Справа № 1.380.2019.000779
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5314/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довгої О.І.,

судді Матковської З.М.,

судді Глушка І.В.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю представників сторін:

від позивача - Ісканін А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 (головуючий суддя Хома О.П.) у справі № 1.380.2019.000779 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за затримку виплати суми, що належали при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (позивач) звернувся з позовом до Державної установи «Личаківська виправна колонія №30» (відповідач), в якому просить: - визнати протиправними дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільнені, а саме невиплати позивачу в день звільнення через хворобу 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період 18.10.2016 по 28.09.2018 у сумі 138 304 грн 08 к.; - стягнути з відповідача на користь позивача 5 000 грн моральної шкоди.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при звільненні 18.10.2016 з ним не було проведено повний розрахунок, а саме не було здійснено виплати одноразової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, як того вимагає частина перша статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Така виплата проведена відповідачем лише 28.09.2018 після звернення позивачем з відповідною заявою.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної установи «Личаківська виправна колонія №30» щодо не проведення повного розрахунку при звільнені, а саме невиплати ОСОБА_1 в день звільнення через хворобу 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби. Стягнуто з Державної установи «Личаківська виправна колонія №30» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період 18.10.2016 по 28.09.2018 у сумі 138 304, 08 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу. З посиланням на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права апелянт просить рішення суду скасувати, та прийняти нове, яким у задоволені позову відмовити повністю. Зокрема в апеляційній скарзі зазначено, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 №222, позивачу у зв`язку із звільненням 18.10.2016 надано грошовий атестат, в якому вказано, що одноразова грошова допомога не нараховувалась. З відомостями, зазначеними в грошовому атестаті, позивач був згідний, про що у відповідній графі поставив власноручний підпис. Однак, після звернення позивача з відповідною заявою, ДП «Личаківська виправна колонія №30» нарахувала та 28.09.2018 виплатила одноразову грошову допомогу в сумі 11 376,75 грн. Щодо заяви позивача від 06.11.2018 про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18.10.2016 по 28.09.2018 зазначає, що відповідно до норм трудового законодавства України до складу належних працівникові сум при звільнені відносяться заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога. Вказане підтверджує безпідставність посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України. Зазначає про те, що виплата одноразової грошової допомоги передбачена та врегульована Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей». Така допомога за своєю сутністю є одноразовою, виплата якої проводиться після звільнення із служби і яка не передбачена статтею 116 Кодексу законів про працю України. Позивач не заперечує отримання одноразової грошової допомоги 28.09.2018, тому підстав для виплати спірної компенсації в порядку, визначеному Кодексом законів про працю України, немає.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечує.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступного.

У період з 28.12.2010 по 18.10.2016 позивач проходив службу в ДП «Личаківська виправна колонія №30».

Згідно з наказом Управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області №62 о/с від 18.10.2016 капітана внутрішнього служби ОСОБА_1 (Д-005622), старшого інспектора (з організації продовольчого забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення Личаківської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області (№30) звільнено 18.10.2016 на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

Вислуга років позивача на день звільнення становить у календарному обчисленні 09 років 05 місяців 29 днів, у пільговому обчисленні 11 років 05 місяців 05 днів.

Відповідно до виданого у зв`язку із звільненням грошового атестату №10, ОСОБА_1 одноразова грошова допомога у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби не нараховувалась.

Позивач 08.08.2018 звернувся до відповідача з заявою про нарахування і виплату такої одноразової грошової допомоги.

Відповідачем 28.09.2018 виплачено ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби, що підтверджується сторонами.

Оскільки повний розрахунок проведено 28.09.2018, позивач 06.11.2018 звернувся до відповідача з заявою про виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені за період з 18.10.2016 по 28.09.2018.

Листом від 16.11.2018 №10/30-4/К-58 відповідач фактично відмовив у такій виплаті. Відмова мотивована тим, що на момент звільнення позивача нормативно-правовими документами щодо проходження служби та нарахування грошового забезпечення та інших виплат особам рядового і начальницького складу в Державній кримінально-виконавчій службі України не передбачена виплата середнього заробітку за час затримки таких виплат.

Відмова відповідача зумовила звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом.

