Справа № 500/424/19
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5823/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Шинкар Т.І., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Прокуратури Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року (головуючий суддя Жук А.В., м. Тернопіль, повний текст складено 01.05.2019) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Тернопільської області про визнання дій протиправними та стягнення втраченого середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Прокуратури Тернопільської області в якому просив, з урахуванням уточнень (а.с. 67-68 т. 2), визнати протиправними дії посадових осіб Прокуратури Тернопільської області щодо невиконання станом на 29 жовтня 2018 року постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016р. у справі №876/1837/16 (суд І інстанції № 819/3567/18) та ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2016 в частині поновлення ОСОБА_1 на публічній службі, яка підлягає до негайного виконання, та виплати йому заробітної плати; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на його користь втраченого ним середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 13.01.2017 по 29.10.2018 в сумі 584925,24 грн з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету та допустити негайне виконання рішення в частині стягнення суми за один місяць в розмірі 34973,64 грн з урахуванням обов`язкових платежів до бюджету.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність посадових осіб Прокуратури Тернопільської області щодо невиконання станом на 29 жовтня 2018 року постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі №876/1837/16 (у першій інстанції №819/3567/15) з врахуванням ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду від 27 вересня 2016 року у справі №876/1837/16 в частині негайного виконання судового рішення про поновлення ОСОБА_1 на публічній службі, та в частині виплати йому заробітної плати за час вимушеного прогулу; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Тернопільської області (місцезнаходження: 46000, вул. Листопадова, 4, м. Тернопіль, ) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) втраченого ним середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 13 січня 2017 року по 29 жовтня 2018 року в сумі 584925,24 гривень (п`ятсот вісімдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять п`ять гривень 24 копійки) з утриманням необхідних податків і зборів до бюджету. Постанову в частині стягнення втраченого середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення за період з 13 січня 2017 року по 29 жовтня 2018 року у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 34973,64 гривні (тридцять чотири тисячі дев`ятсот сімдесят три гривні 64 копійки) з утриманням необхідних податків і зборів до бюджету допущено до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Прокуратура Тернопільської області оскаржила його в апеляційному порядку, вважає, що таке ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права, а обставинам справи надана неправильна правова оцінка, тому просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.04.2019 та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що станом на 29.10.2018 відповідачем допущено бездіяльність по виконанню постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 у справі № 876/1837/16 в частині поновлення позивача на посаді, зазначеній у вказаному рішенні. Відтак, за період з 13.01.2017 по 29.10.2018 на користь позивача підлягає стягненню його середній заробіток.

Однак, з такий висновок є помилковим, оскільки прокуратурою області не вчинялося жодних дій, які б перешкоджали ОСОБА_1 приступити до виконання службових обов`язків після 13.01.2017.

Суд, розглядаючи справу №500/424/19, в порушення вимог ст. 242 КАС України, допустив неповноту та поверховість при з`ясуванні обставин справи, оскільки обмежився лише посиланням на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 у справі № 819/848/17. Однак, таке посилання є неправильним та безпідставним, оскільки ним надано лише правову оцінку окремим фактам, які існували на час вирішення справи № 819/848/17 та жодним чином не встановлено обставин, які б мали преюдиційне значення для вирішення інших спорів між тими ж сторонами.

Судом при розгляді справи № 500/424/19 безпідставно не враховано, що на даний час факти, викладені в рішенні по справі № 819/848/17, змінилися у зв`язку із виходом ОСОБА_1 на роботу, а також виникли нові обставини, які суттєво впливають на вирішення спору.

Відтак, суд повинен був оцінити у сукупності всі обставини, пов`язані із виконанням постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 у справі № 876/1837/16 у період з 13.01.2017 по 29.10.2018, а не обмежитись лише застосуванням ст. 78 КАС України, посилаючись при цьому на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2018.

Поза увагою суду залишилося те, чому позивачем кінцевою датою спірного періоду для стягнення на його користь заробітної плати зазначено саме 29.10.2018. Вказане має суттєве значення, оскільки впливає на результат вирішення справи. Так, судом з`ясовано, що наказом виконувача обов`язків прокурора Тернопільської області № 23к від 13.01.2017 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури Тернопільської області з 04.12.2015, який ним отримано 21.01.2017. Проте, ОСОБА_1 до 30.10.2018 жодного разу на роботу не з`явився, що підтверджується відповідними доказами, які містяться в матеріалах адміністративної справи.

