Справа № 500/214/19
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4412/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Макарика В.Я., Пліша М.А.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

позивач: не з`явився,

відповідач: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі № 500/214/19 за адміністративним позовом Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області про скасування постанов,-

суддя в 1-й інстанції - Подлісна І.М.,

час ухвалення рішення - 12.03.2019 о 10:07:54 год.,

місце ухвалення рішення - м. Тернопіль,

дата складання повного тексту рішення - 13.03.2019,-

В С Т А Н О В И В:

17 січня 2019 року позивач - Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області звернулося до суду з адміністративним позовом до відповідача - Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області та просив скасувати постанову про стягнення виконавчого збору №53388746 від 20 грудня 2018 року та постанову про відкриття виконавчого провадження №57955312 від 20 грудня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувало виконавче провадження ВП №53388746 по примусовому виконанню виконавчого листа виданого Тернопільським міськрайонним судом від 07 лютого 2017 року у справі №607/6291/16-а. У зв`язку із заявою стягувача, 29 березня 2017 року відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Позивач вказує, що в даному випадку примусового виконання рішення не відбулось, а відтак, в порушення ч.3 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» 20 грудня 2018 року державним виконавцем безпідставно винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору ВП №53388746. Окрім того, зазначає, що постанова про стягнення виконавчого збору винесена лише 20 грудня 2018 року, тобто в порушення строку передбаченого ч.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». За таких підстав, вважає оскаржувані постанови протиправними та такими, що підлягають скасуванню.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач - Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області оскаржило його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що 27 березня 2017 року відповідачем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу в зв`язку з поданням заяви стягувача щодо повернення виконавчого документа. Зазначає, що згідно вимог п.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону) 11, 14, і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленого цим Законом. Таким чином апелянт вважає, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки обставинам справи, а саме те, що постанова про повернення виконавчого документа стягувану на підставі його заяви винесена 27 березня 2017 року, а постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 14892,00 грн. винесена аж 20 грудня 2018 року. Крім того, звертає увагу, що статтею 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Однак, рішення суду у справі №607/6291/16-а органом державної виконавчої служби в примусовому порядку не виконувалось та заходи щодо примусового виконання не проводились.

31 травня 2019 року відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на безпідставність доводів апелянта та просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року - без змін.

Згідно частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України).

Заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувало виконавче провадження №53388746 з примусового виконання виконавчого листа виданого Тернопільським міськрайонним судом 07 лютого 2017 року №607/6291/16-а про зобов`язання Тернопільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області здійснити з 10 січня 2016 року перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 в розмірі 90% суми заробітної плати, зазначеної в довідці прокуратури Тернопільської області №74 від 18 квітня 2016 року, без обмеження пенсії максимальним розміром.

13 лютого 2017 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника зобов`язано виконати рішення суду протягом 10 робочих днів та вказано стягнути з боржника виконавчий збір.

29 березня 2018 року державним виконавцем на підставі заяви стягувача від 27 березня 2018 року, винесено постанову про повернення виконавчого документа.

В подальшому, заступником начальника управління з питань державної виконавчої служби - начальником управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області проведена перевірка своєчасності, правильності і повноти вжитих заходів виконавчого провадження №53388746, за результатами чого винесена постанова про результати перевірки виконавчого провадження №53388746 від 05 грудня 2018 року, пунктами 1-3 якої постановлено: «Дії заступника начальника Управління - начальника Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області визнати такими, що вчинені із порушенням вимог п.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження». Скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу від 29 березня 2017 року. Зобов`язати заступника начальника Управління - начальника Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області привести у відповідність вимогам ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження №53388746, шляхом винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та зверненням до примусового виконання».

20 грудня 2018 року на виконання постанови про перевірку виконавчого провадження №53388746 від 05 грудня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору, на підставі якої 20 грудня 2018 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №57955312 про стягнення з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області виконавчого збору у розмірі 14892,00 грн..

Не погоджуючись з винесеними постановами суб`єкта владних повноважень, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача відсутні підстави не стягувати з боржника Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України виконавчого збору у виконавчому провадженні №53388746, оскільки частина третя статті 40 Закону №1404-VIIIє спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а тому загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону - не можуть застосовуватися, таким чином постанова про стягнення виконавчого збору №53388746 від 20 грудня 2018 року та постанова про відкриття виконавчого провадження №57955312 від 20 грудня 2018 року є правомірними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Вимогами ч.1ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч. 1та ч. 2 ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VІІІ.

