Справа № 9901/337/19
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

25 липня 2019 року

м. Київ

справа № 9901/337/19

адміністративне провадження № П/9901/337/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді-доповідача: Яковенка М. М.,

суддів: Єресько Л. О., Мельник-Томенко Ж. М., Шевцової Н. В., Шишова О. О.,

секретар судового засідання: Лещенко Т. П.,

по справі № П/9901/337/19;

учасники справи:

позивач, представник позивача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідача - Пантюхова Л. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України про визнання дискримінаційним та незаконним рішення Президента України та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

18 червня 2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з позовом до Президента України (надалі - відповідач) в якому просив суд:

визнати дискримінаційним та протиправним рішення Президента України про відмову у помилуванні засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , який відбуває покарання у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)», про яке Департамент з питань помилування Адміністрації Президента України повідомив засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 у листі від 21 грудня 2018 року № 21-2035/15;

зобов`язати Президента України повторно розглянути клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про його помилування.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він відбуває покарання у державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» у виді довічного позбавлення волі починаючи з 01 листопада 1994 року. Він став на шлях виправлення, займається суспільно - корисними справами, є організатором християнського реабілітаційного центру, редактором газети, автором книги «У останній черти», має доньку. У листопаді 2018 року він звернувся до Президента України з клопотанням про помилування. Був сформований необхідний пакет документів та переданий до Адміністрації Президента. За наслідками розгляду документів про помилування, Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента України за вих. № 21-2035/05 в адміністрацію установи відбування покарань був спрямований лист від 21 грудня 2018 року, з яким позивача було ознайомлено 27 грудня 2018 року, в якому повідомлялось про відмову у помилуванні. Підставами для такої відмови, було зазначено ступінь тяжкості та обставини вчинених злочинів.

Вважає, що з огляду на вимоги Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», враховуючи Конституцію України, ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має місце дискримінація, яка полягала у тому, що у порівняні його з іншою особою ОСОБА_3 , який також був засуджений до довічного позбавлення волі за схожі злочини та відбував покарання в цій самій установі, але який не мав таких позитивних даних, як позивач, останньому було задоволене клопотання про помилування та 30 жовтня 2017 року виданий Указ Президента України № 345 про помилування ОСОБА_3.

Окрім того, посилається на відповідні рішення та практику Європейського Суду з прав людини, за якими висловлена позиція щодо недоліків та критики інституту помилування, неоднакових підходів при вирішенні таких питань, не прозорістю та не передбачуваністю такої системи, упередженість до одних та прихильність до інших осіб, що вказує на дискримінацію.

З огляду на викладене, вважає, що прийняте Президентом України рішення про відмову в помилуванні є дискримінаційним та протиправним, в зв`язку з чим повинен повторно розглянути його клопотання про помилування.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 червня 2019 року визначений склад колегії суддів: Яковенко М. М. (суддя-доповідач), Єресько Л. О., Мельник - Томенко Ж. М., Шевцова Н. В., Шишов О. О.

09 липня 2019 року через канцелярію Суду від представника сторони відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву, який вмотивований тим, що адміністрацією Президента України правомірно відмовлено у задоволенні клопотанні про помилування з огляду на ступінь тяжкості та обставин вчинених ОСОБА_1 злочинів. Доводи позивача щодо допущенної стосовно нього дискримінації вважають безпідставними. У позивача є правова можливість знову подати клопотання про помилування після спливу строку встановленого законом. Просив у задоволенні позову відмовити.

22 липня 2019 року ОСОБА_1 додатково надано письмове пояснення до позову з проханням задовольнити позов та матеріали, що характеризують позивача та його суспільно-корисну діяльність під час відбування покарання.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримавши доводи надісланого на адресу суду відзиву на позовну заяву. Наголошував на безпідставності ототожнення з питання помилування позивача та ОСОБА_3 , до якого застосований акт помилування Президента України про помилування. Президенту України доповідалось про відмову у помилуванні позивача.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, наданий відповідачем відзив на позовну заяву встановила наступне.

ОСОБА_1 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 04 грудня 1995 року за ст. ст. 93 п. «а», «г», 81 ч. 2, 222 ч. 1, 42 Кримінального кодексу України (далі - КК України) до смертної кари - розстрілу, з конфіскацією майна, який в подальшому змінений ухвалою Кіровоградського обласного суду від 19 червня 2000 року на довічне позбавлення волі в тюрмі з конфіскацією майна.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 16 червня 2016 року у відповідності до ст. 72 ч. 5 КК України зараховано строк попереднього ув`язнення з 01 листопада 1994 року по 28 березня 1996 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок строк - 01 листопада 1994 року.

В державну установу «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)» засуджений ОСОБА_1 прибув 22 лютого 2008 року, де перебуває по теперішній час.

У жовтні 2017 році ОСОБА_1 звертався з клопотанням про його помилування, яке було розглянуте Комісією при Президентові України у питаннях помилування. Ураховуючи ступінь тяжкості та обставини вчинених позивачем злочинів, клопотання про його помилування залишенні без задоволення. Про що останнього було повідомлено листом Департаменту з питань помилування від 10 листопада 2017 року.

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 знову подав клопотання до Президента України про помилування, для чого було також підготовлений відповідний пакет документів. За наслідками розгляду клопотання, Департамент з питань помилування Адміністрації Президента України через установу відбування покарання повідомив засудженого ОСОБА_1 листом від 21 грудня 2018 року № 21-2035/15 про залишення клопотання без задоволення з огляду на ступінь тяжкості та обставини вчинених позивачем злочинів.

Вказані обставини не є спірними між сторонами. Не є спірним також питання щодо підготовки, оформлення матеріалів та направлення установою відбування покарання документів відносно ОСОБА_1 до Департаменту з питань помилування Адміністрації Президента України, а також порядок їх розгляду Адміністрацією Президента України.

Основним спірним питанням в межах справи, з огляду на предмет заявлених позовних вимог, є прийняте на думку позивача Президентом України дискримінаційного та протиправного рішення про відмову у помилуванні ОСОБА_1 .. Інша вимога щодо зобов`язання відповідача здійснити повторний розгляд клопотання про помилування є похідною та невід`ємною частиною від основної.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, Суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 27 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Президент України здійснює помилування.

Частиною 1 та 2 статті 87 КК України встановлено, що помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи.

Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Наказом Міністерства юстиції України від 28 вересня 2012 року № 1439/5, затверджений «Порядок подання до Адміністрації Президента України матеріалів за клопотаннями про помилування засуджених та виконання указів Президента України про помилування» (далі - Порядок № 1439/5), зареєстрованого Міністерством юстиції України 01 жовтня 2012 р. за № 1667/21979, який визначає механізм підготовки матеріалів за клопотаннями про помилування засуджених і подання їх до Департаменту з питань помилування Адміністрації Президента України Міністерством юстиції України та виконання указів Президента України про помилування згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223.

«Положення про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року N 223/2015 (надалі - Положення № 223/2015) регулює правовідносини, які виникають в зв`язку з помилуванням осіб, засуджених до довічного позбавлення волі в тих рамках правового регулювання, які викладені в статті 87 КК України.

Пунктом 5 та 9 Положення № 223/2015 встановлено, що особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин.

Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

У відповідності до п. 7, 8 Положення № 223/2015 підготовку матеріалів до розгляду клопотання про помилування та повідомлення заявника про результати такого розгляду здійснює Департамент з питань помилування Адміністрації Президента України (далі - Департамент).

Департамент для виконання покладених на нього завдань має право в установленому порядку запитувати та одержувати від державних органів, органів місцевого самоврядування, установ виконання покарань необхідні для розгляду клопотання про помилування документи, матеріали та інформацію.

Клопотання про помилування і підготовлені Департаментом матеріали попередньо розглядаються Комісією при Президентові України у питаннях помилування (далі - Комісія).

У відповідності до п. 10-14 цього Положення № 223/2015, про клопотання, які не підлягають задоволенню за обставин, передбачених цим Положенням, Департамент доповідає Комісії.

Пропозиції Комісії за результатами попереднього розгляду клопотань про помилування оформляються протоколом, який підписують голова та секретар Комісії.

За результатами попереднього розгляду клопотань про помилування і матеріалів, підготовлених Департаментом, Комісія вносить Президентові України пропозиції про застосування помилування.

Про клопотання, підстав для задоволення яких не знайдено, Комісія доповідає Президентові України.

Про помилування засудженого Президент України видає указ.

У разі відхилення Комісією клопотання про помилування засудженої особи повторне клопотання щодо неї за відсутності нових обставин, що заслуговують на увагу, може бути внесено на розгляд Комісії не раніш як через рік із часу відхилення попереднього клопотання.

Аналіз вищенаведених норм Положення № 223 приводить Суд до висновку, що клопотання про помилування і підготовлені Департаментом матеріали попередньо розглядаються Комісією при Президентові України у питаннях помилування, та лише у випадку прийняття Комісією позитивного результату про можливість застосування помилування, передаються на розгляд по суті Президенту України, який в подальшому видає відповідний указ про помилування.

При цьому, якщо за наслідками розгляду клопотання, Комісія прийде до висновку про відсутність підстав для помилування на даний час, то Комісія обмежується доповіддю Президентові України про зазначені обставини. Така доповідь, є належною формою реалізації Комісією своїх функціональних обов`язків.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що у випадку коли Комісія вносить Президентові України пропозицію про застосування помилування, то належною формою реалізацією та юридично визначеним правовим наслідком з боку Президента України, є прийняття відповідного указу про помилування, а у випадку відхилення такої пропозиції, Комісія обмежується лише доповіддю Президенту України про це, в такому разі прийняття будь-яких указів з цього приводу, законодавством не передбачається.

Судом були витребувані у Департамента з питань помилування Адміністрації Президента України матеріали, що сталою підставою для розгляду та вирішення клопотання про помилування ОСОБА_1 за 2018 рік.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів наданих стороною відповідача до суду, Судом встановлено, що за наслідком розгляду поданого ОСОБА_1 у листопаді 2018 року клопотання про помилування та відповідних до них матеріалів, Комісією при Президентові України у питаннях помилування з розгляду клопотань про помилування осіб, засуджених судами України ухвалено рішення про залишення без задоволення клопотання ОСОБА_1 про його помилування. Така відмова відповідно до Положення № 223/2015 оформлена Протоколом засідання від 13 грудня 2018 року за підписом голови та секретаря Комісії. Підставою для відмови у задоволенні клопотання стали пункти 5, 9 Положення про порядок здійснення помилування (а. с. 80-136 т. 1).

В той же час, належним рішенням Президента України про відмову у помилуванні, позивач вважає лист Департаменту з питань помилування Адміністрації Президента України від 21 грудня 2018 року № 21-2035/15 спрямованого на адресу начальника Вінницької установи виконання покарання № 1, яким повідомлялось засудженому до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про залишення його клопотання без задоволення. На цьому сторона позивача наполягала під час судового розгляду справи.

З огляду на встановлені обставин справи, Суд зазначає, що Президент України відповідно до вимог ст. 106 Конституції України, окрім визначених цією нормою повноважень, здійснює помилування, а також на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.

Видання указу про помилування, з огляду на ч. 1 та 2 ст. 87 КК України - це виключне право Президента України стосовно індивідуально визначеної особи.

Суд наголошує, що єдиним та належним рішенням, яке може бути прийняте Президентом України у випадку застосування до особи помилування, є указ. Такий указ, в межах спірних правовідносин, з урахуванням п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України є індивідуальним актом (рішенням) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи, безпосередньо особи відносно якої вирішене питання про помилування. В той же час, як вже зазначалось, що у випадку залишення Комісією без задоволення клопотання про помилування, законодавством не встановлено та не передбачено прийняття Президентом України будь-якого рішення.

В матеріалах справи відсутні відомості про відмову особисто Президентом України у розгляді клопотання про помилування, або прийнятті будь-якого ним рішення про відмову у такому помилуванні за наслідками внесеної Комісією Президентові України пропозиції про застосування помилування відносно ОСОБА_1 ..

Таке рішення про відмову у помилуванні ухвалено було саме Комісією при Президентові України у питаннях помилування з розгляду клопотань про помилування осіб, засуджених судами України від 13 грудня 2018 року, яка здійснювала розгляд клопотань та підготовлених Департаментом матеріалів щодо помилування засуджених. Саме про таку відмову повідомлялось Департаментом з питань помилування Адміністрації Президента України листом від 21 грудня 2018 року № 21-2035/15. В той же час, таке рішення Комісії позивачем в межах цієї справи не оскаржувалось.

Ототожнення позивачем листа Департаменту з питань помилування Адміністрації Президента України від 21 грудня 2018 року № 21-2035/15 про повідомлення засудженого ОСОБА_1 про залишення його клопотання про помилування без задоволення з будь-яким рішенням Президента України є помилковим та необґрунтованим. Зазначений лист Департамента утримує в собі лише інформаційну складову та є реалізацією цим органом п. 7 Положення № 223/2015, а саме здійснення повідомлення заявника про результати такого розгляду.

Щодо доводів ОСОБА_1 про вчинену з боку Президента України дискримінацію відносно позивача, яка полягала у безпідставній відмові у помилуванні як особі, яка має більше позитивних підстав для цього у порівнянні з іншою особою, а саме засудженим ОСОБА_3 , якого Указом Президента України від 30 жовтня 2017 року № 345 за наслідками розгляду клопотання було помилувано, Суд вважає їх безпідставними.

Так положеннями ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Закон, що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії дискримінації з метою забезпечення рівних можливостей щодо реалізації прав і свобод людини та громадянина, є Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 6 вересня 2012 року № 5207-VI (далі - Закон № 5207).

Відповідно до ст. 1 Закону № 5207 про вживання термінів в їх значенні визначено, що дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Статтею 6 Закону № 5207 встановлено, що відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.

Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме:

спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту;

здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними;

надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом;

встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян;

особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб.

Згідно частин 1, 2 статті 14 Закону № 5207, особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом.

Реалізація зазначеного права не може бути підставою для упередженого ставлення, а також не може спричиняти жодних негативних наслідків для особи, яка скористалася таким правом, та інших осіб.

Позивач наголошує на допущеній дискримінації саме з боку Президента України. В той же час, аналіз правових норм, що регулюють поставлене позивачем питання щодо дискримінації та встановлені фактичні обставини справи, приводить Суд до висновку про те, що не можна вважати, що з боку Президента України, як суб`єкта владних повноважень в даному випадку була допущена дискримінація. Відповідач не приймав рішення на якому наполягає ОСОБА_1 , яке б обмежило права та свободи позивача, та не створив перешкоди для їх реалізації, а тому не міг і надати необґрунтованих переваг у порівнянні з іншою особою, при тому, що застосування акту помилування має свої індивідуально особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб, відносно яких вирішується це питання.

З урахуванням вкладеного Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги позивачем, що складають предмет та суть спірного питання про визнання дискримінаційним та протиправним рішення Президента України про відмову у помилуванні засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 є безпідставними та такими, що не можуть бути задоволенні. Надання оцінки та вважати дискримінаційним рішення Президента України відносно позивача, якого в правовій природі не існує, жодних підстав не має.

Внаслідок відсутності рішення Президента України про відмову у помилуванні, враховуючи також індивідуально визначену складову дискреційних повноважень Президента України при здійсненні помилування щодо інших осіб шляхом винесення указів, Суд вважає відсутніми підстави для здійснення аналізу та оцінки підстав для помилування іншої особи, а саме ОСОБА_3

В межах спірних правовідносин, Суд також зазначає про відсутність підстав для надання правової оцінки рішенню Комісії про відмову у помилуванні, ступеню тяжкості та обставини вчинених позивачем злочинів, що стали підставою для відмови у задоволенні клопотання позивача, з огляду на не виключену можливість оскарження позивачем такого рішення Комісії про залишення без задоволення клопотання ОСОБА_1 про його помилування у встановленому процесуальному законодавством порядку.

В даному випадку, позивачем не доведено та не встановлено Судом, що саме Відповідачем було прийняте відповідне рішення, яким допущена дискримінація та порушення прав, свобод чи інтересів позивача та відмовлено у клопотанні про помилування, тому як наслідок відсутні підстави для зобов`язання Президента України повторно розглянути клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 про його помилування.

На підставі викладеного, керуючись статтями 241-246, 250, 255, 262, 266, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене 29 липня 2019 року.

Головуючий суддя-доповідач М. М. Яковенко

Судді Л. О. Єресько

Ж. М. Мельник-Томенко

Н. В. Шевцова

О. О. Шишов