Справа № 161/9721/19
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/7573/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Романюка Тараса Святославовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області (головуючий суддя Кирилюк В.Ф.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Луцьку о 09 год. 58 хв. 25 червня 2019 року, повне судове рішення складено 25 червня 2019 року, у справі № 161/9721/19 за позовом ОСОБА_1 до Поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Романюка Тараса Святославовича, Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В:

10.06.2019 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Романюка Тараса Святославовича, просив визнати протиправними дії відповідача та скасувати постанову серії НК №338029 про накладення стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач факт вчинення ним адміністративного правопорушення заперечив, тоді як відповідач та представник відповідачів жодних доказів, які б спростовували позицію позивача та підтверджували, що останній допустив порушення підпункту 19.1 ПДР, суду не надали.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Поліцейський роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Романюк Тарас Святославович подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2019 року та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення підтверджується поясненнями свідка - поліцейського роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Романюка Тараса Святославовича. Скаржник вказує, що безпосереднє спостереження осіб, уповноважених на складання протоколу (постанови) про адміністративне правопорушення і на проведення адміністративного розслідування є видом доказу. Вважає, що постанова складена працівником поліції сама по собі є достатнім доказом порушення позивачем правил дорожнього руху. Просить розглянути справу без участі скаржника.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, а вимоги скаржника такими, що не відповідають чинному законодавству. Просив розгляд справи провести без його участі.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи в порядку встановленому статтею 268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), що відповідно до частини 2 статті 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до статті 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, 31.05.2019 поліцейським роти № 2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції рядовий поліції Романюком Т.С. винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК №338029 відповідно до якої ОСОБА_1 28.04.2019 о 03 год. 30 хв., керуючи транспортним засобом марки «DAEWOO Lanos», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Луцьку по вул. Станіславського, порушив правила користування зовнішніми освітлювальними приладами, а саме в темну пору доби не увімкнув фари ближнього світла, чим порушив підпункт 19.1 Правил дорожнього руху України та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП. Вирішено застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн.

Вважаючи, що вказану постанову винесено протиправно та таку слід скасувати, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 № 3353-XII зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Частиною 2 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КУпАП) встановлено, що порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз`їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв`язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або 50 штрафних балів.

Відповідно до підпункту 19.1 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях, на всіх механічних транспортних засобах, що рухаються, повинні бути ввімкнені фари ближнього (дальнього) світла.

Відповідно до статті 7 КУпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.

З метою забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, індивідуалізації її відповідальності та реалізації вимог статті 245 КУпАП, статтею 280 КУпАП закріплено обставини, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення.

Статтею 251 КУпАП визначено перелік фактичних даних в справі про адміністративне правопорушення, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною 1 статті 268 КУпАП законодавцем визначено права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У наведених положеннях визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою запобігти безпідставному (необґрунтованому) притягненню такої особи до відповідальності.

З прослуховування технічного запису судового засідання суду першої інстанції від 25.06.2019 судом апеляційної інстанції встановлено, що в судовому засіданні допитані як свідки позивач та скаржник надали пояснення щодо обставин 28.04.2019, при цьому позивач вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП, заперечив, а скаржник вказав, що порушення Привила дорожнього руху мало місце, однак фото- та відоефіксація такого не здійснювалась.

Отже, на момент виявлення порушення позивачем Правил дорожнього руху, скаржником як працівником Національної поліції не вчинено будь-яких дій по фіксуванню такого порушення.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.

Оскільки визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, а тому суд під час розгляду справи повинен створювати необхідні умови для всебічного, повного й об`єктивного дослідження справи, однак не зобов`язаний підміняти собою учасників процесу, шукаючи докази виключно за власною ініціативою. Адміністративний суд має активно підтримувати перебіг провадження, досліджувати фактичні обставини справи в найбільш повному обсязі.

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, в рішеннях у справах «Малофєєва проти Росії» та «Карелін проти Росії» зазначив, що у випадку, коли викладена в протоколі фабула адміністративного правопорушення не відображає всіх істотних ознак складу правопорушення, суд не має права самостійно редагувати її, а так само не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу, оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом.

У справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

З врахуванням конституційного принципу правової держави усі сумніви щодо доведеності вини особи слід тлумачити на її користь.

Обставини справи свідчать, що відповідачем не доведено поза розумним сумнівом факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП.

Щодо аргументів скаржника, що доказом вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП, є постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НК №338029 від 31.05.2019, то суд апеляційної інстанції зауважує, що така постанова, будучи предметом спору, за відсутності інших доказів не може розглядатися, як самодостатній доказ на підтвердження зазначених в ній обставин.

Підсумовуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відповідачем не підтверджено належними та допустимими доказами правомірність притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП, оскільки не з`ясовано всіх обставин справи про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 280 КУпАП, та не спростовано позицію позивача, який заперечує факт правопорушення. Вказане у своїй сукупності дозволяє суду апеляційної інстанції дійти висновку, що постанова серії НК №338029 від 31.05.2019 не відповідає критеріям законності та обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, а тому підлягає скасуванню.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення відповідачем постанова серії НК № 338029 від 31.05.2019 та на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 230, 272, 286, 308, 310, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Поліцейського роти №2 батальйону Управління патрульної поліції у Волинській області Департаменту патрульної поліції рядового поліції Романюка Тараса Святославовича залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 червня 2019 року у справі №161/9721/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 31.07.2019