Справа № 759/7556/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 759/7556/19 Суддя (судді) першої інстанції: Коваль О.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у місті Києві про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до Управління патрульної поліції у місті Києві, в якому просив: визнати протиправною та скасувати постанову про адміністративне правопорушення від 17 березня 2019 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, зокрема штрафу у розмірі 425 грн. за порушення ч.1 ст. 126 КУпАП.

На обґрунтування своїх позовних вимог, позивачем зазначено, що дії по складанню протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП та в подальшому дії по складанню постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення є неправомірними.

На думку ОСОБА_1 , зупинка його автомобіля була зумовлена обставиною не пропуску екіпажу патрульної поліції.

У той же час, після зупинки його транспортного засобу працівники патрульної поліції вимагали від позивача надати посвідчення водія у зв`язку з пошкодженням фари на його транспортному засобі та наявності характерних для дорожньо-транспортної пригоди вм`ятин на кузові, що свідчать про можливу участь такого автомобіля в ДТП та зникнення з місця аварії.

Позивач вважає, що вимога працівників поліції надати їм своє посвідчення водія є неправомірною, оскільки причина зупинки транспортного засобу на його погляд була невмотивована.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки після незаконної зупинки його автомобіля факт пред`явлення позивачем посвідчення водія підтверджується відеозаписом з нагрудної відео-камери поліцейського.

Вказує, що працівниками поліції належним чином не було задокументовано та доведено належними та допустимими доказами факту порушення позивачем Правил дорожнього руху, зокрема частини 1 статті 126 КупАП.

Апелянт звертає увагу на те, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КупАП, відтак дії поліцейського щодо пред`явлення ним документів є незаконною вимогою.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 17 березня 2019 року поліцейським роти №5 батальйону №2 полку №1 УПП у м. Києві ДПП рядовим поліції Мазуром В.О. відносно позивача винесена постанова серії НК №572946 в справі про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Цією постановою до позивача застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425,00 грн.

Підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувало те, що водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом з ознаками ДТП, Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_1 , 17 березня 2019 року о 22 год. 45 хв. на вул. Булаховського, 18, при зупиненні інспектором не пред`явив для перевірки посвідчення водія категорії В, чим порушив п.2.1 «а» ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 статті 126 КУпАП.

Не погоджуючись з такими діями відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, дійшов висновку, що доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення позивачем надано до суду не було та підтвердження наявності обставин, що виключають адміністративну відповідальність належними і допустимими доказами у ході судового розгляду позивачем доведено також не було.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Закон України «Про дорожній рух» регулює суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, визначає права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань).

Відповідно до статті 14 зазначеного Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.

До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.

Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306.

Відповідно до п. 1.1. Правил дорожнього руху ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.

Згідно п. 1.9. Правил дорожнього руху, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.

У той же час, пунктом 2.1 ПДР України визначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі, зокрема:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

б) реєстраційний документ на транспортний засіб:

ґ) поліс (сертифікат) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Аналогічні положення закріплені законодавцем також у статті 16 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року №3353-XII.

Згідно ч. 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За правилами статті 222 КУпАП справи про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частинами 1, 2, 3 і 5 статті 122 КУпАП розглядають органи Національної поліції. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі (ч. 2 статті 258 КУпАП).

Відповідно до ч. 4 статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Таким чином, аналіз законодавчих норм, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 126 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

Положеннями статей 245, 251, 252, 280 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи.

Доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що вищезазначена правова норма визначає ряд фактичних даних, на основі яких посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення.

Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтуються висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Як зазначалося вище, підставою для винесення оскаржуваної постанови слугувало те, що водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_1 , 17 березня 2019 року о 22 год. 45 хв. на вул. Булаховського, 18, який мав ознаки ДТП, при зупиненні його інспектором не пред`явив для перевірки посвідчення водія категорії В, чим порушив п.2.1(а) ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 статті 126 КУпАП.

Однак, позивач наполягає на тому, що при керуванні транспортним засобом Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_1 , 17 березня 2019 року, його було зупинено патрульною поліцією, при цьому, він мав при собі посвідчення водія, однак поліцейський безпідставно його зупинив, не пояснивши причин зупинки, лише вказавши, що у нього є підозра про участь такого транспортного засобу в ДТП та зникнення з місця аварії.

