Справа № 642/1271/19
Суддя: Бородіна О. В.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №-642/1271/19
Провадження №-2-а/642/30/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі: головуючого судді Бородіної О.В., за участю секретаря Конєвої А.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспектора патрульної поліції 5-ї роти 4-го батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області капітана поліції Філіпенкова Миколи Павловича про скасування постанови серії ЕАБ № 912063 від 12.02.2019 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст.. 126 КУпАП,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 21.02.2019 року звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом в якому просив: скасувати постанову серії ЕАБ № 912063 від 12.02.2019 року про накладення адміністративного стягнення у вимді штрафу у розмірі 425 грн. по справі про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 126 КУпАП, складену інспектором патрульної поліції 5-ї роти 4-го батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області капітаном поліції Філіпенковим Миколою Павловичем. А також просив стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції на його користь понесені ним судові витрати на правову допомогу, із врахуванням додатково поданої заяви, у розмірі 6000 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що 12.02.2019 року постановою серії ЕАБ № 912063 від 12.02.2019 року його визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.126 КупАП, а саме водій керував не маючи при собі посвідчення та технічного паспорту, тобто порушив вимоги п. 2.1. ПДР, та накладено штраф в розмірі 425 грн.

Позивач з даною постановою не згоден, оскільки вважає, що вона є незаконною та необгрунтованою, оскільки постанова винесена без достатніх правових підстав та з грубим порушенням вимог КУпАП, не містить жодних доказів факту правопорушення, правил дорожнього руху він не порушував. Так позивач зазначає, що вночі з 11 на 12 лютого 2019 р. матері його дружини, ОСОБА_2 стало зле - її тиск збільшився, в той час як пульс скоротився до критично низького показника, через що дружина Позивача викликала для своєї матері швидку допомогу. Бригада швидкої допомоги, яка прибула за викликом близько опівночі, повідомила про необхідність госпіталізації ОСОБА_2 , у зв`язку з чим дружина разом зі своєї матір`ю вирушила до міської лікарні № 8 в автомобілі швидкої допомоги, а він з речами та необхідними ліками ОСОБА_2 рушив на своєму автомобілі до лікарні. Шлях від місця проживання ОСОБА_2 до міської лікарні №8 протягає через Салтівське шосе, яким Позивач прямував вслід за швидкою допомогою. Біля перехрестя Салтівського шосе та вулиці Туркестанської він побачив, що згідно інформації датчику температури охолоджувальної рідини на панелі приладів автомобіля відповідна температура почала швидко збільшуватись та досягла червоної відмітки з одночасним загорянням на панелі приладу червоного сигналу ''Критична температура", що в сукупності свідчило про початок перегріву двигуна Автомобіля. Оскільки подальший рух на автомобілі за таких обставин міг призвести до його несправності та необхідності в подальшому здійснювати капітальний ремонт двигуна, з метою уникнення пошкодження двигуна автомобіля, Позивач прийняв рішення здійснити аварійну зупинку, загальмував одразу після перетину вищевказаного перехрестя та увімкнув аварійну світлову сигналізацію на автомобілі. Оскільки необхідно було відвезти речі матері дружини до лікарні, він залишився в автомобілі, щоб дочекатись охолодження двигуна та потім вирушити до лікарні. Це відбулось приблизно о 00 годин 50 хвилин 12 лютого 2019 року. Однак, до нього підішли працівники поліції та вказали, що він порушив правила дорожнього руху оскільки зупинився біля зупинки громадського транспорту, тобто вчинив правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП. На що він надавав пояснення з приводу необхідності аварійної зупинки. На пояснення Позивача щодо ситуації, яка склалась, громадяни почали глузувати з Позивача та звинувачувати його в повідомленні неправдивої інформа щодо причин зупинки Автомобіля з увімкненою аварійною світловою сигналізацією.

Він заперечував вчинення ним адміністративного правопорушення. У подальшому працівник поліції почав вимагати він нього щоб він надав документи. Позивач вважав цю вимогу незаконною, після чого його було притягнуто о адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 126 КУпАП. Позивач зазначає, що оскільки він не порушував правил дорожнього руху, у нього не було обов`язку надавати документи працівнику поліції.

Відповідачем на адресе суду надійшов відзив на позов, з якого слідує, що позивачем були порушені вимоги ПДР під час аварійної зупинки. Відповідачем також вказано, що працівник поліції пояснював водієві про порушення останнім ПДР України , водію представився. При цьому зазначив, що оскільки позивач порушив ПДР України то поліцейський відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про національну поліцію" та п. 2.4 ПДР України мав підставу вимагати у водія пред`явити документи передбачені п. 2.1 ПДР України, внаслідок чого, позивач скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 126 КУпАП. Також відповідач вважав недоведеними та безпідставними витрати на правову допомогу позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.01.2019 року постановою серії ЕАБ № 912063 від 12.02.2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.126 КупАП, а саме водій керував не маючи при собі посвідчення та технічного паспорту, тобто порушив вимоги п. 2.1. ПДР, та накладено штраф в розмірі 425 грн.

На підтвердження факту вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху надано відеозапис виконаний працівниками патрульної поліції, з якого вбачається, що позивач на неодноразову вимогу патрульного не надав реєстраційний талон на керований ним транспортний засіб та посвідчення водія.

Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 14 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 № 3353-XII вказано, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.

Статтею 16 зазначеного Закону визначено основні права та обов`язки водія транспортного засобу якими, зокрема вказано, що водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського, пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Пунктом 1.3 Правил дорожнього руху затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДРУкраїни) зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.

Пунктом 2.1 "б" ПДР України встановлено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі зокрема посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб.

Згідно п. 2.4 ПДР України, на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також: пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1; дати можливість перевірити номери агрегатів і комплектність транспортного засобу; дати можливість оглянути транспортний засіб відповідно до законодавства за наявності на те законних підстав, у тому числі провести з використанням спеціальних пристроїв (приладів) перевірку технічного стану транспортних засобів, які відповідно до законодавства підлягають обов`язковому технічному контролю.

Статтею 9 КУпАП зазначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 126 КУпАП керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка"), - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідач посилається на те, що оскільки позивач порушив ПДР України то поліцейський відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 32 Закону України "Про національну поліцію" та п. 2.4 ПДР України мав підставу вимагати у водія пред`явити документи передбачені п. 2.1 ПДР України, внаслідок чого, позивач скоїв адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 126 КУпАП.

Пунктом 2 ч.1 ст. 32 Закону України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 № 580-VIII вказано, що поліцейський має право вимагати в особи пред`явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення (одна із вичерпного переліку підстав). Інших підстав для перевірки документів на право керування ТЗ, у посадової особи відповідача, в спірних правовідносинах не було.

Згідно матеріалів справи слідує, що відносно позивача не виносилась постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, яке пред`являлось позивачу перед прийняттям оскаржуваної постанови. Таким чином, належних та допустимих доказів вчинення позивачем вказаного правопорушення в матеріалах справи немає.

Оскільки відповідачем належним чином не задокументовано та не доведено належними і допустимими доказами факту порушення позивачем ПДР України, то суд дійшов висновку про неправомірність вимоги посадової особи відповідача до позивача про пред`явлення документів в т.ч. посвідчення водія, реєстраційного документу на транспортний засіб, а позивач, в свою чергу, не був зобов`язаний виконувати дану вимогу, і тому в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст.126 КУпАП.

Згідно зі ст. 252 КУпАП орган (посадова особа), що розглядає справу про адміністративне правопорушення оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

За правилами ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В силу ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Наведена норма передбачає покладення на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, тягаря доказування наявності складу адміністративного правопорушення у діях особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, яка у протилежному випадку вважається добросовісною.

