Справа № 1340/5224/18
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5129/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Довгої О.І., Макарика В.Я.,

за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року, ухвалене суддею Сакалош В.М. у м.Львові о 13:24, повний текст якого складений 30 березня 2019 року, у справі №1340/5224/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИВ:

05 листопада 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача - Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області №/3841 від 25.04.2016.

В обгрунтування позовних вимог, покликаючись на пп. «д» пп.164.2.17 п. 164.2 ст.164 Податкового кодексу України, зазначає, що істотним для висновку щодо отримання платником податків додаткового блага є встановлення ряду обов`язкових обставин, а саме факту існування боргу, його склад, підставу й час виникнення, дійсного вчинення правочину щодо прощення (анулювання) боргу, умови такого правочину щодо прощення (анулювання) боргу, належне інформування про це боржника та ін. При цьому, в разі викладення висновку про допущення позивачем пов`язаного з цим податкового правопорушення, такі обставини слід встановити в їх сукупності, тобто доведенню підлягає факт анулювання (прощення) суми боргу позивачу кредитором за його самостійним рішенням, належне повідомлення позивача про анулювання (прощення) боргу, включення кредитором суми анульованого боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого на користь позивача, за підсумками звітного періоду, розмір отриманого позивачем додаткового блага.

Вказує, що матеріали документальної позапланової виїзної перевірки, результати якої оформлено актом від 06.04.2016, не містять посилань на належний правочин, яким було припинено зобов`язання (з повернення кредиту) прощенням боргу. Вісутність такого правочину (одностороннього чи двостороннього), як обов`язкової правової передумови для відповідних наслідків, не дає відповідачу достатніх підстав для висновку про отримання позивачем відповідного доходу. Єдиним свідченням прощення боргу в даному випадку є лист ПАТ «Укрсоцбанк» від 01.09.2015 №1861-1013, який містить зазначення загальної суми заборгованості без зазначення прощеного кредиту (основного боргу) та нарахованих відсотків, прощення (анулювання) яких не є додатковим благом в розумінні Податкового кодексу України.

Лише з урахуванням відповідного правочину щодо прощення боргу можливим є висновок про те, чи мало місце таке прощення боргу, чи вчинене у відповідності до норм чинного законодавства й укладеного кредитного договору, чи існувала заборгованість за таким договором кредиту (яка є предметом прощення), які складові такої прощеної заборгованості та ін.

На думку позивача, оскаржуване рішення прийняте на підставі необгрунтованих висновків про порушення ним податкового законодавства.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області від 25.04.2016 № /3841.

Рішення мотивоване тим, що висновки відповідача, викладені в акті, не є належним і достатнім чином огрунтованими та не засвідчують доведення в установленому порядку порушення податкового законодавств позивачем.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, наведених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про реформування територіальних органів Державної фіскальної служби» від 28.03.2018 №296 Личаківська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Львівській області реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Львівській області.

Відповідно до п.1 Положення про Головне управління ДФС у Львівській області, затвердженого наказом ДФС від 01.02.2019 №80, Головне управління ДФС у Львіській області є правонаступником всіх прав та обов`язків, зокрема Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області.

До Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення юридичної особи Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області () № 2035719 від 14.05.2019.

Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 липня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відповідно до ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України допущено заміну відповідача - Личаківської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області правонаступником Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що за результатами документальної позапланової невиїзної перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних сум податків до бюджету платника податків - фізичної особи ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, проведеної у період з 25.03.2016 по 31.03.2016 посадовими особами Державної податкової інспекції в Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області, складено акт від 06.04.2016 №146/14/13-07/13-02/ (а.с.12-18).

Перевіркою, зокрема, встановлено порушення:

-п.164.1 ст.164, п.164.2.17 п. 164.2 ст.164, пп.164.2.19 п.164.2 ст. 164, ст.167, пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI, а саме встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб на суму 105529, 32 грн.

На підставі даного висновку акту перевірки Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі м.Львова Головного управління ДФС у Львівській області прийнято податкове повідомлення-рішення №/3841 від 25.04.2016, яким платнику податків збільшено грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 132081,65 грн (105529,32 грн - за основний платежем, 26552,33 грн - за штрафними санкціями).

Позивач, вважаючи податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області №/3841 від 25.04.2016 протиправним, звернувся до суду з вимогою до відповідача про його скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1.1 статті 1 Податкового кодексу України (далі - ПК України) цей Кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпунктом 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

За правилами підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу).

Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України додаткові блага - це кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу).

Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є вичерпним.

Так, відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній до 1 січня 2015 року) до оподатковуваного доходу включаються суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Згідно з підпунктом «б» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання.

У той же час відносини, що виникають між банком та клієнтом з питань надання кредиту є цивільно-правовими відносинами, які регулюються актами цивільного законодавства України.

Частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 605 ЦК України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Зміст наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як доход у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує доход платника податку. Водночас, в разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує доход платника податку і включається в його оподатковуваний доход. Разом з тим, сума процентів, нарахованих банком за умовами договору за користування кредитом, комісій та/або штрафних санкцій (пені) не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, комісій та/або штрафних санкцій (пені), нарахованих за користування кредитом й за прострочення виконання грошового зобов`язання, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Відсутність в підпункті «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України точності щодо визначення додаткового блага у вигляді суми боргу платника податку (процентного), анульованого кредитором за його самостійним рішенням, була усунена шляхом внесення змін Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28 грудня 2014 року №71-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Згідно з підпунктом «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 1 січня 2015 року) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.

Таким чином, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, комісії та/або штрафні санкції (пеню), прощені (анульовані) кредитором.