Подаючи апеляційну скаргу, позивач зазначив, що судом першої інстанції протиправно не було взято до уваги його твердження про те, що постанова поліцейського є незаконною, порушення правил дорожнього руху з боку позивача є недоведеним, оскільки факт пред`явлення позивачем посвідчення водія підтверджується відеозаписом з нагрудної відео-камери поліцейського.

Однак, колегія суддів з таким твердженням не погоджується, зважаючи на наступне.

У силу вимог частини 1 статті 35 Закону України «Про Національну поліцію України» № 580-VIII поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, зокрема: 1) якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2) якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3) якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4) якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5) якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути.

Пунктом 2 ч.1 статті 32 Закону № 580-VIII вказано, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав).

Так, згідно пп. 2.10 п.2 Правил Дорожнього руху у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил; не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; тощо.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для зупинки транспортного засобу позивача стала наявність підозри у працівників патрульної поліції щодо причетності останнього до ДТП, зважаючи на наявність у автомобілі характерних для ДТП пошкоджень, зокрема пошкодженої фари та вм`ятини на кузові, що підтверджується відеозаписом з нагрудної камери позивача та відповідними фото. У зв`язку з чим для перевірки вказаних фактів працівники патрульної поліції запропонували надати ОСОБА_1 посвідчення водія. За твердженням відповідача, працівники патрульної поліції отримали відмову на свою вимогу.

Між тим, саме пред`явлення для перевірки документів, зазначених в п.2.1 ПДР України, включаючи і посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, є одним із обов`язків водія.

Сама по собі наявність посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії не спростовує факту адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 статті 126 КУпАП, об`єктивна сторона якого полягає, зокрема, у непред`явленні такого документа на вимогу працівників поліції.

Наполягання апелянта на факті пред`явлення поліцейському на його вимогу посвідчення водія колегія суддів відхиляє з огляду на те, що воно не знайшло підтвердження в ході вивчення матеріалів справи. Так, при перегляді відеозапису з нагрудної камери патрульних поліцейських судом було встановлено, що посвідчення водія - ОСОБА_1 мало певні фізичні пошкодження, що викликало сумніви у його дійсності та, відповідно, зумовило необхідність відповідної перевірки даного посвідчення поліцейським. Крім того, з даного відеозапису вбачається, що водійське посвідчення перебувало у руках позивача, що унеможливило здійснити перевірку такого документа поліцейським. Окремо слід зазначити, що розглядувані події відбувалися у темний час доби.

Дійсно, у водія є обов`язок пред`явити посвідчення на вимогу поліцейського, проте, жоден законодавчий акт не передбачає обов`язку передавати таке посвідчення безпосередньо у руки поліцейського. Між тим, пред`явити - означає надати поліцейському можливість отримати всі дані, зазначені у документі, і не обмежувати його в часі, який поліцейський вважає достатнім для з`ясування зазначених у документі даних.

Колегія суддів вважає, що епізодична миттєва (короткочасна) демонстрація пошкодженого документу позивачем у нічний час без передачі його в руки поліцейському не може бути визнана належним пред`явленням посвідчення водія.

При цьому, факт злісної непокори щодо виконання законної вимоги працівників поліції при виконанні ними своїх посадових обов`язків в частині надання посвідчення водія був зафіксований як у протоколі про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП, так і в протоколі про адміністративне затримання за ст. 261 КУпАП від 17 березня 2019 року.

Твердження скаржника про те, що правовою підставою для виникнення обов`язку пред`явити посвідчення водія є наявність саме законної причини зупинення уповноваженою особою його транспортного засобу, зокрема, порушення правил ПДР, не узгоджується з вище викладеними правовими нормами та встановленими обставинами справи.

Вказане у сукупності, з урахуванням всіх зібраних матеріалів, в достатній мірі підтверджує наявність в діях позивача ознак адміністративного правопорушення.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 272, 286, 308, 315, 316, 321 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 26 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку