Справа № 620/1170/19
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2019 року м. Чернігів Справа № 620/1170/19

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Зазимко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - Чернігівське ОУ ПФУ) про: визнання протиправним та скасування рішення Чернігівського ОУ ПФУ про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2 , викладені у відмовах від 06.12.2018, 31.01.2019 та від 18.03.2019; визнання протиправною бездіяльності Чернігівського ОУ ПФУ щодо не призначення пенсії ОСОБА_2 ; зобов`язання Чернігівського ОУ ПФУ призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Обґрунтовуючи вимоги, позивачем зазначено про наявність усіх необхідних умов для призначення їй пенсії за віком, що зумовлює обов`язок відповідача призначити і виплачувати їй пенсію на підставі її першого звернення від 01.09.2017. При цьому вважає, що національне і міжнародне законодавство не містять жодної норми обмеження виплати пенсій по факту місця проживання особи, а тому обмеження пенсійних виплат позивачу - громадянці України, яка проживає за кордоном, свідчить про позбавлення її належного майна - пенсії.

Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Падій В.В. від 25.04.2019 у задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про розгляд справи за правилами загального позовного провадження - відмовлено, прийнято позовну заяву ОСОБА_2 до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та встановлено відповідачу для подання відзиву на позов - 15-денний строк, з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

Відповідачем, у встановлений судом строк, подано до суду відзив на позов, в якому останній проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив у його задоволенні відмовити, зазначивши, що виникнення права на пенсію пов`язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні. Таким чином, на думку відповідача, оскільки позивач постійно проживає в державі Ізраїль, а договору в області пенсійного забезпечення між країною Ізраїль та Україною не укладено, відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_2 пенсії за віком. Також відповідач звернув увагу суду на той факт, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду. Крім того зазначив, що аналогічні позовні вимоги були розглянуті Чернігівським окружним адміністративним судом у справі №825/138/18.

Ухвалою суду від 17.05.2019, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі за необґрунтованістю, оскільки підстави позову у справі №825/138/18 та у даній справі не співпадають.

Представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому останній послався на пункт 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, в якому зазначено, що встановлення залежності права на пенсійне забезпечення від факту укладення або не укладення Україною міжнародного договору з іншою державою, яку громадянин України обрав місцем свого постійного проживання, суперечить конституційним гарантіям стосовно утвердження і забезпечення прав і свобод, рівності конституційних прав громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права на соціальний захист у старості.

Ухвалою суду від 31.05.2019, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача та поновлено ОСОБА_2 з 01.09.2017 строк на звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 31.05.2019 вирішено провести розгляд справи №620/1170/19 за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.07.2019, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною секретарем судового засідання до протоколу судового засідання, відповідно до статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснено заміну відповідача у справі з Чернігівського ОУ ПФУ на Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (далі - ГУ ПФУ в Чернігівській області).

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у адміністративному позові та у відповіді на відзив.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд у їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України, яка 06.10.1999 виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де 30.04.2004 прийнята на консульський облік в Посольстві України в державі Ізраїль (м. Хайфа), що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданим 14.09.1999 органом 2500, терміном дії до 14.09.2009, який продовжено до 14.09.2019 (т.1 а.с.30-48).

Також судом встановлено, що перед виїздом за кордон позивач мешкала за адресою: АДРЕСА_1 .

У період з 02.08.1976 по 16.09.1999 позивач працювала на різних посадах у Всесоюзному науково-дослідному інституті машин для виробництва синтетичних волокон (пізніше - НВО «Хімтекстильмаш», НВП «Хімтекстильмаш», ВАТ «Хімтекстильмаш», ПАТ «Хімтекстильмаш») та відповідно за вказаний період у неї наявний трудовий стаж 23 роки, що підтверджується копією трудової книжки та довідкою про заробітну плату для обчислення пенсії (т.1 а.с.50-61).

03.08.2017 позивач через представника звернулась до Пенсійного фонду України із заявою, в якій просила визначити уповноважений територіальний орган для розгляду по суті її заяви про призначення пенсії та направити останню за належністю.

Листом від 10.08.2017 Пенсійний фонд України визначив територіальним органом для розгляду заяви позивача про призначення пенсії - Чернігівське ОУ ПФУ та направив її заяву про призначення пенсії з доданими документами, необхідними для призначення пенсії, за належністю (т.1 а.с.64-68).

01.09.2017 представник позивача, діючи на підставі нотаріальної довіреності в інтересах позивача, подав безпосередньо до Чернігівського ОУ ПФУ особисту заяву ОСОБА_2 про призначення пенсії, нотаріально посвідчену та апостильовану, що підписана особисто позивачем, підпис якої засвідчений нотаріально (т.1 а.с.70-72,219-221).

Вищевказана заява була прийнята Чернігівським ОУ ПФУ разом з усіма необхідними оригіналами документів, які були надані для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом від 01.09.2017 на супровідному листі.

Також 19.09.2017 представником позивача було надіслано до Чернігівського ОУ ПФУ оригінал довідки про заробітку плату позивача, яка необхідна для призначення пенсії (т.1 а.с.73).

Листами від 24.08.2017 №23481/06 та від 08.09.2017 №24393/02 Чернігівське ОУ ПФУ відмовило позивачу у прийнятті заяв про призначення пенсії з підстав, що позивачем не дотримана вимога особистого звернення до пенсійного органу; у позивача відсутня реєстрація на території України за місцезнаходженням відповідача; документ, що посвідчує особу позивача, не відповідає Порядку №22-1 та позивачем не надано належним чином засвідчені копії документів, а трудова книжка та паспорт громадянина України не надавались в оригіналах (т.1 а.с.74-80,217-218).

Вищевказана відмова оскаржена представником позивача до суду та рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24.05.2018 (справа №825/1387/18) позивачу відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки представником позивача не було подано до Чернігівського ОУ ПФУ оригіналу трудової книжки позивача (а.с.83-88).

08.11.2018 представником позивача особисто подано відповідачу усі необхідні оригінали документів з їх копіями, для огляду та засвідчення копій, у тому числі і оригінал трудової книжки (т.1 а.с.90-92).

Листом від 06.12.2018 №29102/02 Чернігівське ОУ ПФУ відмовило позивачу у призначенні пенсії з підстав, що позивачем не надано оригіналів паспорту громадянина України або іншого документу, що засвідчує особу ОСОБА_2 , місце її проживання (реєстрації) в Україні чи посвідку на постійне проживання (у разі, якщо заява надається іноземцем та особою без громадянства) і трудової книжки (т.1 а.с.93-97,214-216).

10.01.2019 представник позивача особисто подала Чернігівському ОУ ПФУ нотаріально посвідчені копії документів, необхідні для призначення пенсії, та оригінали останніх для огляду (т.1 а.с.99-100).

Листом від 31.01.2019 №2942/02 Чернігівське ОУ ПФУ відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком з підстав ненадання оригіналів паспорту громадянина України або іншого документу, що засвідчує особу ОСОБА_2 , місце її проживання (реєстрації) в Україні (т.1 а.с.101-102,213).

18.02.2019 представником позивача до Чернігівського ОУ ПФУ надіслані додатково нотаріально посвідчені копії документів ОСОБА_2 (т.1 а.с.104).

Листом від 18.03.2019 №7653/02 відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії з аналогічних підстав, що і у листі від 31.01.2019 №2942/02 (т.1 а.с.105-106,212).

Вважаючи протиправними відмови у призначенні пенсії, позивач звернулась до суду за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд застосовує джерела правового регулювання у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та зважає на наступне.

Так, відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон №1058- ІV).

Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 8 Закону №1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - член їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до статті 26 Закону №1058- ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема, 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно.

Судом встановлено, що на момент звернення до органів пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії - 01.09.2017 позивач відповідала умовам, передбаченим статтею 26 Закону №1058- ІV, оскільки досягла необхідного віку та мала необхідний страховий стаж.

У свою чергу, за приписами статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України від 11.12.2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-IV (в редакції до 07.10.2009), виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Винятки були встановлені для громадян, які проживають за кордоном, якщо пенсія їм призначена внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. У цих випадках пенсія виплачується і за відсутності міжнародного договору (частина 2 статті 92 Закону України від 05.11.1991 №1788-XII «Про пенсійне забезпечення»). При цьому відповідний механізм виплати таких пенсій врегульований Постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1993 №258 «Про порядок переведення пенсій громадян, які виїхали на постійне проживання до інших країн».

Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалося.

Разом з тим Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, у зв`язку з чим вони не підлягають застосуванню при вирішенні питань стосовно виплати пенсій громадянам України, які виїхали за кордон.

Таким чином, виходячи із чинного пенсійного законодавства України, особа має право на призначення, отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

Виходячи з наведених законодавчих норм, позивач, проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Оцінюючи зазначені у листах Чернігівського ОУ ПФУ від 06.12.2018 №29102/02, 31.01.2019 №2942/02 та від 18.03.2019 №7653/02 підстави для відмови у задоволенні заяви представника позивача про призначення ОСОБА_2 пенсії, суд зазначає наступне.

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 07.07.2014 №13-1) та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі - Порядок №22-1).

Пунктом 1 Порядку №22-1 передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Отже передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

З матеріалів справи випливає, що листом від 10.08.2017 Пенсійний фонд України визначив територіальним органом для розгляду заяви позивача про призначення пенсії - Чернігівське ОУ ПФУ та направив її заяву про призначення пенсії з доданими документами, необхідними для призначення пенсії, за належністю відповідачу (т.1 а.с.64-68).

Пунктом 2.1 Порядку №22-1 встановлено перелік документів, які додаються до заяви про призначенні пенсії за віком, зокрема:

- документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування;

- документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637;

- для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01.07.2000 (додатки 1, 3 до Положення); за бажанням пенсіонера ним може подаватись довідка про заробітну плату (дохід) по 30.06.2000 із зазначенням у ній назв первинних документів, на підставі яких її видано, їх місцезнаходження та адреси, за якою можливо провести перевірку відповідності змісту довідки первинним документам;

- документи про місце проживання (реєстрації) особи, та інші.

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку №22-1). Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію (пункт 2.23 Порядку №22-1).

Згідно з пунктом 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік.

Орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (пункт 4.1 розділ IV Порядку №22-1).

Заяви осіб про призначення, перерахунок, поновлення, переведення з одного виду пенсії на інший реєструються в журналі реєстрації рішень органу, що призначає пенсію. Особі або посадовій особі органом, що призначає пенсію, видається розписка із зазначенням дати прийняття заяви, а також переліку одержаних і відсутніх документів, які необхідно подати у тримісячний строк з дня прийняття заяви.

Пунктом 4.2 Порядку №22-1 встановлено, що при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності). Орган, що призначає пенсію, має право вимагати від підприємств, установ та організацій, фізичних осіб дооформлення у тримісячний строк з дня подання заяви прийнятих і подання додаткових документів, передбачених законодавством, а також перевіряти обґрунтованість їх видачі; 4) видає пам`ятку пенсіонеру, копія якої зберігається у пенсійній справі.

Згідно з пунктом 4.3 Порядку №22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії, орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію. Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації підприємства, установи, організації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження (пункт 4.7 Порядку №22-1).

Аналізуючи вищенаведені норми права, суд дійшов висновку, що підставою для вчинення дій, спрямованих на призначення пенсії за віком, є відповідна заява особи та додані до неї необхідні документи, подані до уповноваженого органу ПФУ в установленому порядку.

Чернігівське ОУ ПФУ у листах від 06.12.2018 №29102/02, 31.01.2019 №2942/02 та від 18.03.2019 №7653/02 як на підстави для відмови у задоволенні заяви представника позивача про призначення ОСОБА_2 пенсії посилалось на ненадання оригіналів: паспорту громадянина України або іншого документу, що засвідчує особу ОСОБА_2 , місце її проживання (реєстрації) в Україні чи посвідку на постійне проживання (у разі, якщо заява надається іноземцем та особою без громадянства) і трудової книжки (т.1 а.с.93-97,101-102, 105-106,212,213,214-216).

Щодо ненадання оригіналу паспорту громадянина України або іншого документу, що засвідчує особу ОСОБА_2 , місце її проживання (реєстрації) в Україні чи посвідку на постійне проживання (у разі, якщо заява надається іноземцем та особою без громадянства), суд зазначає, що подавати оригінал паспорта ОСОБА_2 її представник не має повноважень, оскільки це паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який є документом, що посвідчує особу і підтверджує громадянство України особи, на яку він оформлений, і дає право цій особі на виїзд з України і в`їзд в Україну. Суд зауважує, що передавати свій паспорт іншій особі в користування заборонено.

Водночас суд звертає увагу, що приписи Порядку №22-1 не вимагають додавати до заяви про призначення пенсії оригінал паспорту.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку №22-1 особа, яка звертається за пенсією, повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію (пункт 2.23 Порядку №22-1).

В даному випадку звертався із заявою уповноважений представник позивача, який мав при собі оригінал власного паспорту і довіреності, посвідченої нотаріально, та подав нотаріально посвідчену копію паспорту громадянина України для виїзду за кордон - заявника (т.1 а.с.30-48), з якої вбачається, що ОСОБА_2 є громадянкою України, дата її народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 , також паспорт містить відмітки, що позивач постійно проживає в Ізраїлі та перебуває на консульському обліку в Посольстві України в державі Ізраїль (м. Хайфа), що повністю відповідає вимогам, зазначеним у Порядку №22-1 щодо підтвердження інформації про особу позивача, місце її проживання та вік, як того вимагають вищевказані пункти 2.9 та 2.23 Порядку №22-1.

Відповідно до статті 5 Закону України від 18.01.2001 №2235-III «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України є: паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тимчасове посвідчення громадянина України, дипломатичний паспорт, службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи на повернення в Україну.

Суд зауважує, що Порядок №22-1 не містить вимоги щодо виду паспорту, який необхідно пред`являти заявнику, коли він звертається з заявою про призначення/поновлення пенсії, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що подаватись може як внутрішній паспорт громадянина України, так і паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

До того ж, відповідно до підпункту б пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України від 20.11.2012 №5492-VI «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» паспорт громадянина України для виїзду за кордон є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Також суд встановив, що як на момент подання заяви про призначення пенсії, так і на момент ухвалення рішення у даній справі, паспорт громадянина України для виїзду за кордон - позивача є дійсним (до 14.09.2019).

Враховуючи вищевикладене, суд вважає безпідставними посилання відповідача на ненадання оригіналу паспорта громадянина України або іншого документу, що засвідчує особу ОСОБА_2 , місце її проживання (реєстрації) в Україні чи посвідку на постійне проживання (у разі, якщо заява надається іноземцем та особою без громадянства) під час подання уповноваженим представником позивача документів для призначення позивачу пенсії.

Крім того суд відхиляє посилання відповідача на неподання представником позивача оригіналу трудової книжки, оскільки у судовому засіданні встановлено, що останнім було подано копію трудової книжки, нотаріально посвідчену, та оригінал для огляду, а відповідно до пункту 2.23 Порядку №22-1 документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування рішень Чернігівського ОУ ПФУ про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2 , викладених у відмовах від 06.12.2018, 31.01.2019 та від 18.03.2019.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити їй пенсію за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії), суд зазначає наступне.

У відзиві на адміністративний позов відповідач посилається на той факт, що позивач постійно проживає в державі Ізраїль, а договору в області пенсійного забезпечення між країною Ізраїль та Україною не укладено, тому відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_2 пенсії за віком.

Разом з тим суд відхиляє вищевказане посилання, оскільки імперативність заборони обмежувати чи позбавляти можливості реалізації громадянами України їх конституційного права на соціальне забезпечення у взаємозв`язку з дійсним місцем проживання особи також кореспондується з правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеною в пункті 52 рішення від 07.02.2014 у справі №10441/06 «Пічкур проти України».

Також, у Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 зазначено, що оспорюваними положеннями пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» створено правову ситуацію, у якій громадяни, які працювали на території України, сплачували страхові внески і отримали право на пенсію, але обрали постійним місцем проживання державу, з якою Україна не уклала міжнародний договір щодо виплати громадянам України пенсій, зароблених в Україні, позбавлені можливості їх одержувати. При цьому наголошується, що вказані положення Закону суперечать приписам Конституції України щодо неможливості скасування конституційних прав і свобод, рівності конституційних прав і свобод громадян незалежно від місця проживання, гарантування піклування та захисту громадянам України, які перебувають за її межами, права громадян на соціальний захист у старості.

Отже, виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні або відсутність міжнародного договору, ратифікованого Верховною Радою України; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами, що також передбачено в статті 46 Конституції України.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» підстави для припинення права особи на отримання пенсії відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість вищевказаних посилань відповідача у відзиві на адміністративний позов, оскільки Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 не передбачено таких підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії, як проживання за кордоном - в Ізраїлі та відсутність міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 18.09.2018 у справі №522/535/17, від 19.09.2018 у справі №766/1519/17, від 31.01.2019 у справі №520/9721/16-а, від 12.03.2019 у справі №127/2126/17 та від 13.06.2019 у справі №204/1134/17 (2а/204/91/17), висновки якого, в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначено, що право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Відповідно до частини 1 статті 45 Закону №1058-IV та частини 1 статті 83 Закону №1788-XII пенсія призначається, зокрема, з дня звернення за пенсією.

Враховуючи, що ОСОБА_2 , як громадянка України, незалежно від її проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, та за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний призначити їй пенсію за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії).

Суд враховує, що відповідач відмовив у призначені позивачу пенсії виключно через недоліки документів, які додані до заяви про призначення пенсії, без висновків про відсутність у позивача права на пенсію.

Оскільки вирішення питання про наявність в особи права на пенсію, а також визначення її розміру відповідно до законодавства належить до повноважень відповідних територіальних управлінь Пенсійного фонду, а останнім позивачу відмовлено у призначенні пенсії, суд вважає за можливе зобов`язати ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії).

У свою чергу суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності Чернігівського ОУ ПФУ щодо не призначення пенсії ОСОБА_2 , оскільки, згідно з загальними засадами права, дії суб`єкта владних повноважень - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень, а бездіяльність - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, натомість у даних правовідносинах відповідачем прийнято рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії, тобто вчинена дія, а отже відсутня бездіяльність.

Також не підлягає задоволенню і позовна вимога про зобов`язання Чернігівського ОУ ПФУ виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів, оскільки обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

При цьому суд звертає увагу на те, що права позивача в частині виплати їй пенсії за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів на час розгляду даної справи не порушені, оскільки пенсію позивачу не призначено, а суд не може під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 2 статті 2 та частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України.

З урахуванням зазначеного суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування рішень Чернігівського ОУ ПФУ про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2 , викладені у відмовах від 06.12.2018, 31.01.2019 та від 18.03.2019; зобов`язання ГУ ПФУ в Чернігівській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії).

Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню частково, то суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Чернігівській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 384,20 грн.

Керуючись статтями 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії -задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати рішення Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_2 , викладені у відмовах від 06.12.2018, 31.01.2019 та від 18.03.2019.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області призначити ОСОБА_2 пенсію за віком з 01.09.2017 (з дати першого звернення за призначенням пенсії).

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області на користь ОСОБА_2 судовий збір у сумі 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 293, 295 - 297 та підпунктом 15.5 пункту 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України, через Чернігівський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду у повному обсязі виготовлено 01.08.2019.

Позивач: ОСОБА_2 , адреса для листування: « ОСОБА_3 . Юридичний офіс (Ізраїль- Україна )» , пр -т Соборний, 160, офіс 10.23, м. Запоріжжя, 69005 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, вул. П`ятницька, 83а, м. Чернігів, 14005, код ЄДРПОУ - 21390940.

Суддя В.В. Падій