Справа № 816/753/16
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2019 року

Київ

справа №816/753/16

адміністративне провадження №К/9901/12145/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: Соколова В.М., Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01 червня 2016 року (суддя Соколенко Ф.Ф.) та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року (судді Бегунц А.О., Рєзнікова С.С., Старостін В.В.) у справі № 816/753/16 за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (далі - Відділ), третя особа - Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі - ТУ ДСА України в Полтавській області), про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Відділу, третя особа - ТУ ДСА України в Полтавській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача по непроведенню виконавчих дій; зобов`язати вчинити всі можливі, в тому числі примусові, виконавчі дії, передбачені Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), спрямовані на повне виконання судового рішення у справі № 816/2247/15; зобов`язати відповідача притягнути до адміністративної відповідальності службових осіб ТУ ДСА України в Полтавській області; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що у провадженні відповідача перебувало виконавче провадження (далі - ВП) з примусового виконання виконавчого листа від 04 січня 2016 року, виданого Полтавським окружним адміністративним судом у справі № 816/2247/15. Однак, станом на дату звернення до суду з цим позовом Відділ не вчинив усіх необхідних та можливих виконавчих дій, які б забезпечили повне виконання судового рішення, унаслідок чого порушено право позивача на отримання грошової винагороди, компенсації та індексації на неї. Позивач стверджував, що державний виконавець не використав своїх прав та не застосував жодних заходів, передбачених статтями 11, 89 Закону № 606-XIV та не вжив заходів примусового виконання рішення суду, передбачених статтею 32 цього Закону. Такою бездіяльністю відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку останній оцінив у 5 000,00 грн.

Полтавський окружний адміністративний суд постановою від 01 червня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року, в задоволенні позовних вимог відмовив.

Не погодившись з указаними судовими рішеннями, позивач звернувся до суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що відповідач та третя особа не надали жодних допустимих і належних доказів нарахування ОСОБА_1 індексації та компенсації на невчасно виплачену заробітну плату, а державний виконавець не розпочав примусового виконання як того вимагає стаття 27 Закону України «Про виконавче провадження». Клопотання позивача про витребування доказів суд двічі залишив без задоволення без будь-яких на те обґрунтувань. Отже, відповідач не довів ті обставини, на які він посилався, обмежившись при цьому звичайними письмовими поясненнями. Таким чином, судами неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено невідповідність висновків обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

У запереченнях на касаційну скаргу ТУ ДСА України в Полтавській області вказує, що постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року у справі № 816/2247/15 боржником - третьою особою у цій справі виконано ще до пред`явлення виконавчого листа та відкриття виконавчого провадження. Отже, невиконаних зобов`язань перед позивачем ТУ ДСА України в Полтавській області не має. Судові рішення є законними, висновки судів повністю відповідають обставинам справи.

Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області також подало до суду заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в яких зазначає, що державним виконавцем Відділу направлено боржнику - ТУ ДСА України в Полтавській області вимогу про виконання рішення суду в справі № 816/2247/15, на що листом боржник повідомив про повний перерахунок та виплату позивачу грошових коштів за постановою суду, яка підлягала примусовому виконанню.

Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 27 вересня 2016 року відкрив провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Білоус О.В. (суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.

31 травня 2019 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 30 травня 2019 року № 537/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Білоуса О.В. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі й запереченнях на неї доводи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судами попередніх інстанцій установлено, що постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року у справі № 816/2247/15 задоволено позов судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 до ТУ ДСА України в Полтавській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів. Визнано протиправними дії ТУ ДСА України в Полтавській області щодо утримання з суддівської винагороди судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 . в травні 2015 року коштів в сумі 3654 гривні за березень 2015 року. Стягнуто з ТУ ДСА України в Полтавській області на користь судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 3986 грн. Зобов`язано ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 . індексацію на суму утриманих грошових коштів загалом в розмірі 3986 грн. відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Зобов`язано ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати та виплатити судді Оржицького районного суду Полтавської області ОСОБА_1 . компенсацію на суму утриманих у грудні 2006 року грошових коштів в розмірі 332 грн. відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Постанову суду в частині стягнення грошових коштів в розмірі 332 грн. допущено до негайного виконання.

На виконання зазначеної постанови Полтавським окружним адміністративним судом 04 січня 2016 року видано виконавчий лист № 816/2247/15.

11 квітня 2016 року на адресу відповідача надійшла заява ОСОБА_1 про прийняття до виконання виконавчого листа від 04 січня 2016 року № 816/2247/15, та цього ж дня державним виконавцем Відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 816/2247/15, у якій запропоновано боржнику виконати виконавчий документ у семиденний строк з дня винесення постанови. Зобов`язано боржника надати до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Полтавській області документальне підтвердження факту виконання рішення суду.

На думку позивача, постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 28 вересня 2015 року у справі № 816/2247/15 не виконана в частині нарахування та виплати індексації і компенсації, виконавчі дії не проводяться.

Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що ОСОБА_1 не довів протиправної бездіяльності відповідача, натомість матеріалами справи підтверджено, що Відділ здійснив всі необхідні дії, що передбачені Законом № 606-XIV, для виконання ТУ ДСА України в Полтавській області виконавчого листа від 04 січня 2016 року № 816/2247/15. Також суди дійшли висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди з огляду на недоведеність завдання позивачу шкоди, яка проявилась у душевних стражданнях.

Верховний Суд погоджується з такою позицією судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон № 606-XIV визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Статтею 1 Закону № 606-XIV (тут і далі - у редакції, чинній на час здійснення виконавчих дій) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною 1 статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

За правилами частин 1, 2 статті 11 цього Закону державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз`яснює сторонам їхні права і обов`язки.

