Справа № 320/849/19
Суддя: Файдюк Віталій Васильович
Дата ухвалення: 2019-07-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/849/19 Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Файдюка В.В.

суддів: Мєзєнцева Є.І.

Чаку Є.В.

При секретарі: Марчук О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління ДМС України в Полтавській області про визнання протиправними та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління ДМС України в Полтавській області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати рішення від 29.11.2018 № 31, яким скасовано дозвіл позивачу на проживання в Україні.

На обґрунтування вказаних позовних вимог зазначив, що оскаржуване рішення є протиправним, оскільки позивач має право на отримання поза квотою дозволу на імміграцію як чоловік громадянки України, з якою він перебуває у шлюбі понад два роки.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року у задоволенні даного позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що єдиною підставою отримання позивачем дозволу на імміграцію поза квотою імміграції була наявність у нього дитини - громадянина України, а оскільки така підстава та відповідні документи, що її підтверджували, втратили чинність, то дозвіл на імміграцію було скасовано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На думку апелянта, оскаржуване рішення винесене судом з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що рішення Апеляційного суду Полтавської області від 24.10.2017 підтверджує необізнаність позивача з тим, що ОСОБА_2 не його син, оскільки в іншому випадку суд мав відмовляти позивачу у задоволенні його позову як особі, яка не має права оспорювати батьківство.

Вказане свідчить про те, що відповідач незаконно скасував позивачу дозвіл на імміграцію як отриманий на підставі свідомо неправдивих відомостей, оскільки на момент прийняття оскаржуваного рішення відповідач перебував у шлюбі з громадянкою України понад 2 роки, і на даний час він перебуває у цьому шлюбі.

Вказане свідчить про наявність у позивача права на отримання поза квотою дозволу на імміграцію.

Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності у ній і додатково поданими доказами, і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

29 липня 2019 року відповідачем електронною поштою було надіслано до суду клопотання про відкладення розгляду справи, обґрунтоване неможливістю прибуття в судове засідання представників міграційної служби через їх зайнятість в інших провадженнях.

Колегією суддів відмовлено у задоволенні цього клопотання, оскільки неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Суд апеляційної інстанції не визнавав обов`язковою участь у судовому засіданні сторін. Окрім того, до клопотання не додано доказів на підтвердження вказаних в ньому обставин. Також суд наголошує на необхідності дотримання процесуальних строків розгляду справ.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 у 2012 році прибув до України на навчання (а.с. 11).

У подальшому, між позивачем та гр. ОСОБА_3 02.03.2016 зареєстровано шлюб, що підтверджується фотокопією Свідоцтва серії НОМЕР_1 від 05.10.2018 (а.с. 15).

Згідно свідоцтва серії НОМЕР_2 від 23.04.2016 позивача та гр. ОСОБА_3 зазначено батьками гр. ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 14).

На підставі рішення заступника начальника відділу у справах іноземців та осіб без громадянства УДМС України у Полтавській області від 30.12.2016, згідно п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивачу видано дозвіл на імміграцію в Україну від 11.01.2017 № 5/673 (а.с. 65, 66).

Однак, рішенням Управління ДМС України в Полтавській області від 29.11.2018 № 31 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий позивачу (а.с. 7).

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Даючи правову оцінку вищевикладеним обставинам справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»).

Згідно пунктів 1, 2 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про імміграцію», особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

За правилами частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається:

1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України;

2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України;

3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням;

4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України;

5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

З матеріалів справи вбачається, що у заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну від 21.07.2016 підставою для надання такого дозволу позивач зазначив: «Прошу надати мені дозвіл на імміграцію у зв`язку з тим, що мій син є громадянином України» (а.с. 45).

Відтак, на час звернення позивача до міграційних органів єдиною підставою отримання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції була наявність у нього дитини - громадянина України.

Приписами статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 №2402-III (далі - Закон №2402-III) визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У той же час, статтею 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

У силу вимог 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 (далі - Порядок № 1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Пунктом 22 Порядку №1983 визначено, що для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Як свідчать матеріали справи, Управлінням ДМС України в Полтавській області складено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача від 29.11.2018 та рішенням Управління ДМС України в Полтавській області від 29.11.2018 № 31 позивачу скасовано дозвіл на імміграцію на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

Вказане було зумовлено наступними обставинами.

Так, у травні 2017 року позивач звернувся до Київського районного суду м. Полтави з позовом до гр. ОСОБА_3 про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про народження дитини (справа № 552/2783/17).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04.07.2017 у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 24.10.2017 у справі № 552/2783/17 позов ОСОБА_1 задоволено, виключено з актового запису від 24.02.2015 № 186 Київського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міськрайонного управління юстиції Полтавської області про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька - ОСОБА_1 (а.с. 85 - 86).

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно висновку експерта №411 молерулярно-генетичної експертизи від 26.09.2017 гр. ОСОБА_1 не може бути біологічним батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженим громадянкою ОСОБА_3 .

На підставі вказаного судового рішення до Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження 09.11.2017 внесено запис, яким виключено відомості про ОСОБА_1 як батька ОСОБА_2 та внесено запис про ОСОБА_4 як батька даної дитини (а.с. 80 - 82).

Відтак, позивач не є батьком дитини, народженої на території України, яка набула громадянство України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, оскільки єдиною підставою отримання позивачем дозволу на імміграцію поза квотою імміграції була наявність у нього дитини - громадянина України, а така підстава та відповідні документи, що її підтверджували, втратили чинність.

Твердження апелянта про порушення пункту 23 Порядку №1983 згідно з яким ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання, суд не приймає до уваги, оскільки запрошення іммігранта для надання пояснень застосовується у разі вивчення подання інших органів про скасування дозволу на імміграцію.

У той час як оскаржуване рішення, так і висновок про скасування дозволу на імміграцію було винесено одним суб`єктом - Управлінням ДМС України в Полтавській області.

Посилання апелянта, наведене ним як в тексті скарзі, так і в судовому засіданні, на те, що на час прийняття оскаржуваного рішення про скасування дозволу на імміграцію він перебував у шлюбі з ОСОБА_3 понад два роки, колегія суддів, як і суд першої інстанції не приймає до уваги, оскільки дозвіл на імміграцію було надано з інших підстав. При цьому, перебування іноземця у шлюбі з особою, яка є громадянином України, є самостійною підставою для надання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції. Між тим, позивач не скористався таким правом та не звертався до відповідача із заявою про надання дозволу на імміграцію саме з підстави його перебування у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_3 . Відповідно, посилання на дійсність такого шлюбу є безпідставним, позаяк не має жодного відношення до розглядуваного предмету спору.

При цьому, позивач не позбавлений можливості звернутись з заявою про надання дозволу на імміграцію поза квотою імміграції на підставі перебування у шлюбі понад два роки, з особою, яка є громадянином України.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.

Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.

За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: В.В. Файдюк

Судді: Є.І. Мєзєнцев

Є.В. Чаку

Повний текст рішення виготовлено 31 липня 2019 року.