Справа № 1.380.2019.000955
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6436/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Приватного підприємства «Реліквія» на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Коморний О.І.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 15 год. 54 хв. 15 травня 2019 року, повне судове рішення складено 20 травня 2019 року, у справі №1.380.2019.000955 за позовом Приватного підприємства «Реліквія» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу,

В С Т А Н О В И В:

28.02.2019 Приватне підприємство «Реліквія» (далі - Підприємство) звернулось в суд з позовом до Головного управління Держпраці у Львівській області, просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0137/1553/АВ/ФС від 07.02.2019.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що індексація заробітної плати є мінімальною державною гарантією в оплаті праці, яка передбачена Кодексом законів про працю України. Суд першої інстанції вказав, що надіслання виклику на розгляд справи про накладення штрафу за порушення законодавства про працю, рекомендованим листом за шість днів до самого розгляду є належним повідомленням про розгляд справи в розумінні пункту 6 Порядку № 509. Суд першої інстанції дійшов висновку, що подана відомість про виплату готівки від 03.01.2019 та наказ від 02.01.2019 «Про донарахування заробітної плати та індексації грошових доходів працівникам за серпень-грудень 2018» не можуть мати доказового значення у справі, оскільки, як встановлено з системного аналізу, складені після інспекційного відвідування, після виконання вимог припису, та з метою уникнення передбаченої законом відповідальності. Враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем правомірно накладено штраф згідно абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Підприємство подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачем не повідомлено позивача у встановлений строк (не пізніше 5 днів) про розгляд справи та не забезпечено право позивача на участь у розгляді справи про накладення штрафу. Скаржник вказує, що порушення, штраф за які накладено оскаржуваною постановою, усунуті ще до моменту початку інспекційного відвідування. Зазначає, що здійснення виплати працівникам індексації двічі за місяць, жодним чином не може вважатись порушенням. Скаржник звертає увагу, що норми Закону №877-V та Порядку №295 допускають неоднозначне (множинне) трактування повноважень відповідача щодо порядку та підстав накладення передбачених статті 265 КЗпП штрафних санкцій за своєчасно усунуте підприємством порушення законодавства про працю. Вказує, що троє працівників працевлаштовані у жовтні 2018 року, а тому відсутні правові підстави для проведення таким індексації у грудні 2018 року. Також зазначає, що відповідач. здійснив перевірку, вийшовши за межі предмета інспекційного відвідування. Крім того, зазначає, що Постанова №295 визнана нечинною постановою Шостого апеляційного адміністративного суду.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши, що виклик на розгляд справи від 30.01.2019 відправлено на юридичну адресу Підприємства 31.01.2019 рекомендованим листом, тобто за шість днів до дати розгляду справи. Зазначає, що індексація, яка є мінімальною гарантією в оплаті праці у сумі 909,03 грн. нарахована та виплачена 21.01.2019. Звертає увагу, що індексації підлягають посадові оклади, які затвердженні штатним розписом та були незмінними до 02.01.2019.

Учасники справи в судове засідання 22.07.2019 не з`явились, явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з статтею 230 КАС України секретарем забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що на підставі наказу №0069-П від 11.01.2019 та відповідно до направлення №0069 від 11.01.2019 головними державними інспекторами відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів у м.Львові у період 15-16.01.2019 проведено інспекційне відвідування ПП «Реліквія», за результатами якого складено акт інспекційного відвідування №ЛВ0137/1553/АВ від 16.01.2019.

Згідно з актом інспекційного відвідування №ЛВ0137/1553/АВ від 16.01.2019, в ході інспекційного відвідування встановлено, зокрема, порушення Підприємством частини 6 статті 95 КЗпП України, статті 33 Закону України «Про оплату праці»: не забезпечено проведення нарахування та виплату індексації грошових доходів працівників ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за грудень 2018 року, що підтверджується встановленням вказаним працівникам посадових окладів з 01.08.2018 в розмірі 3800 грн. за посадою адміністратора ( ОСОБА_1 ), в розмірі 3750 грн. за посадою продавець продовольчих товарів ( ОСОБА_2 ), в розмірі 1870 грн. за посадами прибиральниці та вантажника (працівники ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ) та відповідно до розрахунково-платіжних відомостей за серпень-грудень 2018 року.

16.01.2019 інспектором праці винесено Припис №ЛВ0137/1553/АВ/П, яким зобов`язано усунути виявлене порушення до 31.01.2019 та примірних якого отримано керівником Підприємства під підпис 16.01.2019.

07.02.2019 першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Львівській області винесено Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0137/1553/АВ/ФС, якою вирішено на підставі абзацу 4 частини 2 статті 265 Кодексу законів про працю України накласти на ПП «Реліквія» штраф у розмірі 208 650 грн. (а.с.12).