Суд першої інстанції не звернув увагу, що 30.10.2018 ОСОБА_1 за власним бажанням приступив до роботи у Прокуратурі Тернопільської області та того ж дня йому відповідно до вимог ст. 49-2 Кодексу законів про працю України вручено попередження про вивільнення з посади, яку він обіймав. Одночасно ОСОБА_1 запропоновано зайняти одну з наявних в органах Прокуратури Тернопільської області вакантних посад. Із вказаним попередженням позивач ознайомлений.

Наказом прокурора області від 30.10.2018 № 976к, у зв`язку із внесеними змінами у структуру та штатний розпис прокуратури області, ОСОБА_1 призначено з 30.10.2018 на вакантну посаду прокурора відділу процесуального керівництва прокуратури області, звільнивши з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області. Підставою для видання вказаного наказу слугувала заява ОСОБА_1 від 30.10.2018.

Таким чином, підписавши попередження про вивільнення з займаної посади та скориставшись правом на зайняття вакантної посади, ОСОБА_1 підтвердив факт перебування у трудових відносинах з прокуратурою Тернопільської області, які виникли на підставі наказу виконувача обов`язків прокурора Тернопільської області № 23к від 13.01.2017.

Із змісту заяви ОСОБА_1 , поданої ним прокурору області 30.10.2018, вбачається, що він не заперечує проти призначення на вакантну посаду прокурора відділу процесуального керівництва у зв`язку із внесеними змінами у структуру та штатний розпис прокуратури Тернопільської області. Станом на 30.10.2018 у структурі та штатному розписі прокуратури області не було посади, на яку ОСОБА_1 було поновлено наказом виконувача обов`язків прокурора Тернопільської області № 23к від 13.01.2017.

Системний аналіз положень статті 28-35, 38 Закону України «Про прокуратуру» свідчить, що вказаний Закон не передбачає можливості призначення на вакантну посаду прокурора регіональних прокуратур (до яких належить і прокуратура Тернопільської області) осіб, які не працюють в органах прокуратури. Статтею 28 цього Закону особам, які не працюють в органах прокуратури на посадах прокурора, надано право через конкурсну процедуру добору кандидатів претендувати на зайняття вакантних посад прокурорів лише у місцевих прокуратурах. Отже, не перебуваючи у трудових відносинах з Прокуратурою Тернопільської області, ОСОБА_1 відповідно до вказаних вимог Закону України «Про прокуратуру», не мав права обійняти вакантну посаду прокурора в прокуратурі Тернопільської області.

Позивачем кінцевою датою періоду, за який на його користь мають бути стягнуті кошти, якраз і вказано 29.10.2018, тому що 30.10.2018 ним вчинено дії (подано заяву та зайнято вакантну посаду), які вказують, що ОСОБА_1 визнав факт перебування у трудових відносинах з Прокуратурою Тернопільської області, які виникли на підставі наказу виконувача обов`язків Прокурора Тернопільської області № 23к від 13.01.2017.

При цьому, апелянт зазначає, що обставини щодо виконання прокуратурою області судового рішення про поновлення ОСОБА_1 були однаковими, як станом на 13.01.2017, так і станом на 29.10.2018 та 30.10.2018.

Враховуючи наведене, апелянт вважає, що невірним є висновок суду першої інстанції про невиконання станом на 29.10.2018 прокуратурою області судового рішення про поновлення ОСОБА_1 .

Також, судом не надано оцінку тому факту, що не погоджуючись із наказом виконувача обов`язків прокурора Тернопільської області № 23к від 13.01.2017, ОСОБА_1 його у судовому порядку не оскаржив. Відтак, наказ є чинним, не скасованим, а тому, отримавши його копію, позивач в будь-який час мав можливість приступити до виконання службових обов`язків, як це він зробив 30.10.2018. Відповідачем не чинилося жодних перешкод для виходу ОСОБА_1 на роботу, виконання службових обов`язків та отримання винагороди за виконану роботу.

Судом не взято до уваги, що заробіток за період з 13.01.2017 по 29.10.2018 втрачений позивачем не з вини відповідача, а внаслідок бездіяльності, допущеної самим позивачем.

Вищенаведені обставини судом не оцінено, що призвело до невірного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

У відповідності до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі № 876/1837/16 визнано протиправними дії Прокуратури Тернопільської області щодо організації та безпідставного звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації та з органів прокуратури, скасовано наказ прокурора Тернопільської області від 3 грудня 2015 року №1119-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації Прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації Прокуратури Тернопільської області з 04 грудня 2015 року, а також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 83297,79 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому вказано, що постанова в частині поновлення на публічній службі та стягнення оплати за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць 11433,03 грн. підлягає негайному виконанню.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №819/3567/15 від 27.09.2016 роз`яснено, що « ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Тернопільської області з 04.12.2015 року» при цьому суд першої інстанції вважав, що таким чином внесено уточнення у резолютивну частину рішення суду від 12.07.2016.