Згідно ст.1 Закон України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»

Відповідно до ч.5та ч. 6 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст. 27 цього Закону.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Згідно до вимог ч.1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Відповідно до вимог ч.3 та ч. 5 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», за примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання та водовідведення за спожиті енергоносії», а також згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.

Згідно ч.9 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі п.9 ч.1ст. 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до вимог п.9 ч.1ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання, яке виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа. Відтак, одночасно з відкриттям виконавчого провадження виконавець повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до ч.4 ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення , якщо: 1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання); 2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання; 3) боржника визнано банкрутом; 4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) юридичну особу - боржника припинено; 6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до ст. 26 цього Закону; 7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень; 8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим; 9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем; 10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Згідно частини третьої статті 40 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що частина третя статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» є спеціальною нормою, яка регулює окремі випадки стягнення виконавчого збору, а отже загальні правила встановлені частинами першою та другою статті 27 зазначеного Закону - не можуть застосовуватися.

Як вбачається з матеріалів справи, стягувач відповідно до пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» звернувся з заявою про повернення виконавчого документу, а тому в даному випадку настають наслідки, передбаченні частиною третьою статті 40 даного Закону.

Колегія суддів звертає увагу, що примусове виконання судового рішення розпочинається з моменту прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження, якщо інше не передбачено законом, жодних передбачених Законом підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження на час винесення державним виконавцем оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження відповідач не мав та судом таких не встановлено.

Таким чином, оскільки на час винесення оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження відомості про виконання боржником рішення суду в добровільному порядку у державного виконавця були відсутні, а стягнення виконавчого збору при відкритті виконавчого провадження є прямим обов`язком державного виконавця, а тому колегія суддів вважає, що відповідач здійснюючи стягнення з боржника - Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України виконавчого збору у виконавчому провадженні №53388746 діяв на підставі і в межах норм чинного законодавства.

З врахуванням вищенаведених мотивів, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що виконавчий збір не підлягає стягненню, так як ніяких дій по виконанню виконавчого документа відповідачем не проводилось

Щодо порушенням строку встановленого п.3 чт.40 Закону №1404-VIII при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими та зазначає наступне.

У відповідності до абз.2 ч.3 ст.74 Закону №1404-VIII начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

05 грудня 2018 року заступником начальника управління з питань державної виконавчої служби - начальником управління Державної виконавчої служби ГТУЮ у Тернопільській області винесена постанова про результати перевірки виконавчого провадження №53388746, якою : 1) дії заступника начальника Управління - начальника Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Тернопільській області визнано такими, що вчинені з порушенням вимог п.3 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження»; 2) скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувача від 29 березня 2017 року; 3) зобов`язано заступника начальника Управління - начальника Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Тернопільській області привести у відповідність вимогам ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження №53388746, шляхом винесення постанови про стягнення з боржника виконавчого збору та звернути до примусового виконання. Крім того, у пункті 5 зазначено, що вищезазначена постанова може бути оскаржена до вищестоящої особи, або до суду в 10 денний термін.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, постанова про результати перевірки виконавчого провадження №53388746 оскаржена позивачем не була.

Таким чином, колегія суддів вважає, що на виконання вищезазначеної постанови про перевірку виконавчого провадження, державним виконавцем правомірно було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, на підставі якої 20 грудня 2018 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП №57955312 про стягнення з Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області виконавчий збір у розмірі 14892,00 грн..

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що державний виконавець діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» та у межах наданих йому повноважень, а тому жодних підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору №53388746 від 20 грудня 2018 року та постанови про відкриття виконавчого провадження №57955312 від 20 грудня 2018 року колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09 грудня 1994 року Справа «РуїзТоріха проти Іспанії» (серія А, №303А) Суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з вищенаведених мотивів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ч.1ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись, ч. 4 ст. 229, ч. 3 ст.243, ст.ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України , суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Тернопільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі № 500/214/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді В. Я. Макарик
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 30.07.2019.