Вважаючи, що вказана постанова винесена з грубим порушенням та при неправильному застосуванні норм чинного законодавства, принципу пропорційності, підприємство звернулось із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Відповідно до частини 4 статті 2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 № 877-V, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон № 877-V) заходи контролю здійснюються органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами.

Статтею 259 Кодексу законів про працю України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - КЗпП України) встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 1 статті 259 Кодексу законів про працю України Постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року № 295 затверджено Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, чинний на момент виникнення спірних правовідносин, (далі - Порядок № 295) відповідно до пункту 2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.

Інспекційне відвідування відрізняється від перевірки об`єкта нагляду за підставами та порядком проведення. Порядок проведення інспекційного відвідування регламентується виключно Порядком № 295, яким не здійснено розподіл заходів контролю на планові чи позапланові та який не передбачає необхідності отримання погодження центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у відповідній сфері на проведення інспекційних відвідувань

Згідно з підпунктом 2 пункту 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться за зверненням фізичної особи, стосовно якої порушено правила оформлення трудових відносин.

Пунктами 8-10 Порядку №295 встановлено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкт відвідування або уповноважену ним посадову особу.

Пунктами 19-21 Порядку №295 встановлено, що за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною. Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта.

З матеріалів справи встановлено, що за результатами проведеного інспекційного відвідування інспектором праці складено Акт інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, №ЛВ0137/1553/АВ від 16.01.2019, який підписано директором Підприємства та отримано примірник такого під підпис 16.01.2019.

Крім того, 16.01.2019 складено Припис про усунення виявлених порушень №ЛВ0137/1553/АВ/П, який також підписаний директором Підприємства та отримано примірник такого під підпис 16.01.2019.

29.01.2019 Підприємством на адресу Головного управління Держпраці у Львівській області скеровано лист №01-09/1624 про виконання припису та належним чином завірені копії підтверджуючих документів.

За результатами розгляду поданих Підприємством документів інспектором праці складено службову записку №1366/2 від 04.02.2019, згідно з якою ставилось питання щодо застосування штрафної санкції відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП України.

Відповідно до пункту 27 Порядку №295 у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

Пунктом 29 Порядку №295 встановлено, що заходи до притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності за використання праці неоформлених працівників, несвоєчасну та не у повному обсязі виплату заробітної плати, недодержання мінімальних гарантій в оплаті праці вживаються одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

Так, відповідно до частини 6 статті 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII) визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України.

Відповідно до статті 1 Закону 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг

Статтею 2 Закону 1282-XII встановлено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.

Згідно з статтею 3 вказаного Закону мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05.10.2000 №2017-III державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму.

Згідно статтею 18 вказаного Закону законами України з метою надання соціальної підтримки населенню України в цілому та окремим категоріям громадян встановлюються державні гарантії щодо індексації доходів населення з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін.

Таким чином, на підставі аналізу вказаних законодавчих положень суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що індексація заробітної плати є гарантією в оплаті праці, яка передбачена Кодексом законів про працю України, така є мінімальною державною гарантією в оплаті праці.

В свою чергу, недотримання такої гарантії матиме наслідком притягнення об`єкта відвідування та його посадових осіб до відповідальності одночасно із внесенням припису незалежно від факту усунення виявлених порушень у ході інспекційного відвідування або невиїзного інспектування.

В свою чергу, відповідно до абзацу 4 частини 2 статті 265 КЗпП України юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, який визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частинами другою - сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - Порядок №509).

Відповідно до пункту 2 Порядку №509 штрафи можуть бути накладені на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Згідно з пунктом 4 Порядку №509 справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд.

Відповідно до пункту 6 Порядку №509 про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Отже, законодавче встановлення п`ятиденного строку обумовлено необхідністю надання суб`єктам господарювання та роботодавцям можливості належним чином підготуватися до захисту своїх прав та у разі необхідності скористатися правом на отримання професійної правничої допомоги.

Обов`язок забезпечити особі, до якої застосовуються санкції, право завчасно знати про час та місце розгляду справи, що є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо, законодавцем покладено на уповноважену посадову особу органу Держпраці. Зміст такого обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не підтверджує поінформованості особи про час та місце розгляду справи, а, отже, робить це право недієвим.

Водночас, множинність способів повідомлення про час та місце розгляду справи (рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам) дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька з таких способів, що забезпечить належну поінформованість особи.

Так, пунктом 7 Порядку №509 встановлено, що справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.

Отже, за загальним правилом справа повинна розглядатися за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Уповноважена посадова особа вправі розпочати розгляд справи про накладення штрафу лише за умови встановлення факту повідомлення суб`єкта господарювання чи роботодавця про розгляд справи не пізніше ніж за п`ять днів до дати такого розгляду у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509.

Можливість розгляду справи без участі суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого порушено справу, чітко обмежена наявністю інформації про повідомлення вказаних осіб відповідно до пункту 6 Порядку № 509 та відсутністю обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи.

Водночас, у разі неналежного поінформування особи, яка притягується до відповідальності, уповноважена особа не може розпочинати розгляд справи.

З огляду на вказане, обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 12.06.2019 (справа №813/3415/18).

З матеріалів справи судом апеляційної інстанції встановлено, що Рішенням щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ0137/1553/АВ/УП/МГ від 25.01.2019 начальником Головного управління Держпраці у Львівській області вирішено призначити до розгляду справу про накладення штрафу на 07.02.2019.

В подальшому справу про накладення штрафу на підставі акта інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю, №ЛВ0137/1553/АВ від 16.01.2019 розглянуто 07.02.2019 за відсутності представника суб`єкта господарювання.

У відзивах на позовну заяву та на апеляційну скаргу зазначено, що виклик на розгляд справи від 30.01.2019 №061/1/11-39 відправлено на юридичну адресу позивача 31.01.2019 рекомендованим листом, яким повідомлено, що розгляд справи відбудеться 07.02.2019 о 11 год. (а.с.49).

Водночас, згідно з долученими до матеріалів справи даними сайту ПАТ «Укрпошта» «Відстеження поштових відправлень» такий лист вручено адресату 07.02.2019 о 09 год. 17 хв., тобто за кілька годин до початку розгляду справи про накладення штрафу.

При цьому, в матеріалах справи відсутні, а відповідачем не подані належні та допустимі докази ухилення позивача від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які вказували б на намагання уникнути участі в розгляді справи про накладення штрафу.

В свою чергу, саме лише скерування відповідного листа 31.01.2019 (за шість днів до розгляду) не підтверджує факту доведення до відома позивача інформації про розгляд справи про притягнення до відповідальності не пізніше ніж за п`ять днів до дати такого розгляду.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржувана постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0137/1553/АВ/ФС від 07.02.2019 прийнята відповідачем передчасно, є протиправною та підлягає скасуванню.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що з огляду на розмір застосованої до позивача санкції, недотримання законодавчо визначеного порядку здійснення певних процедур підриває основи правової держави та не може бути допустимим для існування в рамкам правового суспільства, оскільки руйнує правовий порядок в державі і створює умови для різного роду зловживань збоку суб`єктів владних повноважень, ставить такі у більш вигідне становище порівняно з фізичними чи юридичними особами.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що національне право повинно відповідати поняттю «законність», визначеному Конвенцією, яка вимагає, щоб усе право - писане чи неписане - було достатньо чітким, щоб дозволити особі, у разі потреби - з належною консультацією, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити така дія (див. рішення у справах «S.W. проти Сполученого Королівства», серія A, N 335-В, с. 41-42, п. 35-36, та, «Санді Таймс» проти Сполученого Королівства (N 1)», серія A, N 30, с. 31, п. 49, і «Галфорд проти Сполученого Королівства»).

Крім того, Європейський суд з прав людини зазначив, що втручання держави вважатиметься «необхідним в демократичному суспільстві» із законною метою, якщо воно відповідає «нагальній соціальній потребі», зокрема якщо воно є співмірним щодо законної мети, яка переслідується, а також якщо причини, на які посилаються національні органи влади для виправдання такого втручання, є «доречними та достатніми» (див., наприклад, справу «Костер проти Сполученого Королівства» (Coster v. the United Kingdom), № 24876/94, п. 104, рішення; справа «С. і Марпер проти Сполученого Королівства» (S. and Marper v. еhe United Kingdom) [Велика Палата], №№ 30562/04 та 30566/04, п. 101).

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції при винесені рішення неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо судових витрат, то в силу приписів статті 139 КАС України, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області на користь Приватного підприємства «Реліквія» 3129,75 грн. (три тисячі сто двадцять дев`ять гривень сімдесят п`ять копійок) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції №7754 від 25.02.2019, та 4694,63 грн. (чотири тисячі шістсот дев`яносто чотири тисячі шістдесят три гривні) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №89463 від 06.06.2019.

Керуючись статтями 230, 241, 243, 308, 310, 317, 321, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Реліквія» задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15 травня 2019 року у справі №1.380.2019.000955 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов Приватного підприємства «Реліквія» до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ0137/1553/АВ/ФС від 07.02.2019.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області (місцезнаходження : пл.Міцкевича, 8, м.Львів, 79005, ) на користь Приватного підприємства «Реліквія» (місцезнаходження : вул.В.Великого, 71/76, м.Львів, 79053, ) 3 129,75 грн. (три тисячі сто двадцять дев`ять гривень сімдесят п`ять копійок) судового збору, сплаченого за подання позовної заяви відповідно до квитанції №7754 від 25.02.2019 та 4 694,63 грн. (чотири тисячі шістсот дев`яносто чотири тисячі шістдесят три гривні) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги відповідно до квитанції №89463 від 06.06.2019.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 29.07.2019