Справа № 826/2149/17
Суддя: Бєлова Людмила Василівна
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 826/2149/17
31 липня 2019 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого: Бєлової Л.В.
суддів: Безименної Н.В.,
за участю секретаря судового засідання: Головченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві заяву Заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Наливайка М. Я. про ухвалення додаткового рішення у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м.Києві про скасування наказів в частині, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 грудня 2018 року апеляційну скаргу заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Державному бюро розслідувань старшого радника юстиції Наливайка Миколи Ярославовича на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року задоволено, ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року, якою на заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Державному бюро розслідувань старшого радника юстиції Наливайка Миколи Ярославовича накладено штраф у розмірі 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб за неподання витребуваних судом доказів без поважних причин - скасовано.
Від апелянта Заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Наливайка М. Я. надійшла заява про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просив вирішення питання розподілу судових витрат шляхом повернення сплачених грошових коштів у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення заявника, перевіривши доводи заяви про ухвалення додаткового судового рішення та обставини справи, колегія суддів зазначає про таке.
Так, апелянтом за подання апеляційної скарги на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року про накладення штрафу за неподання витребуваних судом доказів без поважних причин сплачено судовий збір у розмірі 1762,00 грн., що підтверджується оригіналом квитанції від 22.11.18 № 10 (а.с.75).
Відповідно до частини 1 статті 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.
Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року №7 надано роз`яснення щодо застосування норм Кодексу адміністративного судочинства України щодо ухвалення додаткового судового рішення.
Так, за правилами Кодексу адміністративного судочинства України суд будь-якої інстанції може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу лише у випадках, передбачених положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.
Питання про ухвалення додаткового судового рішення може бути заявлено до закінчення строку на виконання судового рішення.
Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.
Питання розподілу судових витрат врегульовано положеннями статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, за змістом якої при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
У разі відмови у задоволенні вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, або залишення позовної заяви без розгляду чи закриття провадження у справі, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Згідно ч.6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З системного аналізу положень статті 139 КАС України слідує, що розподіл судових витрат може бути проведено лише у випадку вирішення спору по суті позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд використовує Конвенцію (Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод) та практику Суду (Європейського суду з прав людини) як джерело права.
Відповідно до положень ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі по тексту - Перший протокол), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зі змісту положень ст. 1 Першого протоколу вбачається, що вони містять три правила:
- має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном;
- стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним;
- визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього.
Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила.
У практиці Європейського суду з прав людини (далі по тексту - Суд) напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме:
- чи є втручання законним;
- чи переслідує воно «суспільний інтерес»;
- чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Європейський суд з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (див. рішення щодо Брумареску (Brumaresku), параграф 78).
Оцінюючи дотримання права на мирне володіння своїм майном, передбаченого ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Суд, перш за все виходить із оцінки дотримання принципу правомірності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном та оцінки забезпечення «справедливого балансу» / дотримання принципу пропорційності (справедливої рівноваги між інтересами суспільства і основними правами окремої людини) (п.п. 69, 73 рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, п.п.31, 34 рішення у справі «Ісмаїлов проти РФ» від 06 листопада 2008 року).
Так, апелянт, який не є учасником даної справи, звертався з апеляційною скаргою для його захисту від неправомірного, на його думку, застосування до нього штрафу в порядку ст.149 КАС України.
За наслідками апеляційного перегляду ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 жовтня 2018 року, якою на заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Департаменту процесуального керівництва у кримінальних провадженнях, підслідних Державному бюро розслідувань старшого радника юстиції Наливайка Миколи Ярославовича накладено штраф у розмірі 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб за неподання витребуваних судом доказів без поважних причин - скасовано.
Під час апеляційного розгляду суд встановив неправомірність застосування заходів процесуального примусу, а для доведення вказаного заявник як апелянт в силу приписів КАС України був зобов`язаний понести витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1762 грн.
А тому, колегія суддів вважає, що понесені ОСОБА_2 судові витрати , з огляду на критерії Європейського суду з прав людини щодо оцінки відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном фактично матиме своїм наслідком порушення права особи на мирне володіння своїм майном в розумінні Конвенції та не відповідає принципам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Окрім того, колегія суддів враховує, що закон містить прогалини щодо компенсування таких витрат за рахунок суб`єктів владних повноважень з боку яких відбулося таке незаконне втручання.
При цьому, інститут чи механізм розпроділу судових витрат застосовується для компенсування понесених особою витрат для захисту своїх законних прав та інтересів за рахунок сторони не на користь якої ухвалено судове рішення.
Разом із тим, в даному апеляційному провадженні відсутній такий суб`єкт за рахунок якого такі витрати можуть бути відшкодовані.
Однак, в даному випадку правовідносини склалися у зв`язку з застосуванням до заявника , який не є учасником справи, заходів процесуального примусу, а не вирішення позову по суті.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, з метою забезпечення права особи на захист від втручання в мирне володіння своїм майном, колегія суддів дійшла висновку, що наявні підстави для задоволення заяви про ухвалення додаткового судового рішення.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Заслухавши у судовому засіданні доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи заяви про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів вважає, що заява Заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Наливайка М. Я. підлягає задоволенню, а сплачені грошові кошти у вигляді судового збору поверненню заявнику.
Керуючись ст. 132, 139, 243, 252, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
Заяву Заступника начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Наливайка М. Я. про ухвалення додаткового рішення - задовольнити.
Повернути Заступнику начальника другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих центрального апарату Державного бюро розслідувань Наливайко Миколі Ярославовичу за наступними реквізитами: банк отримувача АТ "Райффайзен Банк Аваль", МФО 300335, отримувач ОСОБА_2 , ІПН отримувача НОМЕР_1 , розрахунковий рахунок НОМЕР_2 , сплачені відповідно до квитанції № 10 від 22.11.2018 грошові кошти у вигляді судового збору в сумі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.
Додаткова постанова набирає законної сили з моменту прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Повний текст додаткової постанови складено 01.08.19.
Головуючий суддя Л.В.Бєлова
Судді Н.В.Безименна,