Справа № 815/888/17
Суддя: Яковлєв О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/888/17
Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я.

Головуючий в 1 інстанції: Бойко О.Я. рішення суду першої інстанції прийнято у м. Одеса 03 квітня 2019 року об 12 год. 47 хв.
Судова колегія П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача: Яковлєва О.В.,

суддів Запорожана Д.В., Крусяна А.В.,

при секретарі Голобородько Д.В.,

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1 ,

представника ТУ Державної судової

адміністрації України в Одеській області Львова Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Суворовського районного суду м. Одеси та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Суворовського районного суду м. Одеси, за участю третіх осіб: Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про проходження публічної служби,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги Суворовському районному суду м. Одеси та Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Одеській області, а саме: визнання протиправним та скасування наказ у № 166-о/с-ап від 23 грудня 2016 року «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновлення на посаді помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси; стягнення середнього заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 23 грудня 2016 року по день поновлення; стягнення моральної шкоди, у розмірі 25 000,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року задоволено позовні вимоги.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням відповідачем та третьою особою подано апеляційні скарги з яких вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просять скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вимоги апеляційної скарги Суворовського районного суду м. Одеси обґрунтовано тим, що при наданні правової оцінки оскаржуваному наказу від 23 грудня 2016 року про звільнення позивача з посади, судом першої інстанції належним чином не враховано факт існування уточнюючого наказу від 03 лютого 2017 року, яким наказ про звільнення позивача приведено у відповідність до вимог чинного законодавства.

При цьому, на думку апелянта, подання судді про звільнення свого помічника є належною та достатньою підставою для звільнення позивача з посади, навіть з урахуванням встановлених КЗпП України обмежень щодо звільнення жінок з дітьми віком до трьох років.

Крім того, апелянтом зазначається, що даний спір не може розглядатись за правилами адміністративного судочинства, так як цивільно-правовий характер спірних правовідносин у відповідній категорії справ встановлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 березня 2019 року.

Вимоги апеляційної скарги Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області також обґрунтовано тим, що уточнюючим наказом від 03 лютого 2017 року правомірно відкориговано наказ про звільнення позивача та приведено його у відповідність до вимог чинного законодавства.

Крім того, судова адміністрація також вважає, що даний спір має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

В свою чергу, позивачем подано відзив на вказані скаргами з якого вбачається, що судом першої інстанції правомірно прийнято рішення про його поновлення на посаді, з урахуванням усіх обставин справи та за правилами адміністративного судочинства.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, відповідно до наказу №75-о/с-ап від 21 листопада 2014 року призначена на посаду помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси Шепітка Івана Григоровича на час виконання ним повноважень судді Суворовського районного суду м. Одеси.

Наказом № 11-в-ап позивачу надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, на період з 30 березня 2015 року по 02 лютого 2018 року.

При цьому, 28 листопада 2016 року позивачем подано заяву до Суворовського районного суду м. Одеси про вихід з декретної відпустки, починаючи з 12 грудня 2016 року.

Внаслідок чого, 12 грудня 2016 року позивач вийшла на роботу для виконання своїх посадових обов`язків, але до виконання обов`язків помічника судді, її не допущено.

Крім того, 12 грудня 2016 року судом видано наказ № 144-о/с-ап про покладання на позивача виконання тимчасових обов`язків архіваріуса Суворовського районного суду м. Одеси.

В свою чергу, 19 грудня 2016 року позивачем подано керівнику апарату суду заяву та медичну довідку про неможливість за станом здоров`я виконувати покладені на нього обов`язки архіваріуса.

При цьому, 22 грудня 2016 року суддею Шепітко І.Г. подано керівнику апарату суду відповідне подання про звільнення позивача з посади помічника судді.

Внаслідок чого, 23 грудня 2016 року керівником апарату видано наказ № 166-о/с-ап про звільнення позивача з займаної посади помічника судді, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, ч. 3 ст. 157 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ч. 7 та ч. 19 Положення про помічника судді загальної юрисдикції, затвердженого Рішенням Ради суддів України від 25 березня 2011 року № 14, у зв`язку з виявленою невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Крім того, наказом керівника апарату Суворовського районного суду м. Одеси № 19-о/с-ап від 03 лютого 2017 року Про виконання припису ГУ Дерпраці в Одеській області від 01 лютого 2017 року № 15-01-003/0062-0032 та про внесення змін до наказу від 23 грудня 2016 року № 166-ос/с-ап «Про звільнення ОСОБА_1 », з метою усунення технічних недоліків, виправлено технічну помилку, допущену у наказі керівника апарату Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2016 року в частині підстав звільнення ОСОБА_1 .

Між тим, вважаючи протиправним своє звільнення з посади позивач вернулась до суду з даним адміністративним позовом.

За наслідком встановлених обставин справи судом першої інстанції зроблено висновок про задоволення позовних, так як у межах спірних правовідносин позивача протиправно звільнено з посади, з чим погоджується колегія суддів, з огляду на наступне.