Проте, таке твердження суду першої інстанції є помилковим, оскільки вказаною ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №819/3567/15 від 27.09.2016 надано роз`яснення в порядку ст. 254 КАС України, яка не дозволяє вносити зміни у зміст судового рішення, а не вирішувалось питання про виправлення описок і очевидних арифметичних помилок у порядку встановленому ст. 253 КАС України.

Крім того, судом з?ясовано, що ухвалою Вищого адміністративного суду України у справі №К800/28223/16 від 07.11.2016 прокуратурі відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови суду апеляційної інстанції від 12.07.2016 у справі №819/3567/15.

Відповідно постановою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі ДВС Мінюсту України) від 14.11.2016 відкрито виконавче провадження №52876084, прокуратуру області визнано боржником.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 13.02.2017 у справі №819/37/17 визнано протиправними дії посадових осіб Прокуратури Тернопільської області щодо безпідставного невиконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року в справі № 876/1837/16 в частині поновлення ОСОБА_1 на публічній службі та виплати заробітної плати; стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Тернопільської області на користь позивача 69687,04 гривень середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу з 13.07.2016 року по 12.01.2017 року. Вказана постанова набрала законної сили.

13.01.2017 в.о. прокурора Тернопільської області видано наказ №23к про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області з 04.12.2015.

Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду у справі №819/478/17 від 07.03.2018 позовна заява Прокуратури Тернопільської області до Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження №5287608 залишена без розгляду. Львівський апеляційний адміністративний суд 31.05.2018 ухвалу суду першої інстанції залишив в силі. На даний час виконавче провадження №5676084 з примусового виконання в користь ОСОБА_1 виконавчого листа №819/3567/15/876/1837/16 від 12.07.2016 перебуває на виконанні Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що наказом прокурора області №263к від 14.04.2017 ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогул. Вказаний наказ позивач оскаржив в суді і рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 у справі №819/848/17 позов ОСОБА_1 до прокуратури області задоволено та наказ про його звільнення скасовано. Прийняте рішення суд мотивував тим, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №819/3567/15 від 12.07.2016 прокуратурою області не виконана, ОСОБА_1 не поновлено на посаді зазначеній у рішенні суду, іншої заяви він не писав, згоди на переведення на іншу роботу не надавав, тому станом на 14.04.2017 не перебував з прокуратурою у трудових правовідносинах, що позбавляє керівника цієї установи права на прийняття рішення про його звільнення з публічної служби. Рішення суду першої інстанції у справі №819/848/17 від 05.04.2018 суд апеляційної інстанції залишив в силі. Наказом прокурора області №512к від 19.07.2018 скасовано наказ №263 від 14.04.2017 про звільнення ОСОБА_1 за прогул.

Розглядаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 14, ч. 1 ст. 255 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин) постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. При цьому пунктом 3 частини першої статті 256 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Частиною другою статті 257 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Аналогічні положення містить Кодекс адміністративного судочинства України в редакції, яка набрала законної сили з 15.12.2017.

Відповідно до вимог статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень вказаної категорії покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців). Так, відповідно до частини першої статті 65 Закону №1404-VIII рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Згідно з ч.2 ст.65 цього Закону рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно статті 235 КЗпП України, в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, при цьому, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до вимог ст. 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середньомісячного заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

Згідно норм чинного законодавства рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.

З наведеного слідує, що підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі.

Задовольняючи вимоги позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 у справі №819/848/17 позов ОСОБА_1 до прокуратури області задоволено та наказ про його звільнення скасовано. Прийняте рішення суд мотивував тим, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду у справі №819/3567/15 від 12.07.2016 прокуратурою області не виконана, ОСОБА_1 не поновлено на посаді зазначеній у рішенні суду, іншої заяви він не писав, згоди на переведення на іншу роботу не надавав, тому станом на 14.04.2017 не перебував з прокуратурою у трудових правовідносинах, що позбавляє керівника цієї установи права на прийняття рішення про його звільнення з публічної служби.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вважав, що встановлені судом обставини у справі №819/848/17 в рішенні від 05.04.2018 щодо не поновлення ОСОБА_1 на посаді зазначеній в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 у справі №819/3567/15 станом на 14.04.2017 є преюдиційними та не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі. Доказів належного виконання Прокуратурою Тернопільської області постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 у справі №819/3567/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді зазначеній в судовому рішенні станом на 29.10.2019 судом не здобуто, а відповідачем не надано, а наказ №23-к від 13.01.2017 не свідчить про належне виконання судового рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016.

