Справа № 200/5565/19-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року справа №200/5565/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду (суддя Абдукадирова К.Е.) від 29 травня 2019 року (повний текст рішення складено 29 травня 2019 року у м.Слов`янськ) по справі №200/5565/19-а за позовом Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК СХІДЕНЕРГО про стягнення адміністративно господарських санкцій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ДТЕК СХІДЕНЕРГО про стягнення адміністративно господарської санкції за невиконання нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2018 року, у розмірі 2381403,99 грн. та пеню у розмірі 1 428,84 грн.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач вважає, що судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні позову, оскільки відповідачем не було виконані вимоги щодо створення робочого місця для працевлаштування інвалідів та не були відраховані адміністративно-господарські санкції.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи встановлено, що позивач є є юридичною особою, включене до ЄДРПОУ за № 31831942, юридична адреса: 85612, Донецька область, Мар`їнський район, м. Курахове, вул. Енергетиків, буд. 34, є платником страхових внесків, про що також свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, наявний в матеріалах справи.

З витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відокремлені підрозділи відповідача, як юридичної особи, знаходяться, зокрема, в м. Харцизьку (Донецька область), в м. Курахове (Донецька область) та в м.Щастя (Луганська область).

Відповідачем було подано до Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2018 рік (форма № 10-ПІ), згідно з яким середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу становить 2375 особи, з них: середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, 48 осіб, кількість інвалідів штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні 95 осіб.

Як зазначає позивач, відповідачем не виконано норматив по створенню 47 робочих місць для працевлаштування інвалідів, що в свою чергу є підставою для застосування адміністративно-господарських санкцій відповідно до вимог ст. 19 Закону України Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні у розмірі 2381403.99 грн. та пені у розмірі 1428,84 грн.

Проте, судом встановлено, що за інформацією відповідача, що підтверджено відповідною звітністю, зокрема Форми № 3ПН, 10ПІ, відповідачем створено 103 робочих місця для працевлаштування інвалідів при нормативі 95 осіб, що більш на 8 робочих місць.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що на підприємствах відповідача у 2018 році працювало 48 осіб з інвалідністю, а 55 робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю залишалися вільними, про що інформувалися центри зайнятості шляхом направлення їм відповідних звітів 3-ПН та інформаційних листів.

Таким чином, відповідачем створено 103 робочих місця для працевлаштування осіб з інвалідністю при нормативі 95, що більше на 8 місць.

У 2018 році відповідач щомісяця направляв до центрів зайнятості звітність за формою 3- ПН: по відокремленому підрозділу ДТЕК КУРАХІВСЬКА ТЕС - до Марийського районного центру зайнятості, по відокремленому підрозділу ДТЕК ЛУГАНСЬКА ТЕС - до Луганського міського центру зайнятості, де зазначав про наявність вільних робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Протягом 2018 року відповідачем додатково звертався листами до Луганського міського центру зайнятості, Марийського районного центру зайнятості, Управління соціального захисту населення про направлення на підприємство осіб з інвалідністю для працевлаштування, приймав участь у ярмарці вакансій.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення адміністративно-господарських санкцій за 47 нестворених робочих місць, призначене для працевлаштування інвалідів, у сумі 2 381 403,99 грн. та пені за порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій у сумі 1 428,84 грн.

Згідно до ст.19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» від 21 березня 1991 року № 875-12 для підприємств, установ, організацій установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до статті 20 наведеного Закону підприємства, де кількість працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим частиною першою статті 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів штрафні санкції, сума яких визначається у розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві за кожне робоче місце, не зайняте інвалідом.

За приписами ст.18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно статті 5 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» порядок та умови визначення потреб у зв`язку з інвалідністю встановлюються на підставі висновку медико-соціальної експертизи та з врахуванням здібностей до професійної і побутової діяльності інваліда. Види і обсяги необхідного соціального захисту інваліда надаються у вигляді індивідуальної програми медичної, соціально-трудової реабілітації і адаптації. Індивідуальна програма реабілітації є обов`язковою для виконання державними органами, підприємствами (об`єднаннями), установами і організаціями.

За приписами ст. 12 Закону України «Про охорону праці» підприємства, які використовують працю інвалідів, зобов`язані створювати для них умови праці з урахуванням рекомендацій медико-соціальної експертної комісії та індивідуальних програм реабілітації, вживати додаткових заходів безпеки праці, які відповідають специфічним особливостям цієї категорії працівників.

Аналіз зазначених вище положень дає підстави для висновку про те, що створення підприємством для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації неможливе без наявності інваліда, пошуком якого зобов`язані займатися органи працевлаштування, визначені у ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»; на підприємства покладений обов`язок із забезпечення певної кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів; обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати інвалідів на створені робочі місця.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом у постановах від 26 червня 2018 року у справі № 806/1368/17 та від 15 квітня 2019 року у справі № 825/699/17.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідач протягом 2018р. подавав до Луганського міського центру зайнятості та Мар`їнського районного центру зайнятості звітність форми № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" щомісячно у період з січня 2018 року по грудень 2018 року, у яких роботодавцем визначено потребу в робочій силі (вакансії.

Також відповідач у 2018 році відвідував ярмарки вакансій для осіб з інвалідністю, що влаштовувалися Мар`їнським районним центром зайнятості, що підтверджується листами Мар`їнського районного центру зайнятості №13104.2018 року №01-18/738 та №03.05.2018 року №01-18/940. (арк.спр.227, 228).

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що до відповідача направлялись інваліди або останні самостійно звертались, але їм було відмовлено у такому працевлаштуванні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем в повному обсязі були виконані всі залежні від нього заходи, спрямовані на створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відповідальність за виконання яких покладено на підприємство.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що заявлені до стягнення санкції є адміністративногосподарськими, відтак на них розповсюджуються загальні засади відповідальності учасників господарських відносин визначені у статтях 216-218, 238, 241 Господарського кодексу України, системний аналіз яких посвідчує підставу сплати за наявності складу правопорушення, склад якого у межах спірних правовідносин позивачем не доведений.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на недоведеність наявності з боку відповідача складу правопорушення, доводи апеляційної скарги колегією суддів не прийняті до уваги.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Донецького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року по справі №200/5565/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року по справі №200/5565/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 30 липня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 30 липня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко