Справа № 520/4397/19
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

11 липня 2019 р. № 520/4397/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Зінченко А.В.

при секретарі - Алавердян Е.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (майдан Театральний, буд. 1,м. Харків,61057, ) про стягнення заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулась до суду з адміністративним позовом, в якому просила суд стягнути з регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області заробітну плату у сумі 170239,02 грн. в якості середнього заробітку за 633 днів затримки розрахунку при звільненні.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити .

Представники відповідача в судовому засіданні протии позову заперечували, наддали до суду відзив на позов в обґрунтування своєї позиції, просили в задоволенні позовних вимог відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, в період з 14.10.2008 р. по 10.10.2016 р. ОСОБА_1 працювала в Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Харківській області.

Трудові відносини ОСОБА_1 та РВ ФДМУ по Харківській області фактично припинились 10.10.2016 р. Так, наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 07.10.2016 р. № 134, ОСОБА_1 звільнено 10.10.2016 р. з посади завідувача сектору контролю та аудиту Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, відповідно до ст. 43, п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу», п. 6 ст. 36 КЗпПУ.

При звільненні ОСОБА_1 (на підставі наказу № 134 від 07.10.2016 р. щодо звільнення з 10.10.2016 р.) виплату всіх сум, що належать їй від установи проведено 10.10.2016 р. Згідно розрахункового листа ОСОБА_1 нараховано при звільненні - 22 208,61 грн., утримано податків та зборів - 4 330,68 грн., до виплати - 17 877,93 грн. Адміністрацією РВ ФДМУ по Харківській області 10.10.2016 р. згідно списку перерахованої заробітної плати (документ № 1-00000054 від 10.10.2016 р.) перераховано ОСОБА_1 17 877,93 грн.

В судовому засіданні також знайшло своє підтвердження, що на підставі наказу головного управління Держпраці у Харківській області від 28.09.2016 р. № 01.01-/1090 та направлення на перевірку від 03.10.2016 р № 01.01.- 94/02.02/2361 в період з 05.10.2016 р. по 12.10.2016 р. Головним управлінням Держпраці у Харківській області проведено позапланову перевірку додержання законодавства про працю у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Харківській області.

12.10.2016 р. ГУ Держпраці у Харківській області за результати позапланової перевірки був складений акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування № 20- 01/4201/1768 згідно якого встановлені порушення законодавства, а саме:

ч.б ст. 95 КЗпП України, ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в частині не проведення індексації заробітної плати при наявності підстав;

п. 4 постанови КМУ № 1078 в частині не відповідності розрахунку індексації заробітної плати встановленому порядку;

ч. 1, ч.2 ст. 115 КЗпП України в частині несвоєчасної виплати заробітної плати;

ч. 3 ст. 115 КЗпП України в частині меншої оплати заробітної плати за першу половину місяця за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника;

ст. 115 КЗпП України в частині виплати заробітної плати працівникам за весь час щорічної відпустки пізніше ніж за три дні до початку відпустки.

На цій підставі Відповідачем був прийнятий припис №№ 20-01-4201/1768-2086 від 12.10.2016 р. та винесено постанову про накладення штрафу № 20-01-4201/1768-0347 від 04.11.2016 р.

Вказаний вище припис оскаржується в іншій адміністративній справі за позовом РВ ФДМУ по Харківській області до ГУ Держпраці у Харківській області.

В подальшому, Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.11.2018 р. у справі № 2040/5838/18, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 р. у справі № 2040/5838/18, за адміністративним позовом ОСОБА_1 до РВ ФДМУ по Харківській області про стягнення заробітної плати позовні вимоги задоволено повністю. Постановлено стягнути з РВ ФДМУ по Харківській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату у сумі 7 776,59 грн., в якості нарахованої індексації заробітної плати за період з жовтня 2014 р. по грудень 2015 р. включно, та заробітну плату у сумі 13 918,08 грн., в якості донарахованої премії за період з березня 2009 р. по грудень 2015 р. включно.

РВ ФДМУ по Харківській області, на виконання постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 17.04.2019 р. у справі № 2040/5838/18, був здійсненний перерахунок постановлених до стягнення коштів ОСОБА_1 25.04.2019 р.

Проаналізувавши наведене, суд вказує, що відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч.1. ст.117 КЗпП України).

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).

З системного аналізу вказаних вище норм права вбачається, що законодавцем віднесено до виключних дискреційних повноважень суду визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у випадках, коли спір вирішено на користь працівника частково. При цьому єдиної методології проведення такого розрахунку не існує та розмір відшкодування залежить від фактичних обставин справи, що мають бути встановлені судом.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у постановах від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, від 15.09.2015 по справі № 21-1765а15.

Суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум, враховуючи такі обставини.

По-перше, між сторонами наявний спір з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення, який вирішений на користь працівника частково. По - друге, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення недоплаченої заробітної плати зі спливом більше ніж двох років після звільнення роботи та на час звільнення таких вимог щодо неправильного розрахунку заробітної плати не заявляв. Крім того, суд враховує розмір недоплаченої суми (в межах стягнення за один місяць), істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості.

У відповідності до п. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту - Порядок № 100) при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

У відповідності до п.5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Зі змісту наведених норм вбачається, що на користь працівника, щодо якого мала місце несвоєчасність розрахунку при звільненні, підлягає стягненню сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи з кількості саме робочих днів протягом періоду такої затримки.

Як вбачається зі змісту розрахункових листів за серпень та вересень 2016 року та індивідуальних відомостей про застраховану особу за формою ОК-7, за 2 останні місця перед звільненням ОСОБА_1 було нараховано грошове забезпечення в розмірі 8875,12 грн., а відтак середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів (33 дні), визначених у розрахункових листах, становить 268 грн. 94 коп.

При цьому з наявних в матеріалів справи розрахункових листів вбачається, що на виконання рішення Регіональним відділення Фонду державного майна України по Харківській області перераховано безготівковим поштовим переказом ОСОБА_1 суму коштів в розмірі 17601 грн. 37 коп.

Суд зауважує, що сума заборгованості виплачена позивачеві за період з 2009 року по грудень 2015 року становить 17601 грн. 37 коп., що в порівнянні із середньомісячною заробітною платою позивача, визначеною у відповідності до Порядку № 100 становить 10,06 %.

Беручи до уваги неістотність суми заборгованості по заробітній платі, що припадає на один місяць року, відносно розміру середньомісячного заробітку позивача, суд, враховуючи позицію Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27.04.2016 по справі № 6-113цс16, вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Суд зазначає, що оскільки позивач звільнився 10.10.2016, а остаточний розрахунок фактично проведено з ним 25.04.2019р., кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні за період з 10.10.2016 по 25.04.2019 включно (день, що передує даті остаточного розрахунку) становить 633 дні.

Суд зазначає, що при обчисленні середнього заробітку відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України та Порядку № 100 необхідно брати до уваги робочі дні, а не календарні дні.

Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 569/10189/16-ц.

При розрахунку кількості робочих днів колегія суддів враховувала роз`яснення, які містяться у пунктах 1-3 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 19 квітня 2006 року № 138 (далі - Методичні рекомендації). У пункті 12 Методичних рекомендацій зазначено, що підсумований облік робочого часу кожного працівника здійснюється за табелем виходів на роботу та затвердженим графіком роботи (змінності) за обліковий період. Облік робочого часу по кожному працівнику має провадитись наростаючим підсумком з початку встановленого облікового періоду. Норма робочого часу за обліковий період визначається за календарем з розрахунку шестиденного робочого тижня, семигодинного робочого дня (чи відповідного скороченого робочого дня) з урахуванням скороченого робочого часу напередодні вихідних днів - до 5 годин і напередодні святкових і неробочих днів - на 1 годину. У порядку, встановленому в колективному договорі, норма робочого часу за обліковий період може визначатися за графіком п`ятиденного робочого тижня. Ураховуючи те, що при п`ятиденному робочому тижні КЗпП України не передбачає встановлення конкретної тривалості щоденної роботи, норма робочого часу за обліковий період визначається шляхом множення часу тривалості робочого дня на кількість робочих днів за календарем п`ятиденного робочого тижня, що припадають на цей період, з рівною тривалістю кожного робочого дня, з урахуванням її скорочення напередодні святкових і неробочих днів та вихідними днями в суботу і неділю.

Отже, з урахуванням середньоденної заробітної плати в сумі 268 грн 94 коп, сума середнього заробітку за час затримки у 633 дні становить 170239 грн 02 коп, а відтак, враховуючи принцип справедливості та співмірності, підлягають стягненню кошти в сумі 17126 грн 05 коп (10,06 % від суми середнього заробітку за час затримки розрахунку).

В контексті розгляду цієї справи суд враховує необхідність дотримання співмірності та необхідного балансу між інтересами працівника, який з пропуском значного часу звернувся до суду із вимогами проведення остаточного розрахунку при звільненні, на користь якого прийнято рішення про задоволення вимог, та прав роботодавця, якого в день проведення остаточного розрахунку при звільненні не було повідомлено про незгоду з таким розрахунком.

З урахуванням встановлених обставин справи та зумовленого ними нормативно-правового обґрунтування спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення позовних вимог та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах суми, визначеної відповідно до Порядку № 100.

Суд зазначає, що згідно з вимогами ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з ме тою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтер есів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів влад них повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень тау спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім фор мам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, протягом розумного строку.

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Таким чином, проаналізувавши наведене, суд вважає за необхідне вказати, що позовні вимоги є частково обґрунтованими, частково підтверджені нормативно та документально, а тому є такими, що підлягають частково задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 6-9, 139, 242- 246, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (майдан Театральний, буд. 1,м. Харків,61057, ) про стягнення заробітної плати - задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (майдан Театральний, буд. 1,м. Харків,61057, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) заробітні плату у сумі 17126 (сімнадцять тисяч сто двадцять шість) грн. 05 коп. в якості середнього заробітку за 633 дні затримки розрахунку при звільненні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду у відповідності до ст. 295 цього Кодексу.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Через перебування головуючого на стаціонарному лікуванні повний текст рішення складено 29 липня 2019 року.

Суддя Зінченко А.В.