Справа № 200/22572/17(2-а/200/144/18)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

23 липня 2019 року м. Дніпросправа № 200/22572/17(2-а/200/144/18)

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),

суддів: Кругового О.О., Прокопчук Т.С.,

за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 р.(суддя Литвиненко І.Ю.) в адміністративній справі №200/22572/17(2-а/200/144/18) за позовом ОСОБА_1 до поліцейського 8 роти 1 батальйону Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Терьохіної Альони Євгенівни, про визнання дій незаконними та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати неправомірними дії поліцейського 8 роти 1 батальйону Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Терьохіної А.Є. щодо ухвалення 12 грудня 2017 року постанови про адміністративне правопорушення серії АР № 245326 і притягнення до адміністративної відповідальності за ч.5 ст. 122 КпАП України.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 12.12.2014, близько 14 години, вона, керуючи транспортним засобом «Suzuki SX-4», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , припаркувалась на парковці для автомобілей в районі будинку 8-а по вул. Харківській у м. Дніпрі. Відповідачем було винесено постанову про притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 122 КпАП України за паркування на місці з дорожньою розміткою 1.30 та табличкою 7.17, тобто у місці стоянки водіїв з інвалідністю, та накладено стягнення у вигляді штрафу у сумі 1020 гривень. За твердженням позивача, вона припаркувала свій автомобіль на парковці, яка не позначена будь-якими заборонами для паркування. Наприкінці місця для паркування розташовані дорожні знаки, які позначають знак «головна дорога», «пішохідний перехід» та табличка, яка, відповідно до вимог п. 7.17 ПДР України, вказує, що дія цього знаку поширюється на мотоколяски та автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «інвалід». Жодної іншої дорожньої розмітки із зазначенням того, що це є місце паркування для водіїв з інвалідністю, на місці стоянки її автомобіля не було.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 січня 2018 р. відкрито провадження в адміністративній справі.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 р. адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції Національної поліції України 04 червня 2019 р. звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити. На думку скаржника, суд першої інстанції не проаналізував належним чином та не дослідив достеменно наявність скоєного позивачем правопорушення, яке мало місце. Згідно ПДР. 5.28 «Місце для стоянки» застосовується для позначення місця та майданчиків для стоянки транспортних засобів. Табличка до дорожнього знаку 7.17 «Інваліди» означає, що дія знаку 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак «Інвалід» відповідно до цих Правил. Кожний повинен дотримуватись Правил дорожнього руху та має право розраховувати на те, що й інші учасники чітко виконують Правила. Крім того, скаржник наголошує на грубі порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки рішення по цій справі, яке датовано 07 червня 2018 р., було надіслано відповідачу лише 24 травня 2019 р., тобто майже через рік після його ухвалення, що позбавило сторону подати апеляційну скаргу в строк, визначений статтею 286 Кодексу адміністративного судочинства України.

У судове засідання сторони, належним чином повідомлені про день, місце і час розгляду справи, не прибули.

Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі частини 4 статті 229 цього ж Кодексу фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою сторін.

Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини:

12 грудня 2017 р. поліцейським 8 роти 1 батальйону Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Терьохіною А.Є. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії АР № 245326 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 122 КпАП України, та піддано її адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 1020 гривень (а.с. 8).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що, оскільки відповідачем не надано беззаперечних доказів вчинення правопорушення, якими спростовуватимуться доводи позивача, в тому числі фото-відео-фіксації вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, який він повинен надати, оскільки кожен патрульний поліцейський має нагрудну камеру з відеореєстрацією, суд вважає, що не можна вважати доведеним факт вчинення позивачкою інкримінованого правопорушення.

Колегія суддів зазнає наступне:

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 72 Кодексу адміністративного судочинства України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 73 Кодексу адміністративного судочинства України). Речовими доказами є предмети матеріального світу, які своїм існуванням, своїми якостями, властивостями, місцезнаходженням, іншими ознаками дають змогу встановити обставини, що мають значення для справи (Стаття 96 Кодексу адміністративного судочинства України). Крім того, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет) (стаття 99 Кодексу адміністративного судочинства України).

Статтею 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП) також визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Суд першої інстанції прийняв в якості належного та допустимого доказу, наданого позивачем, фото над місцем, на якому вона поставила на стоянку автомобіль (а.с.3) Дослідивши фото, суд встановив, що на ньому зображено розташовання двох дорожних знаків - «головна дорога», «пішохідний перехід» та табличка, яка, в силу вимог п. 7.17 Правил дорожнього руху України, вказує, що дія цих знаків або одного із них поширюється на мотоколяски та на автомобілі, на яких установлений розпізнавальний знак «Інвалід». Суд першої інстанції зазначив, що будь-який дорожній знак, який би обмежував паркування автомобілів, окрім тих, на яких установлений розпізнавальний знак «Інвалід», на місці паркування позивача відсутній. Відповідачем не надано суду належних доказів тому, що на момент винесення постанови на місці парування була наявна дорожня розмітка, яка б відповідала вимогам державного стандарту щодо її білизни та контрасту яскравості. Наданий відповідачем доказ у вигляді фотографії з місця складання постанови (а.с. 40) суд першої інстанції не прийняв як такий, що безперечно свідчить про наявність ознак адміністративного правопорушення у діях позивачки, виходячи з того, що постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності складена 12 грудня 2017 року. Про наявність адміністративного позову відповідач дізнався у травні 2018 року, про що зазначає у своєму відзиві на позов (а.с. 45). В цей же час і була зроблена ця фотографія, що свідчить наявність листя на деревах та одяг перехожих, які є на фотографії. Окрім того, з цієї фотографії вбачається, що на місці паркування позивача наявна подвійна дорожня розмітка та лінії паркування, які мають різні контрасти яскравості, що свідчить про неодноразове її поновлення та нанесення у різні періоди часу. Тому такий доказ не може бути підтвердженням того факту, що на момент складання постанови горизонтальна розмітка відповідала стандартам та була допустимою для візуалізації позивачем. Інший доказ - у вигляді фотографії дорожніх знаків «Зона платної парковки» (а.с. 41) також не може бути належним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення, оскільки такі знаки розташовані на початку зони паркування транспортних засобів та дозволяють оплатне паркування усіх транспортних засобів без обмежень.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим.

Як вбачається зі змісту спірної постанови, ОСОБА_1 12 грудня 2017 року о 14 год. 00 хв. у м. Дніпро по вул. Харківська, 8а здійснила стоянку на місці для інвалідів, порушивши вимоги дорожнього знаку 7.17 «Інвалід» Розділу 33 ПДР, чим скоїла адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 5 ст. 122 КУпАП.

Позивач не заперечувала обставину керування нею 12.12.2017 транспортним засобом SUZUKI SX-4, номерной знак НОМЕР_1 , та здійснення зупинки по вул. Харківській.

Проте, позивач заперечувала наявність дорожнього знаку, який би забороняв стоянку автомобіля, а також стверджувала, що місце стоянки не позначено знаком 5.38. В позовній заяві позивач вказала на те, що в цей день була дощова погода, злива і про наявність відповідної дорожньої розмітки вона дізналась лише зі слів поліції.

Частиною 5 статті 122 КУпАП передбачена відповідальність за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю" .

Згідно п.п. 5.38 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (в редакції станом на час складання спірної постанови), дорожній знак "Місце для стоянки" застосовується для позначення місць та майданчиків для стоянки транспортних засобів. Знак з літерою "Р" та символом даху застосовується для критих стоянок. Знак з літерою "Р" та символом автобуса застосовується для критих стоянок з можливістю пересадки на маршрутні транспортні засоби.

Табличка 7.17 "Інваліди" до дорожніх знаків означає, що дія знака 5.38 поширюється лише на мотоколяски і автомобілі, на яких установлено розпізнавальний знак "Інвалід" відповідно до вимог цих Правил.

Дорожня розмітка 1.30 - позначає місця стоянки транспортних засобів, які перевозять інвалідів чи на яких установлено розпізнавальний знак "Інвалід".

Як зазначалось вище, позивач в якості доказу відсутності в її діях складу адміністративного проступку надала суду першої інстанції фото з місця події. На знімку зафіксовані дорожні знаки (2.3 - «головна дорога», 5.35- «пішохідний перехід», табличка 7.17 "Інваліди"). Проте, це фото не містить зображення місця зупинки позивача. Таким чином, доводи позивача про те, що вона не бачила дорожньої розмітки 1.30 або такої дорожньої розмітки станом на 12.12.2017 на місці зупинки не було, не підтверджуються належними та допустимими доказами, тому є неспроможними.

