Справа № 1440/1733/18
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1440/1733/18
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурія О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання - Биховець А.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідача - Кривоозерської РДА - Самотуги О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області, відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі, Кривоозерської районної селищної ради Миколаївської області, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

23 липня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до Миколаївського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просили визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області, відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі, Кривоозерської районної селищної ради Миколаївської області, державного кадастрового реєстратора відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі Грекова О.В. про визнання протиправною бездіяльності посадових осіб Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області, відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі, Кривоозерської районної селищної ради Миколаївської області, державного кадастрового реєстратора відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі Грекова О.В. в частині відмови у виправленні помилок, що виникли під час державної реєстрації земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ; зобов`язати суб`єктів владних повноважень - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області, відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі, Кривоозерської районної селищної ради Миколаївської області, державного кадастрового реєстратора відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі Грекова О.В. вчинити певні дії, а саме: виправити помилки, допущені під час державної реєстрації земельних ділянок за вищевказаними кадастровими номерами, скасувати їх та присвоїти державні кадастрові номери земельним ділянкам, які належать позивачам згідно державних актів на право приватної власності на землю № НОМЕР_4 від 19.06.1995 року, № НОМЕР_5 від 15.12.1995 року, № НОМЕР_6 від 19.06.1995 року.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що на підставі державних актів на право приватної власності, виданих Кривоозерською селищною радою у 1995 році, вони є власниками земельних ділянок, загальною площею 0,55 га. Звернувшись до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області з заявами про внесення до державного земельного кадастру відомостей про земельні ділянки та присвоєння їм кадастрових номерів, позивачам стало відомо, що в межах їх земельних ділянок зареєстровані земельні ділянки державної форми власності на інших осіб.

Головне управління Держгеокадастру в Миколаївській області заперечувало проти позову, зазначаючи, що виправлення помилок допущених під час державної реєстрації земельних ділянок та скасування кадастрових номерів не відноситься до компетенції відповідача та не передбачено чинним законодавством.

Кривоозерська районна державна адміністрація також заперечувала проти позову та зазначила, що рішеннями Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 08.10.2002, 04.05.2015 встановлено, що позивачам були видані державні акти на право власності на землю, але технічна документація щодо передачі позивачам земельних ділянок у власність та користування відсутня. Межі земельних ділянок землевпорядними організаціями не встановлювались в натурі, тому у позивачів право власності та право користування на земельні ділянки не виникло. Позивачі неодноразово зверталися до райдержадміністрації із аналогічними зверненнями, які були розглянути по суті.

Служба автомобільних доріг в Миколаївській області надала пояснення, в яких зазначила, що предметом спору є, зокрема. земельна ділянка під автомобільною дорогою загального користування державного значення М-05 Київ - Одеса, яка перебуває у державній власності та відповідно до ст.7 Закону України "Про автомобільні дороги" не підлягає приватизації.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року позовні вимоги до Державного кадастрового реєстратора відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районні Грекова Олега Валерійовича залишено без розгляду.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити їх позовні вимоги. Зокрема апелянти зазначають, що судом першої інстанції не враховано, що позивачі є власниками земельних ділянок на підставі державних актів 1995 року, які є дійсними. Апелянти посилаються на те, що спірним земельним ділянкам помилково надано кадастрові номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та визначено, що ці земельні ділянки перебувають у власності Кривоозерської районної державної адміністрації, оскільки вони перебувають в межах земельних ділянок позивачів.

Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області та Кривоозерська районна державна адміністрація надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначили, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін в зв`язку із необґрунтованістю доводів апелянта.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно державних актів на право приватної власності НОМЕР_4 від 19.06.1995, НОМЕР_5 від 15.12.1995, НОМЕР_6 від 19.06.1995 року позивачі є власниками земельних ділянок для ведення особистого підсобного господарства під пасовище на території селища Криве озеро, загальною площею по трьох актах 0,55 га (т.1 а.с.97-102).