Задовільнивши частково позов позивача суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільнені, а саме невиплати позивачу в день звільнення 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби та відмова відповідача у проведенні виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, порушують право позивача на отримання такої виплати.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 №2713-IV (Закон №2713-IV) служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Згідно з частиною восьмою статті 14 Закону №2713-IV трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами).

Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону №2713-IV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 102 Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 №580-VIII (далі - Закон №580-VIII) пенсійне забезпечення поліцейських та виплата одноразової грошової допомоги після звільнення їх зі служби в поліції здійснюються в порядку та на умовах, визначених Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон № 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров`я, працівникам міліції (особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), які на момент опублікування Закону України «Про Національну поліцію» проходили службу в органах внутрішніх справ, мали календарну вислугу не менше п`яти років і до 7 листопада 2015 року були звільнені із служби в органах внутрішніх справ незалежно від підстав звільнення та продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ або Національній поліції (їхніх територіальних органах, закладах і установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України «Про державну службу», а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Згідно з пунктом 17.1. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 07.10.2009 №222 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 05.11.2009 №1040/17056, (чинної на момент виникнення спірних правовідносин) у разі звільнення зі служби грошове забезпечення виплачується: особам рядового і начальницького складу - до дня отримання (включно) органом або установою наказу про звільнення зі служби, але не більше ніж за п`ять діб з дня отримання наказу про звільнення (з урахуванням пунктів 17.2 - 17.4 цієї Інструкції).

Згідно з пунктом 18.1. цієї ж Інструкції особам рядового і начальницького складу, які мають право на пенсію за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» при звільненні зі служби за вислугою строку служби, за віком, за станом здоров`я, у зв`язку із скороченням штатів або з проведенням організаційних заходів у разі неможливості використання на службі виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Відповідно до пункту 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (далі - Постанова №393) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, зокрема, які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно з абзацом 2 пункту 14 Постанови №393 військовослужбовцям, поліцейським, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільненим із служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.

Враховуючи вищенаведене, позивач мав право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, оскільки був звільнений на підставі пункту 2 частини першої статті 77 Закону №580-VIII, а обов`язок по виплаті такої грошової допомоги згідно з абзацом 2 пункту 14 Постанови №393 закріплений за відповідачем.

При цьому, нарахування і виплату вказаної грошової допомоги відповідач повинен був провести при звільненні позивача 18.10.2016.

Матеріалами справи доведено, що відповідач провів повний розрахунок з ОСОБА_1 у зв`язку із звільненням 28.09.2018.

Спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці службовців кримінально-виконавчої служби, не встановлено відповідальності роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум. Тому за відсутності спеціальної норми, яка б регулювала відносини, з яких виник цей спір, застосуванню підлягають загальні положення трудового законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.01.2019 справа №826/5469/15.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів не встановив наявності перешкод для здійснення відповідачем виплати такої допомоги позивачу в день звільнення.

Отже, передбачений частино першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. Умовами виплати працівникові такого відшкодування є факт невиплати належних йому сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Тому не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку.

Дана правова позиція узгоджується з практикою Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №805/79/16-а.

З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії відповідача щодо не проведення повного розрахунку при звільнені, а саме невиплати позивачу в день звільнення 50% місячного грошового забезпечення за кожен повний календарний рік служби та відмова відповідача у проведенні виплаті середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, порушують право позивача на отримання такої виплати.

Суд дійшов висновку, що за період з 18.10.2016 по 28.09.2018 виплаті підлягає середній заробіток за час затримки виплати розрахункових коштів у сумі 138 304,08 грн.

Щодо заявленої вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 визначено, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями, вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Разом з тим, позивач не навів причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та моральними стражданнями, не вказала, з яких міркувань вона виходила визначаючи розмір шкоди, розрахунку моральної шкоди та, якими доказами це підтверджується.

Таким чином, розглядувані вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову.

Окрім зазначеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність прийнятого судового рішення. Постанову прийнято з додержанням вимог матеріального та процесуального права, підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст. 243, 246, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної установи «Личаківська виправна колонія № 30» залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18.04.2019 у справі № 1.380.2019.000779 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рушення.

У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише ступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. В. Глушко
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 30 липня 2019 року