Статтею 17 Закону № 606-XIV передбачено, що примусовому виконанню підлягають виконавчі документи, зокрема виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

На підставі частини 1 статті 27 указаного Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону № 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.

У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи ().

Згідно з частиною 1 статті 75 Закону № 606-XIV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення.

За приписами статті 89 цього ж Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

За частиною 1 статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому вищевказаним Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 вищевказаного Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 вищевказаного Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Як вірно встановлено судами та підтверджено матеріалами справи, 11 квітня 2016 року державним виконавцем Відділу винесено постанову про відкриття виконавчого провадження - ВП № 50792807 з виконання виконавчого листа № 816/2247/15, виданого Полтавським окружним адміністративним судом.

28 квітня 2016 року державним виконавцем направлено ТУ ДСА України в Полтавській області (боржник) вимогу про виконання рішення суду у триденний строк з обов`язковим наданням довідки про розмір нарахування та виплати грошових коштів у розмірі 332 грн. відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати».

На виконання зазначеної вимоги ТУ ДСА України в Полтавській області листом від 18 травня 2016 року № 02-21/1140 повідомило державного виконавця про повне перерахування та виплату ОСОБА_1 грошових коштів за постановою суду.

На підтвердження виконання рішення суду боржник надав державному виконавцю: розрахунок виплат ОСОБА_1 ; копію списку перерахувань у банк за жовтень 2015 року; копії платіжних доручень за 05 жовтня 2016 року; копію списку перерахувань у банк за грудень 2015 року; копії платіжних доручень за грудень 2015 року.

31 травня 2016 року листом за № 4614 Відділ повідомив ОСОБА_1 про виконання рішення суду та запропонував перевірити правильність виплат та повідомити в строк до п`яти днів з моменту отримання листа про можливість подальшого закриття виконавчого провадження.

Ураховуючи положення наведених правових положень у сукупності з встановленими у цій справі обставинами, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що в спірних правовідносинах відповідачем не допущено протиправної бездіяльності.

За таких обставин Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги в цій частині не спростовуються висновків судів, тому задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача притягнути до адміністративної відповідальності службових осіб ТУ ДСА України в Полтавській області Верховний Суд підтримує позицію судів попередніх інстанцій про те, що такі задоволенню не підлягають, оскільки Відділ в силу вимог Закону № 606-XIV не наділений правом притягувати до адміністративної відповідальності службових осіб ТУ ДСА України в Полтавській області з метою забезпечення виконання рішення.

Стосовно доводів касаційної скарги про те, що протиправна бездіяльність відповідачів завдала позивачу моральну шкоду, у вигляді погіршення стану здоров`я, що підтверджується належними доказами, а судами першої та апеляційної інстанцій ці доводи залишені поза увагою, Верховний Суд зазначає наступне.

Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено завдання йому шкоди, яка проявилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього.

Разом з тим, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

За правилами статті 242 КАС України (в чинній редакції) рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини 3 статті 181 КАС України (в редакції чинній на час розгляду справи), яка повністю кореспондується з частиною 3 статті 287 КАС України в чинній редакції, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби, а у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця - приватний виконавець.

Згідно з Положенням про Державну виконавчу службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 229, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів відповідно до закону.

З 07 квітня 2015 року вказане Положення про ДВС втратило чинність у зв`язку із прийняттям постанови Кабінету Міністрів № 150 від 31 березня 2015 року, якою погоджено пропозицією Міністерства юстиції щодо можливості забезпечення здійснення покладених на Міністерство постановою Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року № 17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» функцій і повноважень Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, які припинені.

Статтею 6 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачено, що систему органів примусового виконання рішень становлять: 1) Міністерство юстиції України; 2) органи державної виконавчої служби, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Відповідно до пункту 3 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2832/5 «Про внесення змін до деяких наказів Міністерства юстиції України», який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 30 вересня 2016 року за № 1302/29432, органами державної виконавчої служби є:

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до якого входить відділ примусового виконання рішень;

управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - управління державної виконавчої служби), до складу яких входять відділи примусового виконання рішень;

районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні, міжрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної виконавчої служби).

Наказом Міністерства юстиції від 20 квітня 2016 року № 1183/5 затверджено Типове положення про управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі.

Відповідно до пункту 1 зазначеного Типового положення Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - Управління) є органом державної виконавчої служби, який входить до системи органів Міністерства юстиції України, підпорядковується Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - Департамент) та є структурним підрозділом головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (далі - головне територіальне управління юстиції).

До складу Управління входить відділ примусового виконання рішень.

Отже, в цій категорії справ відповідачами можуть бути лише перераховані органи державної виконавчої служби. У зв`язку з тим, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділи примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі не визначені як самостійні органи державної виконавчої служби, це виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах.

Враховуючи те, що наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним, у разі подання позовної заяви до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відділів примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, необхідно за правилами статті 52 КАС України здійснювати заміну неналежного відповідача на належного.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 805/245/17-а (провадження № К/9901/24003/18).

Таким чином, постановивши правильне рішення по суті, суди попередніх інстанцій не врахували, що в даній справі позивач звернувся до неналежного відповідача, суд першої інстанції не допустив його заміну, чим допустив порушення норм процесуального законодавства.

Так, частиною 1 статті 52 КАС України (у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних судових рішень) передбачено, що суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первісного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи.

Отже, заміна первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.

Враховуючи те, що позовні вимоги пред`явлено до неналежного відповідача судами попередніх інстанцій порушені норми процесуального права.

Разом з тим, в силу частини 1 статті 341 КАС України (у чинній редакції) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

За частиною 1 статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Відповідно до частини 2 статті 350 КАС України не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01 червня 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 29 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

А.Г. Загороднюк

О.В. Калашнікова ,

Судді Верховного Суду