Справа № 420/133/19
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/133/19
Головуючий в 1 інстанції: Андрухів В. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.
при секретарі -Поповій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач, ДМС), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 22.12.2018 року №431-18, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позову було зазначено, що позивач є громадянином Гвінеї , але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Позивач не може повернутися до країни своєї громадської належності через переслідування за політичні переконання.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2019 року позов задоволено частково - визнано протиправним та скасовано рішення ДМС від 22.12.2018 року №431-18; зобов`язано ДМС вирішити питання щодо надання позивачу захисту в Україні, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи сторін та апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 29.12.2012 року позивач вибув з Гвінеї авіарейсом Конакрі ( Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна). Державний кордон України перетинав 30.12.2012 року легально на підставі національного паспорту серії НОМЕР_1 , виданого Центральним управлінням кордонної поліції Конакрі 11.06.2011 року та одноразової візи типу Д серії НОМЕР_2 .

31.01.2013 року позивач звернувся до Управління у справах біженців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заява позивача прийнята до розгляду згідно Наказу Управління від 19.02.2013 року №15 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновку, що позивач не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту у відповідності ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що оформлено Висновком про відмову у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту від 19.02.2016 року.

Вказане рішення Управління обґрунтоване тим, що результатом розгляду встановлено відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину, в регіоні постійного проживання заявника наразі відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти.

Крім того, у висновку зазначено, що виїзд позивача за межі країни громадянського походження пов`язаний з метою пошуку роботи та легалізації на території України.

У висновку не заперечується, що інформація, яку надав заявник при зверненні до управління щодо політичної ситуації в країні походження, діяльності партії, її мети, цілей, організації мітингів є достовірною та послідовною, але вона є загальновідомою і міститься у мережі Інтернет. Разом з тим, заявником не зазначено додаткової інформації щодо власних обов`язків у партії.

Управління не прийняло до уваги документальне підтвердження заявника, а саме: членський квіток партії та копію повідомлення про оголошення у розшук, через відсутність фотокартки, а також зазначило, що в обох документах професія заявника вказана - «студент», в той час, як на момент видання обох документів, він навчання закінчив.

Рішенням ДМС №123-16 від 09.03.2016 року з посиланням на пункти 1 та 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», висновок Управління підтримано, у наданні позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням ДМС, позивач звернувся з позовом до суду про його скасування та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року по справі №815/1656/16, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2016 року та постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року, адміністративний позов позивача до ДМС про визнання неправомірним та скасування рішення №123-16 від 09.03.2016 року та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС №123-16 від 09.03.2016 року про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 04.07.2016 року, 23.01.2017 року ДМС прийнято рішення №03-17, яким зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення ДМС від 09.03.2016 року №123-16.

За результатами розгляду особової справи заявника №2013OD0045, Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області 20.11.2018 року складено висновок про доцільність відмовити позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням ДМС від 22.12.2018 року №431-18 з посиланням на ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», висновок ГУ ДМС в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

08.01.2019 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області за №2 від 04.01.2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виданого на підставі рішення ДМС від 22.12.2018 року №431-18.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції, враховуючи аналіз доповіді УВКБ ООН з прав людини у Гвінеї від 21.01.2016 року за 2015 рік, дійшов висновку, що позивач має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні переконання.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянств як біженців або як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п.195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року) факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Частиною 2 ст.13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов`язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ України тощо.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції аналізував та ґрунтувався на доповіді УВКБ ООН з прав людини у Гвінеї від 21.01.2016 року, в якій зазначені обставини та події які мали місце у 2015 році.

Проте, колегія суддів вважає, що для повного, всебічного та об`єктивного розгляду даного спору необхідно досліджувати інформацію по країні походження позивача станом на момент повторного розгляду ДФС заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інформацію дійсну на даний час.

Відповідно до особової справи позивача, в країні громадянської належності ( Гвінея ) позивач був членом опозиційної політичної партії «Союз демократичних сил Гвінеї» та приймав участь в антивладних акціях протесту 27.08.2012 року, які були розігнані представниками правоохоронних структур країни. Виїзд з країни здійснено через побоювання зазнати подальшого тиску та арешту з боку вищевказаних структур, які, зі слів позивача, намагалися в подальшому його розшукати. В ході опитування позивач повідомив, що має додаткові побоювання щодо повернення до Гвінеї через ймовірне переслідування з боку представників діючої влади країни за ознакою належності до етнічної групи пулар (фульбе).

З аналізу актуальної інформації по країні походження встановлено, що починаючи з 2016 року президент Гвінеї проводить постійні зустрічі з представниками опозиційних політичних сил, зокрема лідером «Союзу демократичних сил Гвінеї» ОСОБА_5 , з яким позивач ототожнює свою минулу діяльність, зазначені зустрічі спрямовані на недопущення насильства та координації спільних дій (https://www.dailymail.co.uk/wires/afp/article-3770279/Guinea-president-opposition- meet-anti-govt-protests.httnl, https://www.independent.co.ug/guinea-opposition-leader-calls-for-end-to-post-election-protests/).

Також встановлено, що станом на теперішній час політична партія «Союз демократичних сил Гвінеї» (UFDG) відіграє значну роль в політичному житті країни, зокрема її представники посідають 37 місць в Національній Асамблеї країни (https://www.indexmundi.com/guinea/government_jprofile.html)

Зазначена інформація спростовує твердження позивача (арк.12 співбесіди від 16.03.2017 року) про існування фактів переслідування навіть стосовно впливових членів вказаної політичної партії.

Відповідно до веб-сайту політичної партії «Союз демократичних сил Гвінеї» (UFDG), її президент ОСОБА_5 станом на теперішній час готується до участі у президентських виборах в країні в 2020 році (http://www.ufdgonline.org/).

Відповідно до актуальної інформації по країні походження (Бюро з питань імміграції та біженців Канади), Гвінея активно співпрацює зі світовим країнами та міжнародними організаціями з питань реінтеграції осіб, клопотання яких були відхилені, шляхом сприяння повернення до країни громадянської належності та подальшого возз`єднання із членами родин, підтримка надається навіть примусово депортованим особам (https://www.refworld.org/cgi-bin/texis/vtx/rwmain?page=search&docid=5821e22f7&skip=0&query=wanep).

Отже, з наведеної інформації можливо зробити висновок, що за час перебування позивача на території України з грудня 2012 року соціально-політична ситуація в Гвінеї не погіршилась, а навпаки стала поліпшуватися.

Щодо побоювання позивача повертатися до Гвінеї через ймовірне переслідування з боку представників діючої влади країни за ознакою належності до етнічної групи пулар (фульбе), колегія суддів зазначає, що згідно всесвітньої книги фактів ЦРУ, етнічна група пулар (фульбе) є домінуючим етносом на території Гвінеї та складає більше 30% населення країни (https://www.cia.gov/library/publications/theworldfactbook/geos/gv.htm).

З протоколу опитування вбачається, що будь-яких фактів або проявів дискримінації до позивача або членів його родини за ознакою належності до певної етнічної групи не встановлено. Також встановлено, що позивач безперешкодно та безкоштовно (бюджетна форма навчання) здобув освіту на території Гвінеї, подальше навчання не продовжив через бажання працевлаштування (арк.4 співбесіди від 16.03.2017 року). В подальшому, безперешкодно звертався до державних інстанцій Гвінеї з метою підтвердження факту народження та збору інших документів, необхідних для виїзду за кордон, інформація щодо будь-яких перепон, які б могли чинитись позивачу, за матеріалами особової справи відсутня (арк.5 співбесіди від 16.03.2017 року).

Також з матеріалів особистої справи позивача вбачається, що останній не переслідувався за ознаками раси, громадянства (підданства) або віросповідання.

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів вважає спростованим посилання позивача на елемент переслідування за ознакою належності до етнічної групи фульбе (пулар).

Щодо посилань позивача на побоювання його політичних переслідувань в Гвінеї, колегія суддів зазначає наступне.

Участь позивача в антивладних мітингах підтверджуються лише твердженнями позивача наданими усно співробітникам міграційної служби, такі докази містять лише загальновідому інформацію, а тому залишається недоведеними. Відповідно до проаналізованої інформацією по країні походження, більша кількість подібних мітингів не мала вигляду законного волевиявлення, а в свою чергу, мала ознаки масових безладів, які викликали відповідну реакцію з боку правоохоронних структур.

В той же час, політична партія «Союз демократичних сил Гвінеї» (UFDG) є офіційною на території Гвінеї, та як зазначалося вище, її члени посідають місця в Національній Асамблеї, її лідер готується до наступних президентських виборів країни та підтримує активні стосунки із діючим президентом країни.

Колегія суддів вважає, що ані під час перебування на території Гвінеї, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, політичних переконань або належності до певної соціальної групи.

За матеріалами особової справи встановлено, що позивач не зазнавав переслідування, дискримінації, насильства, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження або покарання під час проживання в країні громадянської належності. Зі слів позивача, законодавство країни громадянської належності він не порушував, до кримінальної відповідальності не притягався (арк.13 співбесіди від 16.03.2017 року, арк.4 співбесіди від 23.03.2017 року).

Також встановлено, що найближчі родичі позивача (матір та брат) залишились проживати в м. Конакрі, місце постійного проживання не змінювали, будь-яких утисків або дискримінації не зазнавали (арк.3 співбесіди від 16.03.2018 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованими побоювання позивача зазнати будь-якої шкоди у разі повернення до країни громадянської належності.

Згідно актуальною інформацією по країні походження позивача, відповідно до якої, вихідці з Гвінеї є лідерами за кількістю нелегальних мігрантів в країнах ЄС (https://regnum.ru/news/society/2506082.html), що на думку колегії суддів пояснює виїзд позивача з Гвінеї через причини, які не пов`язані із переслідуванням або побоюванням зазнати серйозної шкоди.

Таким чином, клопотання позивача не містить умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог ст.ст.3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів його життю, безпеці чи свободі в країні громадянської належності через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Крім цього, згідно пояснень позивача відібраних під час співбесіди, в жовтні 2012 року позивач особисто звертався до судових інстанцій Гвінеї для підтвердження факту народження для збирання усіх необхідних документів для оформлення української візи (арк.13 співбесіди від 16.03.2017 року, копія додаткового рішення суду стосовно акту про народження від 10.10.2012 року №13635).

Також, під час проживання в Україні в категорії шукача захисту, позивач звертався до дипломатичної установи країни своєї громадянської належності (Консульство Гвінеї в м. Києві) з метою продовження терміну дії паспортного документу, а паспортний документ серії НОМЕР_1 продовжено з 13.04.2016 року до 09.06.2021 року (арк.2 співбесіди від 23.10.2017 року, арк.1 паспортного документу). Даний факт не узгоджується з посилання позивача на те, що в Гвінеї він перебуває у розшуку правоохоронними органами.

Відповідно до Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, факт збереження паспортного документа позивача, який вважає себе біженцем, зазвичай вказує на необґрунтованість його тверджень зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця.

Таким чином, колегія суддів робить висновок, що спірне рішення ДМС від 22.12.2018 року №431-18 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є обґрунтованим та законним, оскільки судом не встановлено передбачених пунктами 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового чи тимчасового захисту.

Враховуючи наведене, колегія суддів робить висновок, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За таких підстав, оскільки суд першої інстанцій розглянув справу з порушенням норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення з прийняттям по справі нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року - скасувати, прийняти по справі нову постанову.

Відмовити в задоволенні позовних вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.