Справа № 800/133/15
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

08 липня 2019 року

м. Київ

справа № 800/133/15

адміністративне провадження № П/9901/349/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду :

головуючого судді-доповідача Саприкіної І. В.,

суддів Єзерова А. А., Стародуба О. П., Стеценка С. Г., Тацій Л. В.,

за участю:

секретаря судового засідання - Корецького І. О.,

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представника відповідача (Президента України) - Гуцала Д. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання незаконним та скасування рішення,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України з адміністративним позовом до Президента України, у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження Президента України від 24 березня 2015 року № 277/2015-рп у частині його звільнення з посади голови Дубенської районної державної адміністрації Рівненської області (далі - голова Дубенської РДА, РДА відповідно) за п. 72 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпПУ) з підстав, передбачених Законом України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон № 1682-VII);

- зобов`язати відповідача змінити формулювання причини звільнення та вважати позивача звільненим за ч. 4 ст. 9 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (далі - Закон № 586-XIV).

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що, на його думку, критерії здійснення очищення влади, визначені ст. 3 Закону № 1682-VII, не можуть бути застосовані щодо нього, оскільки він у зазначений у цьому Законі період (з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року) перебував на посаді голови Дубенської РДА менше двох місяців (з 27 грудня 2013 року).

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 24 квітня 2015 року відкрив провадження у цій справі, а ухвалою від 16 червня 2015 року зупинив провадження до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України за результатом розгляду справи за конституційними поданнями Верховного Суду України та 47 народних депутатів щодо конституційності положень Закону № 1682-VII.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

На підставі підп. 5 п. 1 розд. VII «Перехідні положення» КАС України позовні заяви та апеляційні скарги на судові рішення в адміністративних справах, які подані до Вищого адміністративного суду України як суду першої або апеляційної інстанції та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ураховуючи наведене вище, позовну заяву ОСОБА_1 було передано до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

15 січня 2018 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду постановив ухвалу, якою розпочав розгляд цієї справи спочатку за правилами спрощеного позовного провадження після його поновлення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 01 квітня 2019 року поновив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Президента України про визнання незаконним та скасування рішення, оскільки існування залежності та/чи взаємозв`язку між причинами, через які було зупинено провадження у цій справі, не пов`язані з обставинами, що стали підставами для її прийняття, а тому не можуть бути перешкодою для їх судового дослідження та надання правової оцінки.

11 квітня 2019 року до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від представника Президента України - Гуцала Д. С. надійшов відзив на адміністративний позов, у якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки на момент видання спірного Розпорядження існували підстави для звільнення ОСОБА_1 за Законом № 1682-VII, імперативні положення якого є пріоритетними. Тобто, Розпорядження Президента України від 24 березня 2015 року № 277/2015-рп видано за наявності відповідних правових підстав, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

08 травня 2019 року ОСОБА_1 подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду заяву про залишення без розгляду позовну вимогу про зобов`язання Президента України змінити формулювання причини звільнення (припинення повноважень) та вважати його звільненим згідно з ч. 4 ст. 9 Закону № 586-XIV.

Того ж дня позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив викласти його вимоги в такій редакції:

- визнати протиправним та скасувати Розпорядження Президента України від 24 березня 2015 року № 227/2015-рп у частині звільнення ОСОБА_1 з посади голови Дубенської РДА за п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ з підстав, передбачених Законом № 1682-VII;

- поновити його на посаді голови Дубенської РДА та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період з 30 березня 2015 року по день постановлення рішення в сумі 732 953,72 грн.

У судовому засіданні позивач уточнив, що вказані вище заяви про залишення частини позову без розгляду та його збільшення подані ним з метою зміни позовних вимог у порядку ст. 47 КАС України, а тому просив суд вважати остаточними його вимоги, зазначені в заяві від 08 травня 2019 року.