В 2014 році, за замовленням позивачів, на три земельні ділянки ДП «Центр державного земельного кадастру» виготовлена технічна документація. Актами прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 8.09.2014 проведено перенесення в натурі на місцевість меж земельних ділянок та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка (т.1 а.с.136-138) .

27.01.2015 року позивачі звернулись до Державного кадастрового реєстратора відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області із заявами про внесення відомостей до державного земельного кадастру для присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів.

27.01.2015 року позивачі отримали рішення про відмову у внесенні відомостей до державного земельного кадастру, в зв`язку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

17 березня 2016 року із інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку позивачам стало відомо, що земельні ділянки з кадастровими номерами № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 належать Кривоозерській районній державній адміністрації.

Позивачі неодноразово звертались до відповідача - Кривоозерської районної державної адміністрації із заявою про виправлення помилки, що виникла у технічній документації та відомостях Державного земельного кадастру під час державної реєстрації земельних ділянок № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , а саме просили скасувати дані кадастрові номери та присвоїти державні кадастрові номери земельним ділянкам, які належить позивачам згідно державного акта на право приватної власності на землю.

Кривоозерська районна державна адміністрація 17.08.2017, 18.10.2017, 06.04.2018 надавала відповіді на звернення позивачів та зазначала, що у рішенні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04.05.2005 встановлено, що відповідно до ст.22 Земельного Кодексу України, в редакції 1992 року, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними органами меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Також рішенням місцевого Первомайського районного суду Миколаївської області від 08.10.2002 встановлено відсутність карти-схеми розташування земельних ділянок в тому числі і позивачів. У позивачів не виникло право власності та право користування на земельні ділянки, оскільки межі земельних ділянок землевпорядними організаціями не встановлювались в натурі (на місцевості), що підтверджується відсутністю технічної документації.

12.04.2018 року селищний голова Кривоозерської районної селищної ради Миколаївської області надав позивачам відповідь, що земельні ділянки, які вказані в запиті, знаходяться за межами населеного пункту та відносяться до земель державної власності, якими на даний час розпоряджається Держгеокадастр (т.1 а.с.154).

10.04.2018 року відділ у Кривоозерському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області повідомив позивачів, що земельна ділянка з кадастровим номером № НОМЕР_1 , на підставі затвердженого розпорядженням Кривоозерської РДА Миколаївської області від 21.02.2012 № 97-р проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передана за договором оренди ОСОБА_4 та проведена реєстрація речових прав 14.08.2014.

На земельну ділянку, кадастровий номер № НОМЕР_2 на підставі розпорядження Кривоозерської РДА від 29.11.2013 року № 368-р укладено договір оренди з ОСОБА_4 та проведена реєстрації речових прав від 18.09.2014.

Стосовно земельної ділянки з кадастровим номером № НОМЕР_3 на підставі розпорядження голови Кривоозерської РДА від 21.12.2006 № 740 передано в постійне користування земельна ділянка Службі автомобільних доріг у Миколаївській області під розміщення автомобільної дороги загального користування державного значення № М-05 Київ-Одеса.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності помилок чи описок, допущених під час проведення державної реєстрації земельних ділянок за кадастровими номерами № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 . При цьому суд виходив, що спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Судова колегія не погоджується з таким висновком, враховуючи наступне.

Правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру визначені Законом України "Про Державний земельний кадастр".

Приписами ст.1 цього Закону визначено, що державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами;

Відповідно до ст.37 Закону № 3613-VI у разі виявлення фізичною або юридичною особою у витязі, довідці з Державного земельного кадастру, викопіюванні з картографічних матеріалів Державного земельного кадастру технічної помилки (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), допущеної органом, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, заінтересована особа письмово повідомляє про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який перевіряє відповідність відомостей Державного земельного кадастру інформації, що міститься в документах, які стали підставою для внесення цих відомостей. Якщо факт невідповідності підтверджено, орган, що здійснює ведення Державного земельного кадастру, безоплатно виправляє допущену помилку в день надходження повідомлення та не пізніше наступного дня повідомляє про це заінтересованих осіб.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що в цій статті йде мова про виправлення технічних помилок допущених державним кадастровим реєстратором в Державному земельному кадастрі, які він повинен виправити за зверненням власників або користувачів земельних ділянок, за якими вони зареєстровані . Аналогічного висновку щодо застосування приписів цієї статті дійшов Верховний суд у постанові по справі № 815/1259/15 від 15 липня 2019 року.