Натомість, фотознімки, надані відповідачем суду першої інстанції підтверджують наявність дорожньої розмітки 1.30 на стоянці по вул. Харківській і знак з літерою «Р», яким позначена зона місць для стоянки (а.с.40,41).

Згідно із статтею 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є: всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, вихованням громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, у тому числі, справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, другою, третьою і п`ятою статті 122 Кодексу. Частиною 2 зазначеної статті КУпАП визначено, що від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Відповідно до частини 4 статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання протиправною спірної постанови, оскільки принцип презумпції винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів, посилаючись на належні та допустимі докази (частина 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Скаржник, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015, також стверджує, що відповідач не мав права приймати постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності на місці вчинення правопорушення, зважаючи на те, що статтею 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, і ці поняття не є тотожними.

Дійсно, Рішенням Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини дано офіційне тлумачення положенню частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що «справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення». Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення «за місцем його вчинення» визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте, з 08 серпня 2015 року (тобто після ухвалення Конституційним Судом України вказаного вище Рішення) набрав чинності Закон України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року, яким внесені зміни до Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цими змінами законодавець наділив органи Національної поліції правом розглядати справи про адміністративні правопорушення, у тому числі, правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв (стаття 222 КУпАП). Справи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, розглядаються за місцем оброблення та обліку таких правопорушень (стаття 276 КУпАП). Наведеним вище Законом України № 596-УІІІ від 14.07.2015 року внесені зміни і до статті 258 Кодексу України про адміністративні правопорушення, в якій визначені випадки, коли протокол про адміністративне правопорушення не складається. Так, законодавець звільнив Національну поліцію від складання протоколу у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до її компетенції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі. При цьому, уповноважені органи (посадові особи) отримали право на місці вчинення правопорушення виносити постанову у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Слід також зазначити, що Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року законодавець позбавив осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху права на складання протоколу, віднісши їх розгляд до скороченого провадження.

Аналізуючи наведені вище норми Кодексу України про адміністративні правопорушення в редакції, чинній на час вчинення спірних дій та прийняття спірної постанови, колегія суддів дійшла висновку, що працівники органів і підрозділів Національної поліції з 08 серпня 2015 року наділені Законом № 596-УІІІ від 14.07.2015 року правом розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, у тому числі, на місці вчинення правопорушення. Зазначений Закон не визнано неконституційним, а відтак, є обов`язковим до виконання, як нормативно-правовий акт вищої юридичної сили.

На підставі викладеного, у задоволені позовної вимоги про визнання протиправними дій відповідача по розгляду справи про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу без складання протоколу - слід відмовити.

Щодо права Департаменту патрульної поліції на апеляційне оскарження.

Частиною 3 статті 46 Кодексу визначено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі, на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг ( пункт 7 частини 1 статті 4 Кодексу).

Аналіз наведеної процесуальної норми дозволяє колегії суддів дійти висновку про те, що при оскарженні постанови про накладення адміністративного стягнення, як акту індивідуальної дії, відповідати за позовом мають службова особа, яка безпосередньо прийняла спірну постанову (у даному випадку - інспектор поліції) та орган державної влади, на службі якого перебуває зазначена особа (у даному випадку - Департамент патрульної поліції).

Залучення Департаменту патрульної поліції, як другого відповідача, до участі у розгляді справи про оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності є обов`язковою умовою, перш за все, дотримання гарантій прав особи, до якої застосовано адміністративне стягнення, у випадку неможливості відповідати за позовом службової особи через її звільнення зі служби.

Відповідно до частини 1 статті 293 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На думку колегії суддів, Департамент патрульної поліції, як орган державної влади та суб`єкт владних повноважень, на службі якого перебувають, у тому числі, інспектори патрульної поліції, має право як на участь у розгляді справи, так і право на апеляційне оскарження рішення суду, яке постановлено без його участі.

Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвели до ухвалення незаконного рішення, є підставою для його скасування, як це передбачено статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, та прийняття нового рішення у справі.

Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції Національної поліції України -задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2018 р. в адміністративній справі №200/22572/17(2-а/200/144/18) - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до поліцейського 8 роти 1 батальйону Департаменту патрульної поліції Управління патрульної поліції у Дніпропетровській області Терьохіної Альони Євгенівни про визнання дій незаконними та скасування постанови про адміністративне правопорушення - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 23 липня 2019 р. і касаційному оскарженню не підлягає, відповідно до частини 3 статті 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай

суддя О.О. Круговий

суддя Т.С. Прокопчук