Так, Закон України «Про державну службу» визначає принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну службу», дія цього Закону не поширюється на працівників патронатних служб.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЗУ «Про державну службу», до посад патронатної служби належать посади радників, помічників, уповноважених та прес-секретаря Президента України, працівників секретаріатів Голови Верховної Ради України, його Першого заступника та заступника, працівників патронатних служб Прем`єр-міністра України та інших членів Кабінету Міністрів України, помічників-консультантів народних депутатів України, помічників та наукових консультантів суддів Конституційного Суду України, помічників суддів, а також посади патронатних служб в інших державних органах.

Частиною 3 вказаної статті передбачено, що трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.

Відповідно до ч. 4 вказаної статті, на працівників патронатної служби поширюється дія законодавства про працю, крім статей 39-1, 41-43-1, 49-2 Кодексу законів про працю України.

Згідно ч. 3 ст. 157 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Згідно п. 7 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого рішенням Ради суддів України від 25 березня 2011 року N 14, судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Пунктом 19 вказаного положення встановлено, що помічник судді може бути звільнений з посади з дотриманням вимог законодавства про працю та ЗУ «Про державну службу» на підставі заяви про звільнення за власним бажанням або за мотивованим поданням судді, а у випадку тривалої відсутності судді (тривале відрядження, відсторонення судді від посади, відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною тощо) - за наказом керівника апарату відповідного суду.

У разі припинення повноважень судді відповідного суду помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

При цьому, ч. 1 ст. 1 Кодексу законів про працю України встановлено, що він регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці.

Згідно ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Колегією суддів встановлено, що у межах спірних правовідносин позивача, який працював на посаді помічника судді Суворовського районного суду м. Одеси, звільнено оскаржуваним наказом від 23 грудня 2016 року, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України, ч. 3 ст. 157 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ч. 7 та ч. 19 Положення про помічника судді загальної юрисдикції, затвердженого рішенням Ради суддів України від 25 березня 2011 року № 14.

В даному випадку, колегія зазначає, що загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як акта правозастосування, є його обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав (фактичних і юридичних) його прийняття, а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.

В свою чергу, у якості фактичної підстави його видання суб`єктом владних повноважень зазначено про виявлення невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи.

При цьому, в оскаржуваному наказі відповідачем не конкретизовано яким саме кваліфікаційним вимогам не відповідає позивач, або через який стан здоров`я, позивач підлягає звільненню з роботи.

Між тим, відповідно до положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В даному випадку, у ході розгляду даної справи відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено, що позивач не відповідає кваліфікаційним вимогам для зайняття посади помічника судді, а також того, що позивач не може займати посаду помічника судді через стан свого здоров`я.

Крім того, відповідачем не надано доказів щодо вирішення питання про можливість переведення позивача на іншу посаду, зокрема, з меншими кваліфікаційними вимогами або меншим обсягом роботи.

При цьому, на позивача, як на особу, яка на момент свого звільнення мала дитину, що не досягла трирічного віку, поширюються гарантії, встановлені ст. 184 КЗпП України.

Внаслідок чого, колегія суддів вважає протиправним оскаржуваний наказ про звільнення позивача з роботи.

В свою чергу, колегія суддів не приймає посилань апелянтів на наявність подання судді Шепітька І.Г. про звільнення свого помічника з посади, так як таке подання, згідно тексту оскаржуваного наказу, не покладалось в його основу.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянтів на факт внесення 01 лютого 2017 року технічних виправлень в наказ про звільнення від 23 грудня 2016 року, шляхом зміни фактичних та юридичних підстав його прийняття, як на обставину, що свідчить про правомірний характер звільнення позивача з роботи.

В даному випадку, зміна фактичних та юридичних підстав звільнення особи з роботи, після фактичного розірвання трудових відносин з особою та видачі їй трудової книжки, у жодному разі не може вважатись виправленням технічної описки.

Між тим, варто зазначити, що згідно ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В даному випадку, у межах доводів та вимог апеляційних скарг, що розглядаються судом апеляційної інстанції, не оскаржується сума нарахованого судом середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, а також сума стягнутої на його користь моральної шкоди, а тому колегія суддів не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині.

В свою чергу, чергу щодо посилань апелянтів на необхідність закриття провадження у даній справі, так як даний спір не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В даному випадку, постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по даній справі, скасовано ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2017 року, а також направлено справу на новий розгляду до суду першої інстанції.

При цьому, у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року зроблено висновок, що даний спір є публічно-правовим та його необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, варто зазначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

В даному випадку, постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по даній справі є остаточним рішенням, яким встановлено публічно-правовий характер спірних правовідносин.

Більш того, на виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції позивача поновлено на посаді, а тому скасування такого рішення та закриття провадження у справі, що слухається починаючи з лютого 2017 року, з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення за правилами цивільного судочинства, на думку колегії суддів, безумовно порушить принцип правової визначеності для позивача.

Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги Суворовського районного суду м. Одеси та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року - без змін.

Судові витрати, а саме сплачений судовий збір за подання апеляційних скарг покласти на Суворовський районний суд м. Одеси та Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів після складання повного судового рішення, відповідно до вимог ст. 243 КАС України.

Повний текст судового рішення складено 31 липня 2019 року.

Головуючий суддя Яковлєв О.В.
Судді Запорожан Д.В. Крусян А.В.