Враховуючи, що позивачі не є власниками або користувачами земельних ділянок зареєстрованих за кадастровими номерами № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , судова колегія приходить до висновку що вони помилково посилаються на ст.37 Закону № 3613-VI.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі зазначають, що під час реєстрації земельних ділянок за кадастровими номерами № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 державним реєстратором допущено помилки, а саме земельні ділянки, на думку позивачів, помилково зареєстровані, як земельні ділянки державної власності, оскільки у позивачів наявні державні акти на право приватної власності на ділянки.

Тобто фактично позивачі намагаються поновити своє право власності на земельні ділянки, яке виникло у них згідно державних актів НОМЕР_4 від 19.06.1995, НОМЕР_5 від 15.12.1995, НОМЕР_6 від 19.06.1995 року.

Відповідно до ст.2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею.

Статтею 116 ЗК України визначено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст.79-1 ЗК формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

За ч. 9,10 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Стаття 152 ЗК України визначає такі шляхи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді, і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 16 ЦК передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивачі зазначають, що відповідачі незаконно виділили, присвоїли державні кадастрові номери земельним ділянкам, які фактично знаходяться на земельних ділянках виданих позивачам на підставі рішень Кривоозерської селищної ради ( державні акти на право приватної власності НОМЕР_4 від 19.06.1995, НОМЕР_5 від 15.12.1995, НОМЕР_6 від 19.06.1995 року).

Аналізуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що спір щодо помилкової реєстрації в державному земельному кадастрі земельних ділянок за кадастровими номерами № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спрямований на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин (щодо вільного володіння, користування та розпорядження земельними ділянками), а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові по справі № 128/3751/14-а від 24 квітня 2019 року.

Крім того, як зазначають позивачі, в 2016 році їм стало відомо, що:

- в межах земельної ділянки ОСОБА_2 знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером № НОМЕР_1 (перебуває у користуванні ОСОБА_4 згідно договору оренди) площею 0,2472 га та № НОМЕР_2 (перебуває у користуванні ОСОБА_4 згідно договору оренди) площею 0,3113 га - державної форми власності;

- в межах земельної ділянки ОСОБА_3 знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером № НОМЕР_1 площею 0,2472 га та № НОМЕР_2 площею 0,3113 га - державної форми власності;

- в межах земельної ділянки ОСОБА_3 знаходиться земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 0,3113 га та № НОМЕР_3 (передана у постійне користування Службі автомобільних доріг у Миколаївській області) площею 47,4156 га - державної форми власності.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що в незалежності від формулювання позовних вимог, позивачі звернулись до суду з цим адміністративним позовом щодо скасування в Держгеокадастрі відомостей щодо земельних ділянок, які зареєстровані за третіми особами, вважаючи, що такими діями порушено право позивачів на володіння та користування належних їм на праві власності земельних ділянок, тобто з позовом щодо захисту своїх цивільних прав.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" вказав, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі і обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Враховуючи викладене, судова колегія прийшла до висновку про непоширення на цей спір юрисдикції адміністративних судів та необхідність його вирішення в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.319 КАС України порушення правил юрисдикції адміністративних судів, встановлений ст.19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів апеляційної скарги.

За таких обставин постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження в ній.

Керуючись ст.ст.308,310,315,319,321,322,325,329 КАС України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2019 року скасувати та ухвалити постанову про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Кривоозерської районної державної адміністрації Миколаївської області, відділу Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області у Кривоозерському районі, Кривоозерської районної селищної ради Миколаївської області, за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 , Служби автомобільних доріг у Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений та підписаний колегією суддів 31 липня 2019 року.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко