Справа № 420/3084/19
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/3084/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко O.A., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2019 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 27 травня 2019 року судом на підставі положень ч.1 ст. 169 КАС України позов залишено без руху та надано десятиденний термін на усунення недоліків позовної заяви з моменту отримання копії ухвали.

12 червня 2019 року від позивача до суду за вх.№21195/19 надійшла належним чином оформлена позовна заява (у двох примірниках), у якій позовні вимоги викладені в такій редакції:

1. Визнати наказ ГУ ДМС України в Одеській області № 84 від 06.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його;

2. Зобов`язати ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 18 червня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 (вх.№21195/19), відкрито провадження у адміністративній справі. Визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено перше судове засідання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що у квітні 2019 р. позивач звернувся до Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби із заявою про звернення за захистом в Україні. 20.05.2019 р. Позивач отримав повідомлення № 5/1-124 від 06.05.2019 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі Наказу № 84 від 06.05.2019 р. Позивач вважає рішення Управління з питань шукачів притулку та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. Позивач не належить до жодного визначення, яке зазначено у п.6 ст.8 Закону, оскільки заява позивача не носить характеру зловживання у розумінні п.6 ст.8 Закону. Позивач не може повернутися до країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я.

08 липня 2019 року до суду від відповідача за вх.№24161/19 надійшов відзив на позов (а.с.65-74), у якому з посиланням на обставини, встановлені висновком про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 травня 2019 року, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 25 липня 2019 року представники сторін подали клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.

Таким чином, оскільки сторони не з`явились, у зв`язку з відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, суд 25.07.2019 року вирішив усною ухвалою суду, внесеною в протокол судового засідання, розглядати дану справу у письмовому провадженні.

Дослідивши подані до суду документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи №2019OD006169 (а.с.77-158), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є особою без громадянства (Палестина), уродженцем м.Хан Юніс, р-н Насір , за національністю - палестинець, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Прибув в Україну сам. Рідна мова - арабська, володіє на початковому рівні англійською.

Члени сім`ї, які не супроводжують заявника: ОСОБА_3 (батько), проживає в Палестині, м. Хан Юніс , р-н Джія ; ОСОБА_6 (мати), проживає в Палестині, м. Хан Юніс , р-н Джія .

Навчався в: школі «Мустафа Хафіза » у 1998-2010 роках; соціальному університеті у 2010-2012 роках; у Полтавській державній аграрній академії на факультеті будівництва 02.04.2018 року, навчання не закінчив.

Працював в Палестині в м.Газа будівельником у 2012-2015 роках.

Позивач у лютому 2018 року легально виїхав з країни постійного проживання з м.Газа рейсовим автобусом до Єгипту (м.Каїр), звідки 12.02.2018 року вибув авіарейсом Каїр (Єгипет) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна) на підставі проїзного документу серії 3568634 та оформленої візи типу D №Y02968749.

22 квітня 2019 року позивач звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області (а.с.88-90) та 24 квітня 2019 року подав анкету особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.96-100), у якій обґрунтовує причини звернення наступним. Позивач зазначає, що приїхав в Україну навчатись, однак через фінансові труднощі його виключили з університету. До Палестини повернутись не може через військові дії між організацією «Хамас» та Ізраїльськими військами, які відбуваються у містах Сектору Газа. Вказує що двічі 02.02.2017 року та у грудні 2017 року до нього застосовувалось насильство зі сторони «Хамас», оскільки приймав участь у демонстраціях проти них.

06 травня 2019 року за результатами розгляду особової справи заявника №2019OD0069 управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області дійшло висновку про доцільність відмовити особі без громадянства (Палестина) ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.138-143).

