Справа № 809/4122/15
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2019 року

Київ

справа №809/4122/15

адміністративне провадження №К/9901/33869/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року (судді Остап`юк С.В., Матуляк Я.П., Кафарський В.В.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року (судді Коваль Р.Й., Гудим Л.Я., Довгополов О.М.) у справі №809/4122/15 за позовом ОСОБА_1 до Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області, Міністерства доходів і зборів України, Державної фіскальної служби України про визнання неправомірним і скасування наказу, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Коломийської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (далі - Коломийська ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області, як правонаступник ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області, відповідач), Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області (далі - ГУ ДФС в Івано-Франківській області), Міністерства доходів і зборів України (далі - Міндоходів України), Державної фіскальної служби України (далі - ДФС України) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міндоходів України від 25 серпня 2015 року № 886-о «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити його на посаді начальника Державної податкової інспекції у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області (далі - ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області);

- стягнути з відповідачів середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26 серпня 2015 року до дня набрання законної сили рішення суду.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що відповідач незаконно звільнив його із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України ( далі - КЗпП України) у зв`язку із зміною штатного розпису та скороченням штатної чисельності, не врахувавши наявність рівнозначної вакантної посади, його переважне право на залишення на роботі у зв`язку з тривалим безперервним стажем роботи в органах податкової служби та за відсутності згоди профспілкового органу.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05 січня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26 квітня 2016 року, в позові відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 08 грудня 2016 року судові рішення першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій, Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 08 грудня 2016 року звернув увагу на те, що у даному випадку слід насамперед встановити, чи зміни у виробництві і праці, що мали місце під час реорганізації в ДПІ у Косівському районі, стосувались посади, яку обіймав позивач, чи ця посада скорочувалась та виключалась зі штатного розпису новоутвореної установи, чи змінився обсяг функціональних обов`язків за цією посадою. Також необхідно встановити, чи була вакантною посада начальника ДПІ у Косівському районі на час пропозицій позивачу роботи 11 березня 2015 року, 31 липня 2015 року, 07 та 21 серпня 2015 року. Водночас зазначено, що позивач на момент звільнення був керівником - начальником ДПІ та службовою особою органу доходів і зборів, тому відповідно до приписів статті 43-1 КЗпП України допускається розірвання трудового договору з ініціативи власника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

За наслідками нового розгляду справи, постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року, в позові відмовлено.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що, встановлюючи наявність правових підстав для звільнення позивача із займаної посади, судом досліджено питання наявності змін в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників. Такі зміни відбулися під час реорганізації шляхом приєднання ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів України в Івано-Франківській області до ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області. При попередженні про наступне вивільнення позивачу запропоновані всі вакантні посади, від яких він відмовився, що підтверджується його особистим підписом. Також, і у день звільнення, 25 серпня 2015 року, позивачу були запропоновані посади, від яких він відмовився. Крім того, суд першої інстанції вказав, що під час звільнення позивача, як керівника та службову особу органу доходів і зборів, дотримано вимоги законодавства щодо можливості розірвання трудового договору з ініціативи власника без згоди виборного органу профспілкової організації, а відтак оскаржуваний наказ є правомірним.

Таку позицію Івано-Франківського окружного адміністративного суду підтримав і Львівський апеляційний адміністративний суд, який здійснив перегляд цієї справи.

Не погодившись з судовими рішеннями, ОСОБА_1 звернувся до суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Свою касаційну скаргу мотивує тим, що судами попередніх інстанцій фактично не досліджувалось питання про правомірність скорочення посади, яку обіймав позивач. Позивач наполягає на тому, що відповідачем при звільненні його із займаної посади допущено грубі порушення вимог КЗпП України, не враховано його переважне право залишення на роботі, не запропоновано усі вакантні посади.

Представник ДФС України, ГУ ДФС в Івано-Франківській області, Коломийської ОДПІ ГУДФС в Івано-Франківській області надав заперечення на касаційну скаргу, в яких посилаючись на необґрунтованість та безпідставність останньої просить залишити скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 23 жовтня 2017 року відкрив провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року касаційну скаргу позивача передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Шарапа В.М.(суддя-доповідач), Бевзенко В.М., Данилевич Н.А.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 24 червня 2019 року № 810/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В.М. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року №14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 обіймав посаду начальника ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів України в Івано-Франківській області.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 06 серпня 2014 року №311 «Про створення територіальних органів державної фіскальної служби» розпочато реорганізацію ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів у Івано-Франківській області шляхом приєднання до ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС у Івано-Франківській області.

Відповідно до штатного розпису ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів у Івано-Франківській області на 2014 рік загальна кількість штатних посад становила 37, а згідно з штатним розписом на 2015 рік, затвердженим 29 січня 2015 року, загальна кількість штатних посад ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС у Івано-Франківській області становила 35.

Наказом ГУ ДФС України в Івано-Франківській області від 22 вересня 2014 року № 2 створено Раду з кадрових питань ГУ ДФС України в Івано-Франківській області.

11 листопада 2014 року Радою з кадрових питань проводився відбір кандидатів на посаду начальника ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, участь у відборі на цю посаду взяли троє осіб - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та позивач.

За результатами засідання Ради вирішено рекомендувати на посаду керівника ДПІ у Косівському районі ОСОБА_3 , як таку, що набрала найбільшу кількість голосів, а позивач набрав менше голосів та не отримав рекомендації на посаду начальника ДПІ у Косівському районі.

У зв`язку з реорганізацією, 11 березня 2015 року позивача попереджено про наступне звільнення та запропоновано вакантну посаду заступника начальника ДПІ у Верховинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, посаду заступника начальника ДПІ у Снятинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області та всі вакантні посади ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області згідно з новим штатним розписом, від яких позивач відмовився, про що складені відповідні акти.

Цим попередженням визначена дата звільнення - 12 травня 2015 року, однак в цей день позивач був тимчасово непрацездатний, у зв`язку з чим його не було звільнено.

Після виходу з лікарняного, 31 липня 2015 року, відповідно до Додатку №1 (до попередження від 11 березня 2015 року) позивачу запропоновано вакантні посади, серед яких посади заступника начальника ДПІ у Верховинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, заступника начальника ДПІ у Рогатинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, заступника начальника ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області та інші посади у новоутвореному ДПІ у Косівському районі, серед яких посада завідувача сектору погашення заборгованостей, посади головних спеціалістів, головних та старших державних інспекторів.

Ознайомившись з цими посадами, у попередженні позивач зазначив, що погоджується з переведенням на ту чи іншу посаду відповідно до його кваліфікації (спеціальності) згідно з вимогами трудового законодавства.

У зв`язку з цим відповідач запропонував ОСОБА_1 письмово повідомити (конкретизувати), на яку саме посаду він погоджується, та дати письмову згоду на отримання пропозиції вакантної посади, однак позивач відмовився, про що 31 липня 2015 року складений акт.

Відповідно до Додатку №1 (до попередження від 11 березня 2015 року) визначено дату наступного вивільнення позивача - 07 серпня 2015 року.

Від вакантних посад відповідно до Додатків №2-№16 (до попередження від 11 березня 2015 року) позивач в черговий раз відмовився.

07 серпня 2015 року позивачу відповідно до Додатку №17 (до попередження від 11 березня 2015 року) запропоновано вакантні посади, від яких він відмовився, однак погодився з переведенням на посаду начальника Калуської ОДПІ ГУ ДФС в Івано-Франківській області, про що зазначив у попередженні.

Враховуючи згоду позивача з переведенням на зазначену посаду, листом ГУ ДФС в Івано-Франківській області від 07 серпня 2015 року позивачу повідомлено, що питання щодо його вивільнення за пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України буде вирішено після дотримання процедури, передбаченої статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».

Листом від 10 серпня 2015 року Калуська РДА повідомила ГУ ДФС в Івано- Франківській області, що не погоджує пропозицію кандидатури позивача на посаду начальника Калуської ОДПІ.

У подальшому, 21 серпня 2015 року ОСОБА_1 відповідно до Додатків №18 - №32 (до попередження від 11 березня 2015 року) запропоновано вакантні посади заступника начальника ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області, заступника начальника ДПІ у Рогатинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, заступника начальника ДПІ у Верховинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області та посади в ДПІ у Косівському районі (дата вивільнення - 25 серпня 2015 року).

У попередженнях на ці посади позивач зазначив про погодження переведення на посаду, яка відповідає кваліфікації відповідно до вимог статті 49-2 КЗпП України, при цьому відмовився вказати на яку саме посаду дає згоду (що не може вважатись згодою працівника на зайняття конкретної посади), про що було складено акт.

Наказом Міндоходів України від 25 серпня 2015 року №886-о ОСОБА_1 звільнено з посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією.

