає наступне.

53. Відповідно до частини 13 статті 37 Закону України «Про державну службу» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин) державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів.

54. Як правильно зазначено судами, що з аналізу наведених норм вбачається, що обов`язковими умовами для виплати вказаної допомоги є не лише наявність у такого державного службовця стажу державної служби не менше 10 років, а й умова звільнення працівника з посади державного службовця саме у зв`язку з виходом на пенсію державного службовця.

55. Разом з тим, як встановлено судами з матеріалів справи та не заперечується самим позивачем, його було звільнено 19 червня 2008 року з займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням.

56. Відповідно до довідки Управління ПФУ в Оболонському районі м. Києва (№ о/р 845178 від 17 грудня 2015 року), ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні з 04 серпня 2008 року та отримує пенсію по інвалідності.

57. З огляду на відсутність сукупності умов для отримання грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів на підставі статті 37 Закону України «Про державну службу», яка вимагається законом, тому Суд погоджує висновки судів попередніх інстанцій, які дійшли до законного висновку про відсутність підстав до задоволення позову в цій частині. Наявність права позивача на час звільнення за власним бажанням на пенсійне забезпечення, не спростовує правомірності прийнятих судами рішень.

58. Що стосується доводів скаржника про зобов`язання відповідача письмово повідомити його про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати відповідно до вимог статті 116 КЗпП України (у чинній на той час редакції), а самі виплати здійснити з нарахуванням (відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України), Суд також вважає такі вимоги, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

59. Так, відповідно до частини першої статті 2 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

60. Водночас, пунктом 8 частиною першою статті 3 КАС України зазначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

61. Отже, до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушуються, створено або створюються перешкоди для реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

62. Як встановлено судом першої інстанції, з чим погодився суд апеляційної інстанції, розрахунок з позивачем за неоспорюваними виплатами був здійснений позивачем по мірі надходження лікарняних листків: 26 червня 2008 року, 10 вересня 2008 року та 24 жовтня 2008 року. Таким чином, суди дійшли цілком обґрунтованих висновків, що розглядаючи адміністративний позов через кілька років після цих подій захистити право позивача на отримання письмової інформації щодо усіх складових таких нарахувань станом на 25.06, 09.09 та 23.10.2008 неможливо. Наразі в матеріалах справи містяться усі роздруківки щодо складових нарахованих і утриманих сум за червень, липень, серпень, жовтень 2008 року, з якими позивач має право ознайомитися за нормою статті 49 частини третьої пункту 2 КАС України. Крім того, чинна редакція статті 116 КЗпП України такого обов`язку не містить.

63. Що стосується стягнення спірних сум у судовому порядку, - то норми статті 116 КЗпП України до такого виду стягнень не застосовується. Склад і розмір стягнених за рішенням суду сум, так само як і правові підстави до їх стягнення, визначається судом у рішенні за результатами розгляду справи, а порядок їх стягнення унормовується чинним процесуальним законодавством та законодавством про виконавче провадження.

64. Вимога про зобов`язання здійснити нарахування сум та їх виплату відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 КЗпП України є похідною від решти позовних вимог відхилених судом, а тому задоволенню також не підлягають.

65. Стосовно заявлених позивачем вимог про відшкодування судових витрат та витрат на правову допомогу, Суд виходить з наступного.

66. У відповідності до частини 2 статті 16 КАС України для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права.

67. Порядок розподілу судових витрат врегульований Главою 7 КАС України (у відповідній редакції).

68. Частиною 1 статті 90 КАС України вказано, що до витрат на правову допомогу відносяться витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором.

69. При цьому, для визначення правомірності вимог про компенсацію витрат на правову допомогу суду слід обов`язково з`ясувати низку вагомих обставин: по-перше, що особа, яка надавала таку допомогу стороні, є адвокатом та надавала цю допомогу за договором, укладеним із стороною по справі; по-друге, встановити факт понесення стороною витрат на правову допомогу з дослідженням відповідних доказів таких витрат (банківських виписок з рахунку особи, що надає правову допомогу, прибуткового ордера або інших розрахункових документів); по-третє, визначити погодинну вартість наданої правової допомоги, та кількість годин роботи адвоката у справі з метою правильного обчислення граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу.

70. Не заперечуючи права позивача на збільшення розміру позовних вимог (статті 51 частини першої КАС України) Суд зауважує, що усі вказані вище обставини слід встановити саме під час нового перегляду справи, оскільки серед переліку позовних вимог, неправильний розгляд яких судами першої та апеляційної інстанцій став підставою до скасування судових рішень Вищим адміністративним судом в частині з подальшим направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, - цієї вимоги не значиться. Отже, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2014 року про відмову в задоволенні первинно заявлених вимог про відшкодування понесених судових витрат та витрат на правову допомогу є таким, що набрало законної сили.

71. Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

72. Однак, на порушення вказаної процесуальної норми позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів понесення витрат на правову допомогу, які б дали суду можливість встановити наявність правових підстав до відшкодування заявлених сум на користь позивача, а також співрозмірність таких вимог з граничним розміром компенсації витрат на правову допомогу, встановленим чинним законодавством,- з огляду на що колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав до їх задоволення.

73. Стосовно решти судових витрат, а саме сплаченого судового збору у розмірі 3,40 грн., колегія суддів звертає увагу на те, що у відповідності до приписів статті 5 Закону України «Про судовий збір» на позивача поширюються пільги щодо сплати судового збору, а тому такі кошти були сплачені позивачем помилково.

74. В свою чергу, як правильно зазначено судами, що порядок повернення помилково сплаченого судового збору регулюється Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженим Наказом Мінфіну від 03 вересня 2013 року № 787, за приписами якого повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили.

75. Решта позовних вимог, на задоволенні яких наполягає позивач, теж уже були вирішені в ході попереднього розгляду справи, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 січня 2014 року, залишеною в цій частині без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 липня 2015 року, а тому не підлягають перегляду при повторному розгляді даної справи.

76. Отже, враховуючи викладене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції у справі про часткове задоволення позовних вимог та відмові у інших вимогах, які є спірними в межах касаційної скарги позивача.

77. Згідно частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

78. З огляду на наведене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 242, 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 24 грудня 2015 року у справі № 18/4 (2а-15605/08) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді І. В. Дашутін

О. О. Шишов