Вказаний висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області обґрунтувало тим, що за результатами розгляду матеріалів особової справи шукача захисту можливо визначити, що він не переслідувався в регіоні попереднього постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, у відповідності до п.1 ст. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 2011 року. Заявник стверджує, що не зазнавав переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, по відношенню до заявника не застосовувалося фізичне насилля або утиски в регіоні попереднього постійного проживання за конвенційними ознаками визначення статусу біженця. Додатково, аналізом проведених із заявником анкетування та протоколу співбесіди можливо підтвердити відсутність у нього побоювань стосовно повернення до регіону попереднього постійного проживання у зв`язку із ймовірною загрозою зазнати смертної кари, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання за вищевказаними ознаками, відповідно до п.13 ст. 1 вищевказаного Закону. Стосовно обґрунтування причини, за якої він наразі не може повернутися до регіону попереднього постійного проживання, заявник надає суперечливу інформацію, що істотно зменшує рівень довіри до його клопотання в цілому. Так, в заяві про звернення за міжнародним захистом від 22.04.2019 року шукач захисту стверджує, що останній раз він був заарештований представниками ХАМАС в лютому 2017 року та позбавлений волі строком на 3 місяці. Натомість, під час проведення із заявником процедури набуття міжнародного захисту (анкетування та протокол співбесіди), він надає інформацію, яка відрізняється від зазначеної. Так, під час проведення анкетування від 24.04.2019 року було встановлено, що особу двічі заарештовував вказаний правлячий палестинський рух у лютому та грудні 2017 року відповідно, обидва рази його утримували у місцях позбавлення волі протягом 3 місяців. В той самий час, з протоколу співбесіди спостерігається, що, насправді, шукач захисту був затриманий на 3 місяці в сумі: при першому арешті - на 2 місяці, при другому - на 1, пояснити вказані розбіжності останній не зміг. Зі слів заявника, виїзд з Палестини здійснено лише через рік після початку труднощів з рухом «ХАМАС» через те, що він переважно був пов`язаний з навчанням, тобто, якщо б шукач захисту не мав бажання отримати вишу освіту в Україні - виїзду б не відбулось. Крім цього, особа розглядає можливість переїзду до Швеції, зазначене станом на теперішній час не відбувається через нестачу грошей. Інформація, надана заявником з приводу його ймовірного переслідування представниками «ХАМАС» через політичну діяльність батька у разі повернення до Палестини не приймається територіальним підрозділом ДМС через те, що: зі слів особи, батько є впливовим членом партії «ФАТХ», однак, партійного білета або інших атрибутів такого членства він не має, посаду батька заявник назвати не зміг; у відповідності до отриманих пояснень, у лютому 2017 року батька нібито також було заарештовано, але, не зважаючи на те, що своєї політичної діяльності він не припиняв та місця проживання не змінював, вже протягом двох років жодних труднощів останній не зазнає; власних політичних поглядів, як і будь-яких підтверджень арештів, приймання участі в демонстраціях, членства будь-кого у «ФАТХ» в шукача захисту не має. Особа повідомила про існування фотографій на яких він зображений та які були здійснені під час волевиявлень народу, однак, надати їх він матиме змогу лише протягом місяця, хоча з рідними зв`язок підтримує раз на тиждень. З урахуванням об`єктивної можливості надання такої інформації, вказане свідчить про те, що заявник не надав до територіального підрозділу ДМС усі важливі факти, що були у його розпорядженні та не зробив реальної спроби обґрунтувати свою заяву про звернення за захистом. Також, будь-яких проблем з представниками влади Палестини під час виїзду в шукача захисту не виникало. Виїзд заявника на територію нашої країни не обумовлений потребою у міжнародному захисті та в свою чергу, пов`язаний лише з бажанням тимчасової легалізації в нашій країні. Встановлено, що шукач захисту потрапив в Україну у лютому 2018 року, водночас із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся із зволіканнями у квітні 2019 року, після виключення з ВНЗ м. Полтава та нелегального перебування в нашій країні. Особу можливо кваліфікувати як «мігранта» у відповідності до п. 62 Керівництва УВКБ ООН з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, тобто особою, яка добровільно залишає країну громадянської належності з причин, що відрізняються від умов, які містяться у визначенні «біженця»:

На підставі висновку головного спеціаліста відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області Осадчого М.В., заступником начальника Головного управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУДМС в Одеській області начальником управління А.В.Максименко видано наказ №84 від 06 травня 2019 року (а.с.147) про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно особи без громадянства (Палестина) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа №2019ОD0069.

06 травня 2019 року ОСОБА_1 було направлено повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.16-18, 148-150).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.ч.1, 7 ст.7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Відповідно до ч.ч. 1, 4, 6 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Судом встановлено, що в анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 24.04.2019 року позивач вказав, що не може повернутись до країни постійного проживання через те, що в Палестині, а саме в районі Сектор Газа наявний збройний військовий конфлікт між організацією «Хамас» та Ізраїльськими військами.

Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від №826/5152/16 від 20 червня 2019 року зазначено наступне: «При цьому, ситуація в районі Сектор Газа на сьогодні є нестабільною, місто залишається під повітряною, морською, сухопутною блокадою Ізраїлю, має місце різке зростання кількості вбивств.

Як убачається із доповіді Спеціального комітету по розслідуванню дій Ізраїлю у відношенні палестинського народу та інших арабів на окупованих територіях, Генеральної Ассамблеї ООН 23 серпня 2016 року, спеціальний комітет закликає уряд Ізраїлю зупинити окупацію західного берегу, східного Ієрусалиму та Газу, відмінити незаконну сухопутну і морську блокаду, яка діє по відношенню до Газу , вжити заходи щодо недопущення насилля, вчинити всі необхідні запобіжні заходи, щоб цивільні особи не страждали під час військових дій, тощо.

Не може бути залишеним поза увагою і той факт, що Міністерство закордонних справ України, у зв`язку із загостренням безпекової ситуації в Ізраїлі та Палестині, неодноразово рекомендувало громадянам України утриматися від поїздок до Ізраїлю та Палестинської Автономії, відвідання палестинських територій та населених пунктів Ізраїлю, розташованих у безпосередній близькості від Сектору Газа, а тим, хто вже перебуває у вказаному регіоні - невідкладно залишити його територію».

Також на офіційному веб-сайті Міністерства закордонних справ наведено у розділі «Актуальні попередження подорожуючим» (https://mfa.gov.ua/ua/alerts/current) зазначено наступну інформацію (станом 07.05.2019 року) «У зв`язку із черговою ескалацією ізраїльсько-палестинського протистояння та масованими ракетно-мінометними обстрілами південних територій Ізраїлю, (міста Ашкелон, Ашдод, Кірьят -Малахі , Сдерот, Нетівот, Мазкерет Батія , Кірьят-Экрон , Явне, Гедера, Кірьят-Гат, Тель- Шева , регіональні ради Шаар а- Негев , Сдот Негев , Бреннер, Эшколь, Хоф -Ашкелон , Йоав, Шафір, Лахіш, Бней Шімон , Беер -Тувія , Мерхавім, Нахал Сорек , Гдерот, Мате Ієгуда , Гезер), які розпочалися 04.05.2019 р., рекомендуємо громадянам України утриматися на даному етапі від відвідання зазначених територій та населених пунктів. У разі перебування у населених пунктах країни, які знаходяться у безпосередній близькості від Сектору Газа, під час включення сигналу повітряної тривоги рекомендуємо невідкладно скористатися бомбосховищами».

Суд зазначає, що у висновку відповідача відсутнє належне дослідження інформації по країні походження позивача. Зокрема відкриті джерела інформації свідчать, що район Сектор Газа де-факто знаходиться під керуванням організації ХАМАС.

Отже відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ, діяв не у спосіб, визначений законодавством, зокрема не у повній мірі виконав свій обов`язок щодо повного дослідження обставин, які шукач захисту зазначає в якості причин неможливості його повернення у країну походження та постійного проживання.

Таким чином суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача щодо визнання наказу ГУ ДМС України в Одеській області № 84 від 06.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та вважає за доцільне його скасувати.

При цьому, враховуючи вищевикладені висновки суду щодо неповного дослідження відповідачем інформації по країні походження позивача, суд приходить до висновку про доцільність відмови у задоволенні вимоги позивача щодо зобов`язання ГУ ДМС України в Одеській області у відповідності з процедурою, передбаченою ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , та з метою ефективного захисту прав, свобод, інтересів позивача вважає за доцільне вийти за межі позовних вимог згідно статті 9 КАС України шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути питання щодо оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних справах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, з огляду на викладене суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.7, 9, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 84 від 06.05.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути питання щодо оформлення документів ОСОБА_1 для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з урахуванням висновків, викладених в рішенні суду.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Одеський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (вул.Преображенська, 44, м.Одеса, 65014, ).

Суддя О.А. Вовченко

.