Так, підставами звільнення у наказі зазначено лист ГУ Міндоходів в Івано-Франківській області від 21 серпня 2015 року, акт про відмову від запропонованих вакантних посад, надання згоди на отримання вакантної посади та написання позивачем заяви від 21 липня 2015 року, попередження про наступне вивільнення від 31 липня 2015 року, 07 серпня 2015 року, 21 серпня 2015 року, лист Калуської районної державної адміністрації від 10 серпня 2015 року.

Вважаючи даний наказ відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог касаційної скарги, з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Загальні підстави звільнення працівників визначені КЗпП України.

За змістом пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (тут і надалі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Приписами частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України обумовлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, з нормативного тлумачення пункту 1 частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто вживає заходи до переведення працівника за його згодою на іншу роботу.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.

Судами встановлено, що приєднання ДПІ у Косівському районі ГУ Міндоходів України в Івано-Франківській області до ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області є реорганізацією територіального органу виконавчої влади, тобто, дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці. При цьому, змінився обсяг функціональних обов`язків за посадою начальника, яку обіймав позивач.

У зв`язку з цим, 11 березня 2015 року позивача попереджено про наступне вивільнення та запропоновано вакантну посаду заступника начальника ДПІ у Верховинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, посаду заступника начальника ДПІ у Снятинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області та всі вакантні посади ДПІ у Косівському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області згідно з новим штатним розписом.

Натомість, від переведення на запропоновані посади ОСОБА_1 відмовився, що підтверджується відповідними актами.

Слід звернути увагу, що посада начальника ДПІ у Косівському районі, на яку претендував позивач, не була вакантною на час виникнення спірних правовідносин, оскільки 11 березня 2015 року зайняття цієї посади запропоновано ОСОБА_3 , яка прийняла відповідну пропозицію і надалі з нею був укладений трудовий договір. Суди попередніх інстанцій вказали, що ОСОБА_3 користувалась додатковими гарантіями, встановленими статтею 184 КЗпП України, як така, що перебувала у відпустці по догляду за дитиною, а перед тим обіймала посаду керівника ДПІ.

Крім цього, необхідно зазначити, що відповідно до рішення від 11 листопада 2014 року ОСОБА_3 набрала найбільшу кількість голосів Ради з кадрових питань ГУ ДФС України в Івано-Франківській області, втім таке рішення носить лише рекомендаційний характер, а тому пріоритетом призначення її на вказану посаду слугували саме визначенні статтею 184 КЗпП України додаткові гарантії.

Отже, посада начальника ДПІ у Косівському районі не була вакантною на час пропозицій позивачу роботи 11 березня 2015 року, 31 липня 2015 року, 07 та 21 серпня 2015 року.

В послідуючому, відповідно до попередження про наступне вивільнення 31 липня 2015 року позивачу, на виконання вимог статті 49-2 КЗпП України, було запропоновано переведення на вакантні посади посади, зокрема, заступника начальника ДПІ у Верховинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, заступника начальника ДПІ у Рогатинському районі ГУ ДФС в Івано-Франківській області, заступника начальника ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області та інші посади у новоутвореному ДПІ у Косівському районі, серед яких посада завідувача сектору погашення заборгованостей, посади головних спеціалістів, головних та старших державних інспекторів.

Однак, ОСОБА_1 знову відмовився від запропонованих йому посад, про що свідчить його особистий підпис в акті від 31 липня 2015 року.

Крім того, позивачем у попередженні про наступне вивільнення, було надно згоду на переведення на посаду начальника Калуської ОДПІ ГУДФС в Івано-Франківської області.

Проте, відповідно до статті 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» кандидатури на посади керівників територіальних органів центрального органу виконавчої влади погоджуються з головами місцевих державних адміністрацій, якщо інше не передбачено законом.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Головою Калуської районної державної адміністрації не погоджено пропозицію кандидатури позивача на посаду начальника Калуської ОДПІ ГУДФС в Івано-Франківської області, що унеможливлює його призначення на вказану посаду.

За таких обставин, Верховний суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що відповідачем при звільненні позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з реорганізацією територіального органу Міндоходів було дотримано приписів частини другої статті 40, статтей 43, 49-2 КЗпП України, оскільки позивачу були запропоновані усі вакантні посади, які той міг обіймати з урахуванням його освіти, досвіду та кваліфікації, а також не було порушено вимоги статті 42 КЗпП України щодо переважного права позивача на залишення його на роботі у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.

Таким чином висновок судів попередніх інстанцій про правомірність оскаржуваного наказу Міністерства доходів і зборів України від 25 серпня 2015 року № 886-о щодо звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, через скорочення штатів є обгрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати не розподіляються.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2017 року у справі №809/4122/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду