Справа № 1.380.2019.002796
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року № 857/6806/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Курильця А.Р.,

при секретарі судового засідання - Пильо І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 6 червня 2019 року у справі №1.380.2019.002796 (суддя Карп`як О.О., м.Львів) за його позовом до Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - ОСОБА_2 , про визнання протиправними дій і скасування актів, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ожидівської сільської ради Буського району Львівської області (далі - Сільська рада) та Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (далі - Головне управління) в якому просив:

визнати дії Сільської ради та Головного Управління протиправними щодо складання державного акту на право приватної власності на землю від 13.12.1999 серії НОМЕР_1 (далі - Державний акт) та акту встановлення і узгодження меж земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_2 25.11.2014 (далі - Акт) із грубим порушенням чинного законодавства;

визнати протиправними та скасувати Державний акт та Акт;

зобов`язати Сільську раду та Головне Управління привести земельні ділянки двох домогосподарств ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до попередніх розмірів: ширина земельної ділянки ОСОБА_2 від дороги - 13,6 м, межа між земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рівно по середині спільної криниці; повернення ОСОБА_3 частини самозахопленого саду з боку ОСОБА_2 , шляхом проведення замірів, складенням обрисів із встановленням межованих знаків за безпосередньої участі ОСОБА_1 .

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 6 червня 2019 року відмовлено у відкритті провадження в справі.

Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить таку скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В доводах апеляційної скарги посилаючись на окремі обставини справи вказує, що спір є публічно-правовим та має розглядатися в порядку Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС). Зазначає, що третя особа ОСОБА_2 не могла сама виготовити та завірити належним чином гербовою печаткою Державний акт та Акт. Відтак, оскаржуються дії органів місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Відповідачі та третя особа відзиву на апеляційну скаргу не подали. Проте, Головним управління направлено клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника у зв`язку з відрядженням останнього до іншого суду на розгляд справи.

Сільська рада та третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до частини другої статті 313 КАС, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених учасників справи про дату, час і місце її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що вказаний спір не є публічно-правовим, а тому має вирішуватися судами в порядку цивільного судочинства, за правилами якого можливий одночасний розгляд вимог про визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, а також захисту приватного права позивача.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм процесуального права з огляду на таке.

Зі змісту позову видно, що у АДРЕСА_1 знаходиться батьківська спадщина після померлої матері позивача - ОСОБА_3 : житловий будинок із господарськими спорудами на 0,23 га землі, де скаржник є землекористувачем.

13.12.1999 головою Ожидівської сільської ради народних депутатів О.Гнідь, на ім`я ОСОБА_4 видано Державний акт. Актом встановлено і узгоджено межі земельної ділянки за кадастровим номером № НОМЕР_2 .

Обґрунтовуючи вимоги наведені у позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що Державний акт сусідами ОСОБА_2 був складений таємно, із грубим порушенням чинного законодавства, на підставі Акту, де підпис від імені ОСОБА_3 був підроблений невідомою особою зі сторони відповідачів.

Також зазначає, що з листа Головного управління від 08.11.2018 вбачається, що при оформлені правовстановлюючих документів на право власності на земельну ділянку мало місце підробка підпису.

За приписами статті 171 КАС (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтям 160, 161, 172 цього Кодексу; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); чи немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 170 КАС суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі якщо позов не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням пункту 2 частини першої статті 4 цього ж Кодексу публічно-правовий спір - це спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Наведене викладене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №11-613апп18.

Апелянт у позовній заяві, як на підставу для скасування Державного акта та Акта зазначає, що такі видано всупереч нормам чинного законодавства України.

При цьому, Державний акт виданий ОСОБА_4 , у якому, як зауважує позивач розмір її земельної ділянки становить 0,21 га, а у Акті вказано 0,2232 га, що свідчить про самовільне захоплення ОСОБА_2 , яка у 2013 році набула права власності, в тому числі і на спірну земельну ділянку, відповідно до договору дарування, частини земельної ділянки, що перебуває у користуванні ОСОБА_1 .

Тобто позивач фактично оскаржує набуття права власності спірною земельною ділянкою ОСОБА_4 , а в подальшому і ОСОБА_2 .

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно вказав на те, що у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.

Тому розглядуваний спір не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки Державний акт посвідчує факт права власності на земельну ділянку ОСОБА_4 , тобто виникає із приватних майнових відносин, а відтак даний позов не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Положеннями статті 16 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали; далі - ЦК) встановлено, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно з частини першої статті 21 ЦК суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 6 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні по справі «Занд проти Австрії» висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів».

Таким чином, враховуючи суть спірних відносин у даній справі суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказаний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підсумовуючи, враховуючи вимоги перелічених вище правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанцій, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 6 червня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді О. М. Гінда
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 1 серпня 2019 року.