Справа № 420/980/19
Суддя: Бойко О.Я.
Дата ухвалення: 2019-07-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/980/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді Бойко О.Я.,

секретаря судового засідання Белінського Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1 за довіреністю,

представника відповідача Ісмаїлова У. Х ., за довіреністю,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного Управління ДМС України в Одеській області про скасування повідомлення №5/1-32 від 05.02.2019 р. та зобов`язання прийняти заяву щодо визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту,-

І. Суть спору:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_3 до ГУ ДМС в Одеській області, у якому позивач просив:

1.Скасувати рішення № 5/1-32 від 05.02.2019 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

2. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти заяву щодо визнання ОСОБА_3 , або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІ. Аргументи сторін.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

19.02.2019 позивач отримав повідомлення № 5/1-32 від 05.02.2019 р. «Про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Позивач, зазначив, що є громадянином Алжиру, за віросповіданням суніт, вимушений покинути рідну країну та звернутися за захистом в Україні, у зв`язку із переслідуванням з боку організації екстремістського толку та реальною загрозою життю. По приїзду в Україну позивач не звернувся до міграційної служби, як зазначає позивач, через побоювання переслідування з боку влади, незнання законів і мови. Зрозумівши, що Україна є демократичною країна, позивач звернувся до міграційної служби за додатковим захистом.

Позивач наголошує на тому, що при винесені оскаржуваного повідомлення, відповідач поверхово підійшов до розгляду його заяви. Зокрема, позивачеві не було забезпечено можливості залучення адвоката та перекладача.

На думку позивача, формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених ним, порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття протиправного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.02.2019 р. ухвалою Одеський окружний адміністративний суд відкрив провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

21.03.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання здійсненого перехід зі спрощеного позовного провадження в загальне.

24.04.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання продовжено підготовче провадження до 90 днів.

20.05.2019 р. ухвалою занесеною до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові. Додатково зазначив, що йому не був забезпечений кваліфікований перекладач під час проведення інтерв`ю. Та особа, яка здійснювала переклад, не була кваліфікованим перекладачем з арабської мови. В нього були відсутні відповідні документи, які б підтверджували достатній рівень його знань, для того щоб здійснювати переклад з української мови на арабську.

Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити з підстав викладених у відзиві.

В обґрунтування відзиву представник відповідача зазначила, що виходячи з положень законодавства України, зокрема: Наказу МВС від 07.09.2011 № 649 «Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної міграційної служби», Положення про Головне управління затвердженого наказом Державної міграційної служби України від 14.02.2015 № 19, - оскаржуване повідомлення прийнято ГУ ДМС в Одеській області, а між позивачем і Державною міграційною службою України відсутній предмет спору.

Також представник відповідача зазначила, що оскаржуване повідомлення не є рішенням, яке приймалося Державною міграційною службою України та ГУ ДМС в Одеській області.

Щодо суті вимог позивача, то Державна міграційна служба України посилається на те, що співробітниками міграційної служби проведений аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Представник відповідача зазначила, що позивач прибув на територію України 10.02.2017 з метою отримання освіти в українських вищих навчальних закладах. 02.10.2017 він вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Виїзд з Алжиру позивач пояснював пошуком роботи та кращого життя. Причиною звернення за міжнародним захистом позивач зазначав відсутність документів для легального перебування в Україні та пов`язану з цим неможливість офіційного працевлаштування.

Представник відповідача посилається на те, що 18.10.2017 за № 197 прийнято рішення про відмову позивачеві в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач оскаржив його у судовому порядку. Судовими рішеннями першої, апеляційної та касаційної інстанцій ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні позовної заяви. В обґрунтування своїх рішень суди зазначили, що звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є безпідставним так таким, що не містить умови, визначені п.п. 1 чи 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідач вказує, що при розгляді повторної заяви позивача 21.01.2019 так само були відсутні умови, визначені п.п. 1 чи 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Також відповідач посилається на значний проміжок часу, який пройшов від потрапляння на територію України (10.02.2017) та першим зверненням за міжнародним захистом (02.10.2017) та перебування на території України з 07.08.2018 по 21.01.2019 без законних на те підстав.

Щодо тверджень позивача про неможливість залучення кваліфікованого перекладача та адвоката відповідача зазначає наступне.

Під час усіх процедурних дій був присутній перекладач з арабської мови Саід Сугеб Ібрагім , який здійснював повний переклад. Позивач на запитання під час проведення інтерв`ю надав відповідь, що перекладач його влаштовує і що він довіряє йому. Співробітник ГУ ДМС України в Одеській області 28.01.2019р. склав протокол ознайомлення з прийнятим рішенням. Даний протокол був викладений українською мовою за участі перекладача з арабської мови Саід Сугеб Ібрагім та підписаний самим позивачем.

Окрім цього зазначений протокол було надано на російській та арабських мовах. Позивач особисто ознайомився з даним протоколом та підписав його.

Також представник відповідача зазначив, що під час проведення процедурних дій позивач жодного разу не виявив бажання стосовно необхідності участі адвоката. Тому його доводи стосовно не забезпечення позивача адвокатом є необґрунтованими.

Заслухавши вступне слово представника позивача та представника відповідача, з`ясувавши обставини на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши письмові докази, якими вони обґрунтовуються. Суд дійшов висновку, що адміністративний позов належить до задоволення.

ІІІ. Обставини, встановлені судом

Так, суд встановив, що позивач є уродженець м. Аммі Мусса, Алжир. За національністю алжирець, за віросповіданням мусульманин - суніт.

Країну постійного проживання позивач залишив 09.02.2017 року авіарейсом Алжир ( Алжир ) - Стамбул (Туреччина) - Одеса (Україна) на підставі національного паспорту та візи. Державний кордон нашої країни перетнув 10.02.2017 року легально.

02.10.2017 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви відповідач склав висновок від 18.10.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 18.10.2017 року № 197 було відмовлено позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

03.11.2017 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за № 5/1-307 від 18.10.2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його до Одеського адміністративного окружного суду.

Рішенням Одеського адміністративного окружного суду 15.03.2018 (набрало законної сили 12.06.2018) ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

21.01.2019 позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви відповідач склав висновок від 05.02.2019 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом відповідач від 05.02.2019 року № 24 було відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами суд виходить з наступного.

Джерела права та висновки суду.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон №3671-VI), біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

При цьому, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Крім того, при розгляді зазначених справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є центральним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця.

Критерій "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона являє собою особисті побоювання особи, які виникли на підставі психологічної оцінки такою особою ситуації, в якій вона опинилась. Саме через такі переживання особа змушена була покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна ж сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Реальність та обґрунтованість таких побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України.

Отже, вищевикладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вище. Інші - економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Крім того, згідно з п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону № 3671 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

При оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно із ч.12 ст.7 Закону № 3671, орган міграційної служби: реєструє заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та подані документи; ознайомлює заявника або його законного представника під їх власний підпис з порядком прийняття рішення за їх заявами, правами та обов`язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; проводить дактилоскопію особи, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; у разі потреби направляє особу на обстеження для встановлення віку у порядку, встановленому законодавством України; заповнює реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та членів її сім`ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену із сім`єю, від імені якої заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, подав її законний представник; заповнює інші необхідні документи; оформлює особову справу; роз`яснює порядок звернення про надання безоплатної правової допомоги; заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи.

Згідно з ч.ч. 4, 6, 7 ст. 8 Закону № 3671, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

Наказом МВС України від 07.09.2011р. № 649 затверджені Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - Правила № 649).

Відповідно до п. 1.1 розділу І Правил ці правила визначають процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктом 4.1 розділу IV Правил № 649 передбачено, що під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви:

а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-звязку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника (додаток 11). Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди (додаток 12) з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності);

б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 13).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Згідно з пп. б п.4.3 розділу IV Правил, на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень, зокрема про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З сукупного аналізу, вказаних вище правових норм, суд робить висновок про те, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань з наступних підстав.

Так, суд погоджується з висновками відповідачапро неправдоподібність та суперечливість наданої позивачем інформації під час проведених з ним співбесід. З огляду на матеріали справи, позивач прибув на територію України 10.02.2017 з метою отримання освіти в українських вищих навчальних закладах. 02.10.2017 він вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. При зверненні 02.10.2017р. виїзд з Алжиру позивач пояснював пошуком роботи та кращого життя. Однак при зверненні 21.01.2019р.причиною звернення за міжнародним захистом позивач зазначав побоювання зазнати небезпеки з боку терористичного угрупування. Зазначені відмінності позивач пояснив недовірою до людей (том 1 а.с.119). Суд погоджується з позицією відповідача щодо неприйняття до уваги даних тверджень , оскільки позивач неодноразово вказував на своє бажання легалізуватися на території України (том І , а.с.119,120,121,122) .

Крім того, позивач надавав різну інформацію щодо отримання ним погроз з боку терористів через свого друга з вимогою співпраці. Відповідно до протоколу співбесіди від 05.02.2019р. позивач зазначає, що жодних погроз не отримував, у тому числі через свого друга ( том І а.с.120). Позивач називав різні дати вбивства свого друга - кінець 2016р., (том І а.с. 108), липень 2016р.(том І, а.с.121).