З врахуванням наведеного слідує, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено суду наявності підстав вважати, що позивач вчинив або мав намір вчинити правопорушення, яке могло б бути підставою для вимагання працівником поліції пред`явлення документів.

Таким чином, суб`єктом владних повноважень не доведено суду правомірності прийнятого ним рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що постанова по справі серії ЕАБ № 912063 від 12.02.2019 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст.. 126 КУпАП - підлягає скасуванню, як протиправна.

Позивач також просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції на користь позивача понесені судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 грн.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 ст. 134 КАС України зазначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною 5 ст. 134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вимоги позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд вважає обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05.07.2012 року № 5076-VI встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Згідно з п.п. 1, 2, 6 ч. 1 та ч. 2 ст. 19 вказаного вище закону, до видів адвокатської діяльності, серед іншого, відносяться: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Пунктом 6 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення; представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження витрат з оплати правничої допомоги, наданої протягом розгляду справи в суді першої інстанції, представником позивача надано: договір про надання правової допомоги №13-2019/Д-2 від 15.02.2019 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер серія МК №116556; Акт приймання-передачі наданих послуг за договором №13-2019/Д-2 від 20.02.2019 року; квитанція № 144С46459 від 21.02.2019 року на суму 2000 грн. із призначенням платежу «сплата послуг за договором №13-2019/Д-2»; квитанція 0.0..1 від 06.03.2019 року на суму 1000 грн. з призначенням платежу «сплата послуг за договором №13-2019/Д-2»; Акт приймання-передачі наданих послуг за договором №13-2019/Д-2 від 19.06.2019 року; квитанція № 0.0..2 від 19.06.2019 року на суму 3000 грн. із призначенням платежу «сплата послуг за договором №13-2019/Д-2».

У відповідності до ч.1ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Таким чином суд дійшов висновку про стягнення понесених позивачем, але частково.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).

Крім того, у справі "East/West Alliance Limited" проти України" Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "Ботацці проти Італії" (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V).

У пункті 269 Рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі "Іатрідіс проти Греції" (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями).

З аналізу положень статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.

Згідно позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 24.04.2018 року по справі №814/1258/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням, зокрема, розрахунків (калькуляції) вартості правової допомоги, а не лише з визначенням загальної вартості наданої допомоги. Такий розрахунок може бути відображений у звіті про виконану роботу, розрахунку чи акті здачі-приймання робіт із конкретизацією кожної вчиненої процесуальної дії.

Суд із врахуванням доказів наданих на підтвердження витрат на правову допомогу, враховує, що даний спір не є складним, не потребує значного витрачання часу для підготовки правової позиції та складання позову і інших заяв по суті справи, позивач не обґрунтовує значення справи, у тому числі вплив розгляду справи на його репутацію тощо.

Таким чином, проаналізувавши зроблений позивачем розрахунок, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, суд вважає, що надані позивачем докази не свідчать про співмірність заявленого розміру витрат на правову допомогу до фактичних обставин справи, а тому розмір витрат на правничу допомогу необхідно зменшити до суми 3000 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 19-20, 205, 241-243 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Інспектора патрульної поліції 5-ї роти 4-го батальйону Управління патрульної поліції в Харківській області капітана поліції Філіпенкова Миколи Павловича про скасування постанови серії ЕАБ № 912063 від 12.02.2019 року про накладення адміністративного стягнення за ч. 1 ст.. 126 КУпАП - задовольнити.

Скасувати постанову ЕАБ № 912063 від 12.02.2019 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за ч. 1 ст.. 126 КУпАП у виді штрафу в розмірі 425 гривень, провадження по справі закрити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Управління патрульної поліції у Харківській області Департаменту патрульної поліції (; адреса: 61033, м. Харків, вул. Шевченка, буд. 315-А) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. (три тисячі гривень) 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду у 10-денний строк з дня проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01.08.2019 року

Суддя О.В. Бородіна