За приписами ч. 1 та 3 ст. 47 КАС України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Розглянувши заяви ОСОБА_1 про залишення без розгляду (зменшення) частини позову та про збільшення позовних вимог, ураховуючи наведені позивачем у судовому засіданні уточнення до цих заяв, колегія суддів дійшла висновку щодо їх обґрунтованості та відповідності положенням КАС України, а тому вважає за можливе розглядати цю справу з урахуванням останньої редакції вимог позивача, зазначених у заяві від 08 травня 2019 року.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 підтримали позов та просили його задовольнити з викладених у ньому мотивів. За позицією позивача спірне Розпорядження є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки Президентом України не зазначено жодної конкретної підстави його звільнення з посади, а міститься лише посилання на Закон № 1682-VII. Також ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване Розпорядження є протиправним тому, що воно видане відповідачем більше ніж через шість місяців після внесення Кабінетом Міністрів України подання від 20 червня 2014 року № 7875/0/2-14 про звільнення голів РДА, зокрема й ОСОБА_1 .

Представник Президента України - Гуцал Д. С. заперечив проти вимог позивача й зазначив, що доводи позову не ґрунтуються на вимогах законодавства, а оскаржуване Розпорядження винесене Президентом України відповідно до положень Конституції та законів України.

Перевіривши матеріали позовної заяви, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується цей позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, колегія суддів встановила таке.

Президент України ОСОБА_3 Розпорядженням від 27 грудня 2013 року № 401/2013-рп призначив ОСОБА_1 на посаду голови Дубенської РДА.

18 червня 2014 року новообраний Глава держави Порошенко П. О. звернувся до Прем`єр-міністра України з листом, у якому просив внести на його розгляд подання про звільнення голів місцевих державних адміністрацій у зв`язку із закінченням у ОСОБА_3 повноважень Президента України.

На виконання зазначеного листа Кабінет Міністрів України вніс Президентові України подання від 20 червня 2014 року № 7875/0/2-14 про звільнення голів РДА, у тому числі й ОСОБА_1

16 жовтня 2014 року набрав чинності Закон № 1682-VII, положеннями якого було передбачено здійснення заходів щодо очищення влади шляхом заборони посадовим та службовим особам (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування брати участь в управлінні державними справами.

24 березня 2015 року Президент України видав Розпорядження № 277/2015-рп, яким звільнив ОСОБА_1 з посади голови Дубенської РДА з підстав, передбачених Законом № 1682-VII (п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ).

На виконання зазначеного Розпорядження голова Дубенської РДА ОСОБА_1 видав розпорядження від 27 березня 2015 року № 40 к, яким припинив виконання своїх повноважень відповідно до п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ.

Вважаючи, що Розпорядження Президента України від 24 березня 2015 року № 277/2015-рп є незаконним, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом про скасування такого Розпорядження, поновлення його на посаді голови Дубенської РДА та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши пояснення сторін, перевіривши доводи позивача і надані на противагу їм аргументи представника Президента України (новообраний Президент України не змінив правової позиції щодо цього позову), колегія суддів вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ч. 4 ст. 118 Конституції України та п. 2, 4 ч. 2 ст. 9 Закону України від 09 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» повноваження голів місцевих державних адміністрацій можуть бути припинені Президентом України у разі: подання Прем`єр-міністра України; з інших підстав, передбачених цим та іншими законами України. Таке повноваження Президент України реалізує шляхом прийняття відповідного розпорядження.

Конституційний Суд України у Рішенні від 27 лютого 2001 року № 1-рп/2001 зазначив, що реалізація зазначеного вище повноваження Президента України зумовлена лише однією конституційною вимогою - наявністю подання Кабінету Міністрів України.

З матеріалів справи вбачається, що прийняттю спірного Розпорядження передувало внесення Кабінетом Міністрів України на розгляд Президента України подання від 20 червня 2014 року № 7875/0/2-14, у якому запропоновано звільнити, зокрема, ОСОБА_1 з посади голови Дубенської РДА.

Разом з цим, зазначене вище подання Кабінету Міністрів України позивач не оскаржував, тобто правомірність та обґрунтованість такого подання під сумнів не ставиться.

Суд звертає увагу, що строки розгляду Президентом України подання Кабінету Міністрів України від 20 червня 2014 року № 7875/0/2-14 не є предметом цього судового розгляду, оскільки позивач не оскаржує бездіяльність відповідача щодо його нерозгляду. Однак таке питання слід з`ясувати, адже воно охоплюється процедурою прийняття спірного Розпорядження, що є одним із аргументів ОСОБА_1 , висунутого ним у підтримку своєї правової позиції.

При цьому, ані Конституцією, ані законами України не встановлено строк розгляду Президентом України подання Кабінету Міністрів України про звільнення голів місцевих державних адміністрацій, а тому посилання позивача на тривалість строку розгляду питання про його звільнення, як порушення процедури, колегія суддів вважає безпідставними.

Також колегія суддів зазначає, що наведеними вище законодавчими нормами не передбачено й створення Комісій чи проведення спеціальних перевірок для визначення підстави звільнення Президентом України голів місцевих державних адміністрацій, а тому доводи позивача стосовно цих обставин суд також вважає необґрунтованими.

Як зазначалось вище, єдиною законодавчою вимогою для прийняття Розпорядження є подання Кабінету Міністрів України, яке було внесено на розгляд Президента України 20 червня 2014 року.

Таким чином, Президент України під час прийняття оскаржуваного розпорядження діяв у межах повноважень із дотриманням порядку вирішення питання про звільнення позивача з посади.

Пунктом 72 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути припинений з підстав, передбачених Законом № 1682-VII.

За приписами ч. 3 ст. 1 Закону № 1682-VII протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у ч. 1, 2, 4 та 8 ст. 3 цього Закону.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 3 Закону № 1682-VII заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням, а саме: Голови Ради міністрів Автономної Республіки Крим, голови обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації, їх перших заступників, заступників голови районної державної адміністрації, районної в місті Києві державної адміністрації.

Разом з цим, зазначеною вище законодавчою нормою не визначено мінімального або максимального строку перебування осіб на зазначених посадах.

За таких обставин колегія суддів вважає безпідставними аргументи ОСОБА_1 про нерозповсюдження на нього приписів Закону № 1682-VII у зв`язку з тим, що він перебував на посаді голови Дубенської РДА менше двох місяців.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_1 , що Президент України протиправно не зазначив у спірному Розпорядженні конкретної підстави для звільнення його з посади голови Дубенської РДА та посилання на статтю Закону, яка ним порушена, з огляду на слідуюче.

Як убачається з оскаржуваного Розпорядження, ОСОБА_1 був звільнений з посади голови Дубенської РДА на підставі п. 72 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ на виконання норми Закону № 1682-VII, тобто підставу для такого звільнення вказано.

При цьому звільнення позивача з посади відбулося на виконання імперативних законодавчих вимог щодо проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні, що і слугує самостійною підставою для звільнення позивача із займаної посади.

З матеріалів справи вбачається, що в лютому 2014 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням. Однак звільнений із займаної посади не був, а тому підпадає під дію Закону № 1682-VII.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби таке рішення достатньою мірою висвітлювало мотиви, на яких воно ґрунтується. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення й мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Разом з цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

Таким чином, підсумовуючи встановлені судом обставини, надавши оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи та всім аргументам позивача, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що Розпорядження Президента України від 24 березня 2015 року № 277/2015-рп, яким ОСОБА_1 звільнено з посади голови Дубенської РДА з підстав, передбачених Законом № 1682-VII, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим вимога позивача про визнання незаконним та скасування такого Розпорядження є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Не підлягають задоволенню й вимоги ОСОБА_1 про поновлення його на посаді голови Дубенської РДА та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі вимоги є похідними.

За правилами ст. 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.

Ураховуючи викладене, керуючись ст. 22, 241- 246, 255, 266, 295 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Президента України про визнання незаконним та скасування рішення відмовити.

Рішення Верховного Суду як суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на судове рішення Верховного Суду подається безпосередньо до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І. В. Саприкіна

Судді

А. А. Єзеров

О. П. Стародуб

С. Г. Стеценко

Л. В. Тацій