З огляду на вище наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що в період з 13.01.2017 по 29.10.2018 Прокуратурою Тернопільської області було допущено протиправну бездіяльність щодо невиконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 у справі №819/3567/15 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді зазначеній в судовому рішенні, в зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Враховуючи, що рішення суду про поновлення позивача на посаді підлягає до негайного виконання, то відповідно починаючи з 13.07.2016 і до 29.10.2018 відповідачем допущено затримку виконання такого рішення, тому на користь позивача підлягає стягненню його середній заробіток за час цієї затримки.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими з огляду на наступне.

Як уже зазначалось вище, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі № 876/1837/16 визнано протиправними дії Прокуратури Тернопільської області щодо організації та безпідставного звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації та з органів прокуратури, скасовано наказ прокурора Тернопільської області від 3 грудня 2015 року №1119-к про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації прокуратури Тернопільської області та з органів прокуратури, поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації Прокуратури Тернопільської області з 04 грудня 2015 року, а також стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Прокуратури Тернопільської області на користь ОСОБА_1 83297,79 грн. середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду у цій же справі від 27.09.2016 роз`яснено, що « ОСОБА_1 необхідно поновити на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Тернопільської області з 04.12.2015 року»

Згідно наказу в.о. прокурора Тернопільської області №23к від 13.01.2017 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », такий прийнятий на виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року у справі № 876/1837/16, та наказано поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області з 04.12.2015 (а.с. 103 т. 1).

При цьому, колегія суддів зазначає, що у описовій та мотивувальній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року посада з якої було звільнено ОСОБА_1 зазначена як начальник відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області. Така ж посада вказана і у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с. 52 т. 1).

Тому, покликання суду першої інстанції у цій справі на те, що постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року не виконана, оскільки у згаданому вище наказі №23к від 13.01.2017 зазначена посада відмінна від назви посади вказаної в постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року та ухвалі цього ж суду від 27.09.2016 є помилковим. ОСОБА_1 поновлено на посаді, як того вимагає трудове законодавства, на посаді з якої останнього було звільнено. Помилка ж у судових рішення щодо неточності у назві посади могла бути усунена шляхом постановлення окремого процесуального документу в порядку ст. 253 КАС України.

З урахуванням вказаного, є не коректними покликання суду першої інстанції на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 у справі №819/848/17 в якому зазначено, що наказом №23к від 13.01.2017 ОСОБА_1 не поновлено на посаді, бо ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2016 виправлено описку у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2016 року і посада ОСОБА_1 вказана як «начальник відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду у кримінальному провадженні Прокуратури Тернопільської області». Більше того, у вказаному рішенні Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.04.2018 зазначається, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 27.09.2016 виправлено описку, однак як уже зазначалось вище вказаною ухвалою суд апеляційної інстанції не виправляв описку, а роз?яснював судове рішення.

Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилась та обставина, що наказом прокурора області від 30.10.2018 № 976к, у зв`язку із внесеними змінами у структуру та штатний розпис прокуратури області, ОСОБА_1 призначено з 30.10.2018 на вакантну посаду прокурора відділу процесуального керівництва прокуратури області, звільнивши з посади начальника відділу приймання, опрацювання та аналізу оперативної інформації управління нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні прокуратури області. Підставою для видання вказаного наказу слугувала заява ОСОБА_1 від 30.10.2018.

З огляду на викладене, вимоги ОСОБА_1 не заслуговують на увагу.

Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати наступне.

Розглядаючи позовну заяву, суд першої інстанції поза увагою залишив ту обставину, що порядок визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду врегульований у Розділі IV КАС України «Процесуальні питання, пов?язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах», а саме ст. 383, згідно якої, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Заяву, зазначену у частині першій цієї статті, може бути подано протягом десяти днів з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, але не пізніше дня завершення строку пред`явлення до виконання виконавчого листа, виданого за відповідним рішенням суду. У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. За відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до вимог ст. 236 Кодексу законів про працю України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середньомісячного заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Однак, вказаних положень судом першої інстанції не було дотримано.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинами справи, таке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуально права, а у задоволенні позовної заяви - відмовити.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Прокуратури Тернопільської області задовольнити, скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року по справі № 500/424/19.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді Т.І. Шинкар

В.Я. Макарик

повний текст складено 29.07.2019