Наведене підтверджується і змінами, які в подальшому внесені до законодавства, зокрема, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо кредитних зобов`язань» від 09 квітня 2015 року №321-VIII, який набрав чинності 07 травня 2015 року, редакція підпункту 165.1.55 пункту 165.1 статті 165 ПК України була доповнена абзацом другим, у зв`язку з чим сума процентів, комісії та/або штрафних санкцій (пені), прощених (анульованих) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним із процедурою його банкрутства, до закінчення строку позовної давності не підлягали включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 07 лютого 2019 року (справа №802/598/16-а), від 14 лютого 2019 року (справа №803/674/16) від 15 березня 219 року (справа №817/1103/16), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного суду.

При вирішенні даного спору слід враховувати й положення пункту 56.21 статті 56 ПК України, якими встановлено, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно-правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.

Таке застосування норм відповідає й основним засадам податкового законодавства, проголошеним у статті 4 ПК України.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку рішення суб`єкта владних повноважень щодо відповідності критеріям правомірності, визначених ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.3 ст. 90 КАС України).

Акт перевірки містить покликання на інформацію ПАТ «Укрсоцбанк» (Кредитор) № від 01.09.2015, надану на запит контролюючого органу, згідно якої загальний розмір анульованої заборгованості ОСОБА_1 (Позичальника) перед Кредитором становить 625059,54 грн.

Колегія суддів приходить до висновку, що надана на запит контролюючого органу інформація ПАТ «Укрсоцбанк» не може вважатися належним та допустимим доказом правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, оскільки наведені у ній відомості щодо анульованої (прощеної) заборгованості, а саме те, що її розмір 625059,54 грн складається з тіла кредиту, не підтверджується будь-якими документами, які б розкривали зміст взаємовідносин сторін за кредитним договором, історію платежів, нарахування процентів за користування кредитом, комісій та/або штрафних санкцій (пені) та достовірно свідчили б про правовий статус прощеного боргу, а також суперечить та не узгоджується із іншими доказами, що містяться у справі.

Зокрема, зі змісту довідки ПАТ "Укрсоцбанк" № 10.1-186/96-15316 від 28 листопада 2017 року, виданої ОСОБА_1 , яка долучена позивачем до позовної заяви, слідує, що сума анульованої кредитної заборгованості (основна сума боргу) згідно договору кредиту №601/23-014 від 07.04.2006 становила 148890,20 грн. Тобто, саме ця сума мала бути базою оподаткування та застосування фінансових санкцій.

Крім того, в акті перевірки від 06.04.2016, на підставі висновків якого контролюючим органом прийнято оскаржуване рішення, відсутні посилання на належний правочин, яким було припинено зобов`язання з повернення кредиту прощенням боргу.

Так, відповідач покликається лише на те, що згідно поданої інформації від 01.09.2015 № 186179/1013 між ПАТ "Укрсоцбанк" та позивачем була укладена угода, з моменту підписання якої заборгованість позичальника перед кредитором в сумі 625059,54 грн вважається погашеною повністю шляхом прощення такої заборгованості.

При цьому, зазначено лише загальну суму заборгованості, без зазначення прощеного кредиту (основного боргу) та нарахованих відсотків, прощення (анулювання) яких, як вже зазначалося вище, не є додатковим благом в розумінні Податкового кодексу України. В той же час істотним для висновку щодо отримання позивачем додаткового блага та його розмір, є встановлення ряду обов`язкових обставин, а саме факту існування боргу, його склад, підстав й час виникнення, дійсного вчинення правочину щодо прощення (анулювання) боргу, умови такого правочину щодо прощення (анулювання) боргу, належного інформування про це боржника та ін.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оподатковуваним доходом позивача є лише основна заборгованість за кредитом, прощена (анульована) банком. Прощені (анульовані) банком відсотки за користування кредитом не є доходом платника податків, а тому база оподаткування повинна визначатись лише з суми, прощеної (анульованої) банком, яку позивач фактично отримав за банківським кредитом, без врахування таких платежів.

У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов`язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (ч.2 ст.77 КАС України ).

Натомість, доводи контролюючого органу не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки відповідачем не було надано доказів встановлення правового статусу складових суми заборгованості позивача за кредитним договором, укладеним з ПАТ «Укрсоцбанк», які були анульовані кредитором (основна сума кредиту (тіло кредиту), відсотки, штрафи, пеня), що є визначальним для розрахунку суми доходу позивача та сплати з такого доходу податку на доходи фізичних осіб.

Таким чином, контролюючим органом належним чином не обґрунтовано висновків про необхідність сплати позивачем грошового зобов`язання саме у визначеному розмірі.

При цьому, колегія суддів зауважує, що повноваження щодо визначення суми грошових зобов`язань та застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення норм законів з питань оподаткування або іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, є дискреційним повноваженням таких контролюючих органів. Адміністративний суд у справах щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності рішення передбаченим у Кодексі адміністративного судочинства України критеріям, не може підміняти контролюючий орган визначати об`єкт оподаткування та нараховувати суми грошових зобов`язань, які підлягають сплаті до Державного бюджету у спірних правовідносинах.

Вказані висновки суду узгоджуються з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 06 листопада 2018 року (справа №813/3274/17).

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстації, що позовні ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м.Львова ГУ ДФС у Львівській області №/3841 від 25.04.2016 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин вірно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у справі №1340/5224/18 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді О. І. Довга
В. Я. Макарик
Постанова складена в повному обсязі 30.07.2019.