Також суд встановив, що позивач потрапив на територію України 10.02.2017р. легально, на підставі паспортного документу та оформленої візи. Термін легально перебування в Україні закінчився 07.03.2017р.Із вказаного періоду до моменту першого звернення за міжнародним захистом 02.10.2017р. позивач перебував в Україні у категорії нелегального мігранта. З 07.08.2018р. до моменту повторного звернення до відповідача позивач перебував без законних на те підстав, порушуючи вимоги ч.1 ст.5 Закону України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме : «Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Також суд звертає увагу на пояснення самого позивача про те, що він до виїзду з Алжиру мав умови для нормальної дієздатності (том І, а.с. 122). Відповідно до актуальної інформації по країні походження ІКП безпекова ситуація в Алжирі характеризується позитивно (https://golosislama.com/news.php&id=35742).

Отже з огляду на матеріали особової справи суд встановив, що відповідач прийняв рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки позивач не навів жодного конкретного факту про можливі утиски щодо нього в країні громадської належності.

На думку відповідача інформація надана заявником не дає підстав стверджувати про можливу загрозу переслідування заявника за етнічною, національною, релігійною або іншими конвенційними ознаками.

Позивач у позові зазначив, що на всіх інтерв`ю пояснював, що вільно володіє арабською, через це могли з`явитися неточності і розбіжності у зазначенні умов надання йому статусу біженця.

Таким чином, суд не погоджується з твердженнями позивача, що відповідач формально перевірив всі обставини зазначенні позивачем, чим порушив принцип рівності перед законом.

Що стосується тверджень представника позивача про незабезпечення йому можливості залучити адвоката, суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на те, що під час проведення процедурних дій позивач жодного разу не виявив бажання стосовно необхідності участі адвоката. Тому його доводи стосовно не забезпечення позивача адвокатом є необґрунтованими. Адже відповідно до ч.2 ст.8Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» адвокат бере участь у попередньому розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за бажанням заявника.

Однак суд вважає обґрунтованими доводи позивача, щодо неналежного забезпечення його кваліфікованим перекладачем. Так, в судовому засіданні представник позивача заначив, що під час проведення співбесіди не був залучений кваліфікований перекладач. Натомість була залучена особа в якості перекладача, переклад якої позивачеві було важко зрозуміти. Представник відповідача, заперечуючи проти позову вказав, що під час усіх процедурних дій був присутній перекладач з арабської мови Саід Сугеб Ібрагім , який здійснював повний переклад. Даний факт підтверджується підписами перекладача на кожному аркуші протоколу від 05.02.2019р.

Проте суд, зазначає, що відповідно до п.1.3. Порядку ведення Державною міграційною службою України Довідково-інформаційного реєстру перекладачів, затвердженого наказом МВС від 11.03.2013 р. №228:«Реєстр перекладачів - це веб-сторінка офіційного веб-сайту Державної міграційної служби України (далі - ДМС), що містить відомості про перекладачів, які можуть залучатися органами державної влади для надання послуг перекладу під час розгляду заяв та проведення співбесід з біженцями та іншими категоріями мігрантів, під час здійснення їх затримання, забезпечення надання їм правової допомоги, розгляду адміністративними судами справ щодо біженців та видворення з України іноземців та осіб без громадянства, здійснення досудового розслідування та розгляду судами кримінальних проваджень і справ про адміністративні правопорушення, вчинені біженцями та іншими категоріями мігрантів на території України».

Представник відповідача за питання суду повідомив, що вказаний перекладач з арабської мови не внесений у зазначений реєстр. Будь-які документи про достатній рівень кваліфікації для здійснення перекладу з української мови на арабську відповідач не надав.

Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»: «Під час співбесіди заявнику, який не володіє українською або російською мовами, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, забезпечує перекладача з мови, якою заявник може спілкуватися. Заявник має право залучити перекладача за свій рахунок або за рахунок інших юридичних чи фізичних осіб. Перекладач повинен дотримуватися конфіденційності з обов`язковим оформленням центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, розписки про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника».

Таким чином, з аналізу вказаної вище статті Закону суд вважає, що відповідач не довів належне забезпечення позивача перекладачем з арабської мови, а відтак-позовні вимоги належать до задоволення.

Згідно з ч.1 ст.9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Статтю 73 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 74-76 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Таким чином, суд робить висновок, що рішення №5/1-32 від 05.02.2019 р. про відмову у оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте з порушенням процедури, встановленої Законом України « Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», зокрема,без належного забезпечення позивача перекладачем на арабську мову, а тому належить до скасування.

З огляду на вищевикладене, суд робить висновок, що адміністративний позов належить до задоволення.

У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ст.ст.2, 244-246 КАС України -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов задовольнити.

2.Скасувати рішення № 5/1-32 від 05.02.2019 р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти заяву щодо визнання ОСОБА_3 , або особою, яка потребує додаткового захисту.

4. Відповідно до статті 255 КАС України рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно з частиною першою статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

5. Позивач- ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 ).

Відповідач - Головне управління ДМС України в Одеської області (65014, м. Одеса, вул. Преображенська, 44, ).

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 29 липня 2019 року.

Суддя: О.Я. Бойко

.