Справа № 810/1963/18
Суддя: Степанюк Анатолій Германович
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 810/1963/18 Суддя першої інстанції: Балаклицький А. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Епель О.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області на прийняте у порядку письмового провадження рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішень про застосування штрафних санкцій та вимоги про сплату боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Київській області (далі - Відповідач, ГУ ДФС у Київській області) в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить суд:

- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області від 03.04.2018 року №, №, № та №;

- визнати протиправними та скасувати рішення ГУ ДФС у Київській області про застосування штрафних санкцій від 03.04.2018 року № та №;

- визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Київській області про сплату боргу (недоїмки) від 03.04.2018 року №Ф-.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду міста Києва від 11.10.2018 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що невиїзна позапланова перевірка ОСОБА_1 розпочата до моменту отримання повідомлення і наказу про її проведення. Крім того, суд підкреслив, що висновки судово-економічної експертизи, проведеної у межах кримінального провадження, ставлять під сумнів результати проведеної ГУ ДФС у Київській області перевірки, які є предметом розгляду даної справи. Також зауважив, що оскільки зобов`язання ОСОБА_1 перед Державним бюджетом України згідно висновку експерта складає 1 581 925,33 грн., кримінальне провадження закрито у зв`язку з відшкодуванням збитків, то визначений ГУ ДФС у Київській області розмір податкового зобов`язання є неправильним. Відтак, з огляду на відсутність у суду повноважень проводити нарахування податкових зобов`язань та штрафних (фінансових) санкцій, оскаржувані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції поряд з іншим зауважив, що у межах спірних правовідносин податковим агентом щодо Позивача є приватний нотаріус. Крім того, підкреслив, що оскільки підставами для донарахування ОСОБА_1 зобов`язань зі сплати єдиного соціального внеску та військового збору були висновки контролюючого органу про заниження Позивачем податку на доходи фізичних осіб за 2014-2017 роки, які були спростовані у ході судового розгляду справи, самостійне визначення Відповідачем податкових зобов`язань із вказаних платежів є протиправним. Поряд з цим, суд наголосив, що оскільки за умови продажу третім особам не здійснюється перше постачання житла, то така операція не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість. Крім іншого, суд звернув увагу, що донарахування зобов`язань та штрафних (фінансових) санкцій за 2014 рік перебувала поза межами встановлених Податковим кодексом України строків.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що оскільки наказ і направлення надіслані Позивачу до початку проведення перевірки, а належних і допустимих доказів того, що внаслідок процедурних порушень контролюючим органом були неправильно встановлені обставини господарської діяльності ОСОБА_1 , то висновки суду про протиправність проведеної перевірки та, як наслідок, її результатів, є помилковим. Підкреслює, що суд, вказуючи на те, що у відносинах з Позивачем приватний нотаріус є податковим агентом останнього, не врахував, що в рамках кримінального провадження встановлено факт здійснення господарської діяльності ОСОБА_1 без реєстрації як суб`єкт підприємницької діяльності.

Окремо звертає увагу на необґрунтованість посилання суду першої інстанції на висновок експерта у рамках кримінального провадження, оскільки у ньому досліджувалися невідомі документи, які не надавалися під час перевірки, а також не вказувалося, чи пов`язані витрати з отриманими протягом 2014-2017 років доходами.

Крім того, зазначає, що суд, вказуючи на порушення контролюючим органом строків давності визначення грошових зобов`язань і застосування штрафних (фінансових) санкцій, не врахував, що податкову декларацію Позивачем не було подано, а тому грошове зобов`язання розраховується виходячи з 1095-денного терміну з моменту закінчення строку подання декларації.

Після усунення визначених в ухвалі від 15.05.2019 року про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.05.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі, встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 26.06.2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу Позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що Відповідачем було порушено порядок проведення позапланової невиїзної перевірки, оскільки із наказом про її проведення Позивача було ознайомлено після початку останньої. Крім того, підкреслює, що належними і допустимими доказами Відповідачем не було доведено факту здійснення підприємницької діяльності, що не підтверджується й ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі №363/2880/18. Зазначає, що незгода Апелянта з висновками судово-економічної експертизи є безпідставною, оскільки її висновки були вірно оцінені судом першої інстанції. Окремо звертає увагу на помилковості позиції Відповідача про те, що грошові зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції за 2014 рік Позивачу були нараховані поза межами 1095-денного строку.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2019 року зобов`язано учасників справи подати ряд документів та відкладено розгляд справи на 10.07.2019 року.

Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.07.2019 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про продовження строку для підготовки та надання витребуваних документів і відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим було продовжено строк розгляду справи та відкладено її розгляд на 31.07.2019 року.

У судовому засіданні представник Відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав та просив суд її задовольнити з підстав, викладених в останній. При цьому з посиланням на правову позицію Верховного Суду додав, що своєчасне направлення наказу на проведення перевірки є належним доказом виконання контролюючим органом обов`язку щодо повідомлення про її проведення.

Представник Позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Крім того, зазначив про неможливість надання запитуваних судом документів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції - скасувати в частині, виходячи з такого.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що у період з 05.02.2018 року по 16.02.2018 року працівниками ГУ ДФС у Київській області на виконання ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 23.01.2018 року у справі №760/1520/18 про призначення перевірки (т. 1 а.с. 109-111), наказу від 01.02.2018 року №219 (т. 1 а.с. 114), повідомлення від 01.02.2018 року №59/10-36-13-09 (т. 1 а.с. 113), які вручені Позивачу 07.02.2018 року (т. 1 а.с. 112), відповідно до пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати належних податків і зборів за період з 01.01.2014 року по 31.12.2017 року.

У ході перевірки податковим органом було виявлено порушення Позивачем:

- ст. 58, ч. 6 ст. 128 Господарського кодексу України, а саме - здійснення господарської діяльності без державної реєстрації фізичної особи-підприємця та незабезпечення ведення обліку результатів підприємницької діяльності відповідно до вимог законодавства;

- ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в частині неподання державному реєстратору документів для державної реєстрації фізичної особи-підприємця;

- пп. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, пп. 174.2.2 п. 174.2 ст. 174, п. п. 177.1, 177.2 ст. 177 Податкового кодексу України в частині заниження податку на доходи фізичних осіб за 2014-2017 роки, що підлягає сплаті до бюджету всього в сумі 6 113 175,00 грн., у тому числі за 2014 рік - 732 155,48 грн., за 2015 рік - 3 676 912,98 грн., за 2016 рік - 943 774,00 грн., за 2017 рік - 760 332,54 грн.;

- п. п. 177.5, 177.11 ст. 177 Податкового кодексу України в частині неподання декларацій про майновий стан і доходи за 2014-2017 роки;

- п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині неподання звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2014 - 2017 роки;

- абз. 3 ч. 8 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в частині ненарахування, необчислення та несплати єдиного внеску всього на загальну суму 382 615,20 грн., у тому числі за 2014 рік - 87 954,08 грн., за 2015 рік - 89 995,12 грн., за 2016 рік - 94 941,00 грн., за 2017 рік - 109 725,00 грн.;

- п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. п. 200.1, 200.2 ст. 200 ПК України в частині заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету, всього в сумі 8 407 957,00 грн., у тому числі за 2015 рік - 5 786 455,40 грн., за 2016 рік - 1 451 960,00 грн., за 2017 рік - 1 169 541,60 грн.;

- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України в частині заниження військового збору від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету в сумі 601 727,84 грн., у тому числі за 2015 рік - 405 076,22 грн., за 2016 рік - 108 897,00 грн., за 2017 рік - 87 754,62 грн.

Результати перевірки зафіксовані в акті від 23.02.2018 року №125/10-36-13-09/ НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 19-46), висновки якого за наслідками розгляду заперечень ОСОБА_1 від 16.03.2018 року №274 (т. 1 а.с. 47-53) залишені без змін, про що останнього повідомлено листом від 29.03.2018 року №1452/ФОП/10-36-13-04 (т. 1 а.с. 54-57).

На підставі викладених в акті перевірки висновків Відповідачем 03.04.2018 року прийняті:

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 752 159,80 грн., у тому числі за основним платежем - 601 727,84 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 150 431,96 грн. (т. 1 а.с. 59);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 10 509 946,25 грн., у тому числі за основним платежем - 8 407 957,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 2 101 989,25 грн. (т. 1 а.с. 60);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» в сумі 680,00 грн. (т. 1 а.с. 61);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- зі сплати єдиного внеску на суму 382 615,20 грн. (т. 1 а.с. 62);

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 92 140,87 грн. (т. 1 а.с. 63);

- податкове повідомлення-рішення форми «Р» №, яким Позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 7 641 468,75 грн., у тому числі за основним платежем - 6 113 175,00 грн. та штрафними (фінансовими) санкціями - 1 528 293,75 грн. (т. 1 а.с. 64);

- податкове повідомлення-рішення форми «ПС» №, яким до Позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції за порушення пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 176.1 ст. 176, п. 179.1, п. 179.2 ст. 179 ПК України на суму 680,00 грн. (т. 1 а.с. 65).

Вирішуючи питання про правомірність оскаржуваних індивідуальних актів, суд першої інстанції встановив, що у ході перевірки ОСОБА_1 контролюючим органом було встановлено, що у періоді, що перевіряється, Позивач здійснював господарську діяльність без державної реєстрації фізичною особо-підприємцем за КВЕД 41.10 - організація будівництва будівель, що згідно національного класифікатора включає розроблення проектів з будівництва житлових і нежитлових будівель шляхом об`єднання фінансових, технічних і фізичних засобів для їх реалізації з метою подальшого продажу. Згідно декларацій про початок виконання будівельних робіт Позивач являвся замовником цих робіт.

Перевіркою дотримання встановленого порядку подання до контролюючих органів податкових декларацій встановлено неподання декларацій про майновий стан і доходи за 2014-2017 роки, чим порушено п.п. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49, п. 177.5, п. 177.11 ст. 177 ПК України.

Крім того, в акті перевірки зафіксовано, що згідно отриманих копій договорів купівлі-продажу та копії договорів дарування об`єктів нерухомого майна у приватного нотаріуса Кравцової О.В., ОСОБА_1 у період з 01.01.2014 року по 31.12.2017 року здійснював безпосередньо або через довірених осіб продаж об`єктів нерухомого майна (квартири, нежитлові приміщення, земельні ділянки) фізичним особам та отримав дохід в сумі 39 079 285,00 грн.

Проте, як зазначено в акті, у відомостях ЦБД ДРФО ДФС України про отримані ОСОБА_1 доходи за період з 01.01.2014 року по 31.12.2017 року наявна інформація про отримання доходу у сумі 46 567 111,92 грн., у тому числі за продаж (обмін) нерухомого майна в сумі 43 229 785,00 грн. та дохід (у вигляді спадщини (дарування)) отриманий у спадщину (дарування) від фізичної особи, що не є членом сім`ї першого ступеня споріднення в сумі 4 227 326,92 грн.

За результатами співставлення копій договорів купівлі-продажу та відомостей з ЦБД ДРФО ДФС України про отримані ОСОБА_1 доходи контролюючим органом встановлено відображення приватними нотаріусами інформації про посвідчені договори у квартальних податкових розрахунках сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також суми утриманого з них податку.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що договори купівлі-продажу спірної нерухомості (т. 1 а.с. 155-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-102) були посвідчені приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравцовою О.В. Відтак, на думку суду першої інстанції, відповідальність за несплату або неповну сплату необхідних податків і зборів ОСОБА_1 за умови відсутності в останнього статусу суб`єкта підприємницької діяльності несе приватний нотаріус як податковий агент. Крім того, суд звернув увагу, що проведеною у ході кримінального провадження судово-економічною експертизою висновки акта перевірки від 23.02.2018 року №125/10-36-13-09/ підтверджуються лише частково, у той час як у суду відсутня компетенція самостійно здійснювати донарахування особі податкових зобов`язань та штрафних (фінансових) санкцій.

З огляду на викладене, за умови безпідставності визначення Позивачу належної до сплати суми грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та відсутності належного обґрунтування розміру оподатковуваного доходу ОСОБА_1 , з якого, зокрема, сплачується єдиний соціальний внесок та військовий збір, Київський окружний адміністративний суд прийшов до висновку, що передумови для донарахування відповідних зобов`язань відсутні.

Крім іншого, суд зауважив, що оскільки об`єктом оподаткування податком на додану вартість є лише операція з постачання житла вперше, подальше відчуження Позивачем об`єктів нерухомості звільняється від оподаткування вказаним податком.

З урахуванням наведеного, а також з огляду на те, що перевірка була проведена за відсутності доказів отримання ОСОБА_1 наказу про її призначення до початку її проведення, а грошові зобов`язання та штрафні (фінансові) санкції за 2014 рік нараховані Позивачу у 2018 році безпідставно у зв`язку з пропуском 1095-денного строку, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та протиправність оскаржуваних індивідуальних актів.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Згідно пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до ст. 62 ПК України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

За правилами пп. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи контролюючого органу і проводиться за наявності хоча б однієї з підстав, визначених цим Кодексом.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Відповідно до пп. 78.1.11 п. 78.1 ст. 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності отримання судового рішення суду (слідчого судді) про призначення перевірки, винесену ними відповідно до закону.

Згідно п. 79.1 ст. 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

У відповідності до п. 79.2 ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

За правилами п. 42.2 ст. 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Пунктом 79.3 статті 79 ПК України передбачено, що присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі оформленого наказом рішення керівника контролюючого органу та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому особисто чи його уповноваженому представнику копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Як було встановлено судом першої інстанції, згідно наказу ГУ ДФС у Київській області від 01.02.2018 року №219 датою початку перевірки ОСОБА_1 визначене 05.02.2018 року, тривалість перевірки становить десять робочих днів (тобто період з 05.02.2018 року по 16.02.2018 року). Копія наказу ГУ ДФС у Київській області від 01.02.2018 року №219 та повідомлення від 01.02.2018 №59/10-36-13-09 були направлені Позивачу засобами поштового зв`язку 01.02.2018 року та вручені ОСОБА_1 07.02.2018 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №926 (т. 1 а.с. 112).

Таким чином, на переконання судової колегії, у матеріалах справи наявні докази направлення контролюючим органом на адресу Позивача рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення копії наказу та повідомлення про проведення перевірки, що відповідає вимогам податкового законодавства щодо завчасного та належного повідомлення платника податків про проведення документальної перевірки.

Неотримання платником податків копії наказу та повідомлення про проведення перевірки, надіслані контролюючим органом рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення не свідчить про невиконання Відповідачем обов`язку, встановленого приписами ПК України, щодо завчасного та належного повідомлення платника податків про проведення перевірки.

Аналогічна позиція підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.10.2018 року у справі №820/1864/17 та від 18.07.2019 року у справі №0440/5993/18.

Крім іншого, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу, що, як було встановлено раніше, копію наказу та повідомлення про проведення перевірки представник Позивача отримав 07.02.2018 року, що, з огляду на тривалість перевірки до 16.02.2018 року, надавало останньому можливість надати документи та пояснення щодо предмету її проведення.

Залишення судом першої інстанції поза увагою вказаних обставин зумовили, на переконання судової колегії, помилковість висновків останнього про порушення контролюючим органом порядку проведення позапланової перевірки платника податків.

Надаючи оцінку позиції суду першої інстанції щодо безпідставного донарахування ГУ ДФС у Київській області ОСОБА_1 грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2014-2017 роки, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, зі змісту ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 10.08.2018 року у справі №363/2880/18 (т. 4 а.с. 16-20), ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 212 КК України на підставі ч. 2 ст. 212 КК України у зв`язку з відшкодуванням державі збитків, а кримінальне провадження №0000202 від 05.04.2017 року - закрито. При цьому у вказаній ухвалі суду встановлено, що ОСОБА_1 упродовж 2014-2017 років систематично займався господарською діяльністю, а саме - здійснював будівництво багатоповерхових житлових будинків на території міста Вишгород та села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, які у подальшому реалізовував для фізичних осіб, в результаті чого отримав прибуток, про який не звітував до податкових органів та, як наслідок, умовно ухилився від сплати податків у великих розмірах, а саме на загальну суму 3 117 324,62 грн. Указана шкода, як зазначено в ухвалі суду, складається з податку на додану вартість, штрафних санкцій з податку на додану вартість, військового збору та штрафних санкцій з військового збору.

Відповідно до ч. 6 ст. 78 КАС України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що належними і допустимими доказами підтверджується факт здійснення Позивачем господарської діяльності у 2014-2017 року без реєстрації суб`єктом господарювання. Дані обставини, встановлені ухвалою суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, а відтак не потребують доказування.

За правилами п. 177.5 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Згідно абз. 1 п. 177.11 ст. 177 Податкового кодексу фізичні особи - підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 цього Кодексу, в якій поряд з доходами від підприємницької діяльності мають зазначатися інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.

Отже, на фізичну особу - підприємця чинним законодавством покладено обов`язок з подання річної податкової декларації, невиконання якого тягне за собою відповідальність, передбачену п. 120.1 ст. 120 ПК України, що, у свою чергу, вказує на передчасність висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.04.2018 року №.

Відповідно до п. 172.2 ст. 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу.

Згідно з п. 167.2 ст. 167 ПК України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування у випадках, прямо визначених цим розділом.

Порядок оподаткування операцій з продажу об`єктів нерухомого майна у період з 2014 року по 2017 рік включно регламентувався статтею 172 ПК України.

Відповідно до п. 172.1 ст. 172 ПК України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Положеннями п. 172.2 ст. 172 ПК України встановлено, що дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об`єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об`єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою, визначеною пунктом 167.2 статті 167 цього Кодексу, тобто 5 %.

У відповідності до п. 172.3 ст. 172 ПК України дохід від продажу об`єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об`єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону.

Згідно пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу;

Нормами п. 18.1 ст. 18 ПК України встановлено, що податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків.

Відповідно до п. 172.4 ст. 172 ПК України (у редакції чинній на момент проведення операцій) під час проведення операцій з продажу (обміну) об`єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору та щокварталу подає до контролюючого органу за місцем розташування державної нотаріальної контори або робочого місця приватного нотаріуса інформацію про такий договір, включаючи інформацію про його вартість та суму сплаченого податку в порядку, встановленому цим розділом для податкового розрахунку

Положеннями статті 171 ПК України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з інших доходів, є, зокрема, податковий агент - для оподатковуваних доходів з джерела їх походження в Україні.

Відповідно до абз. «а» п. 172.5 ст. 172 ПК України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, законодавство, що діяло у момент продажу позивачем нерухомого майна, покладало обов`язок щодо сплати податку не на сторону договору, а на податкового агента (нотаріуса) - обов`язок визначення відповідної суми, тобто нарахування податку, а також контроль за здійсненням сплати податку шляхом перевірки відповідного платіжного документа та вчинення дії щодо подання відповідної інформації податковому органу.

Разом з тим, судовою колегією враховується, що відповідно до п. 177.1 ст. 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Приписи п. 177.3 ст. 177 ПК України для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Не включаються до доходу фізичної особи - підприємця суми акцизного податку з реалізованих суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

За правилами п. 177.10 ст. 177 ПК України фізичні особи - підприємці зобов`язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику.

Фізичні особи - підприємці застосовують реєстратори розрахункових операцій відповідно до Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Як було встановлено раніше, у рамках кримінального провадження судом було встановлено факт здійснення ОСОБА_1 підприємницької діяльності. У такому випадку, доходи такого суб`єкта господарювання повинні обраховуватися за правилами, передбаченими ст. 177 ПК України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, в останній містяться лише договори купівлі-продажу нерухомості (т. 1 а.с. 155-250, т. 2 а.с. 1-250, т. 3 а.с. 1-102) на загальну суму 46 567 111,92 грн., що підтверджують відповідний дохід Позивача за 2014-2017 роки. Жодних первинних документів в обґрунтування понесених ОСОБА_1 під час здійснення підприємницької витрат останнім не було надано, у тому числі й на виконання вимог ухвал Шостого апеляційного адміністративного суду від 26.06.2019 року та від 10.07.2019 року.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що контролюючим органом було правомірно донараховано Позивачу грошове зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб за 2014 - 2017 роки на загальну суму 6 113 175,00 грн. (2014 рік - 732 155,48 грн., 2015 рік - 3 676 912,98 грн., 2016 рік - 943 774,00 грн., 2017 рік - 760 332,54 грн.) з вирахуванням суми подків, сплачених під час нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу - 2 116 988,75 грн. (2014 рік - 294 630,40 грн., 2015 рік - 1 166 983,45 грн., 2016 рік - 362 990,00 грн., 2017 рік - 292 384,90 грн.).

Врахування ж судом першої інстанції щодо спірних правовідносин висновку судово-економічної експертизи від 16.07.2018 року №2-16/07/2018-се, проведеної у рамках кримінального провадження №0000202, судова колегія вважає помилковим, оскільки, по-перше, докази, здобуті у рамках розслідування кримінальної справи, підлягають дослідженню у порядку КПК України, а не КАС України, по-друге, предметом дослідження вказаної експертизи були документи, які, як вже було підкреслено вище, на виконання вимог ухвали суду апеляційної інстанції надані не були.

Надаючи оцінку поясненням ОСОБА_1 щодо неможливості подання вказаних документів до суду з підстав вилучення первинних документів щодо підтвердження витрат за період з 01.12.2014 року по 31.12.2017 року у ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000202, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

За правилами ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Разом з тим, як вірно звернув увагу представник Відповідача у судовому засіданні, жодних належних і допустимих доказів на підтвердження викладених у поясненнях від 30.07.2019 року обставин Позивачем не надано. Крім іншого, судовою колегією враховується, що представником ОСОБА_1 не було надано протоколу вилучення вказаних документів, як і пояснень щодо неможливості надання таких документів у ході перевірки. Також не було підтверджено відповідними доказами факт звернення представника ОСОБА_1 до Вишгородського районного суду Київської області із заявою про надання на ознайомлення матеріалів кримінальної справи №363/2880/18.

Відповідно до п. 85.2 ст. 85 ПК України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

За таких обставин, враховуючи, що ні у ході перевірки ГУ ДФС у Київській області, ні під час судового розгляду справи ОСОБА_1 не були надані первинні документи, які підтверджуються понесення ним витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, колегія суддів, з огляду на проведені контролюючим органом нарахування грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.04.2018 року №.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції про безпідставність донарахування Відповідачем Позивачу належної до сплати суми єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2014 рік на суму 87 954,08 грн., за 2015 рік на суму 89 995,12 грн., за 2016 рік на суму 94 941,00 грн., за 2017 рік на суму 109 725,00 грн. та застосування до останнього штрафних санкцій на суму 92 140,87 грн. і на суму 680,00 грн. судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов`язкового державного соціального страхування.

За правилами ч. 5 ст. 8 Закону єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 (до 01.01.2016 року) та 22 відсотки (після 01.01.2016 року) до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Абзацом 1 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону передбачено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

З наведеного випливає, що розмір єдиного внеску обраховується виходячи з розміру доходу (прибутку), отриманого від господарської діяльності фізичної особи-підприємця, що підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб.

Зважаючи, що, як вбачається зі змісту акту перевірки від 23.02.2018 року №125/10-36-13-09/ НОМЕР_1 , підставою для донарахування зобов`язань зі сплати єдиного внеску було заниження ОСОБА_1 чистого доходу на суму 46 567 111,92 грн. за 2014 - 2017 роки, а обґрунтованість такого висновку ГУ ДФС у Київській області була встановлена раніше, судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність у Відповідача правових підстав для збільшення Позивачу грошового зобов`язання зі сплати єдиного соціального внеску на суму 382 615,20 грн. та застосування до нього штрафних санкцій у розмірі 92 140,87 грн. за таке донарахування. З огляду на викладене вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.04.2018 року №Ф- та рішення від 03.04.2018 року № про застосування штрафних фінансових санкцій за до нараховування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску не підлягають скасуванню.

Крім того, згідно п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону платник єдиного внеску зобов`язаний подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю.

Відповідно до п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску такі штрафні санкції за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, органом доходів і зборів здійснюється накладення штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожне таке неподання, несвоєчасне подання або подання не за встановленою формою.

Відтак, оскільки матеріалами справи не підтверджується подання ОСОБА_1 звітності з єдиного соціального внеску за 2014 - 2017 роки, застосування до останнього штрафних санкцій згідно рішення від 03.04.2018 року № на суму 680,00 грн. відповідає нормам матеріального права, що були залишено поза увагою суду першої інстанції.

Оцінюючи висновки Київського окружного адміністративного суду в частині безпідставності донарахування ГУ ДФС у Київській області належної до сплати суми військового збору у розмірі 601 727,84 грн. (2015 рік - 405 076,22 грн., 2016 рік - 108 897,00 грн., 2017 рік - 87 754,62 грн.), судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.

Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Згідно пп. 162.1.1 п. 162.1 ст. 162 ПК України платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Приписи п. 163.1 ст. 163 Податкового кодексу України визначають, що об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

За правилами п. 164.1 ст. 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.

Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

У пп. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164 Податкового кодексу закріплено, що загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка провадить незалежну професійну діяльність згідно із статтею 178 цього Кодексу.

Отже, як вже було зазначено вище, згідно п. 177.2 ст. 177 ПК України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Тобто, розмір військового збору обраховується виходячи з розміру доходу (прибутку), отриманого від господарської діяльності фізичної особи-підприємця, що підлягає оподаткуванню податком з доходів фізичних осіб.

Зважаючи, що, як вбачається зі змісту акту перевірки від 23.02.2018 року №125/10-36-13-09/ НОМЕР_1 , підставою для донарахування зобов`язань зі сплати єдиного внеску було заниження ОСОБА_1 чистого доходу на суму 46 567 111,92 грн. за 2014 - 2017 роки, а обґрунтованість такого висновку ГУ ДФС у Київській області була встановлена раніше, судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції про відсутність у Відповідача правових підстав для збільшення Позивачу грошового зобов`язання зі сплати військового збору на суму 601 727,84 грн. із застосуванням штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 150 431,96 грн. З огляду на викладене податкове повідомлення-рішення від 03.04.2018 року № скасуванню не підлягає, що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає помилковими посилання суду першої інстанції на те, що штрафні санкції застосовані до Позивача за 2014 рік поза межами строку, визначеного п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до п. 102.1 ст. 102 ПК України контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Водночас, за правилами пп. 102.2.1 п. 102.2 ст. 102 ПК України грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано.

За таких обставин, оскільки, як було встановлено вище, податкові декларації ОСОБА_1 протягом 2014 - 2017 років не подавалися, то у ГУ ДФС у Київській області виникло право здійснюватися нарахування грошового зобов`язання без дотримання строку давності, визначеного в абз. 1 п. 102.1 ст. 102 Податкового кодексу України. Отже, нарахування грошових зобов`язань за 2014 рік відбувалося у межах правового поля.

Водночас, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо безпідставності нарахування Позивачу грошового зобов`язання з податку на додану вартість за період, що охоплювався предметом перевірки, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до п. 15.1 ст. 15 ПК України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Згідно п. 180.1 ст. 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку є:

1) будь-яка особа, що провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу;

2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку;

3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також: особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством; особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено.

Норми цього пункту не застосовуються до операцій з ввезення на митну територію України фізичними особами (громадянами) чи суб`єктами підприємницької діяльності, які не є платниками податку, культурних цінностей, зазначених у пункті 197.7 статті 197 цього Кодексу;

4) особа, що веде облік результатів діяльності за договором про спільну діяльність без утворення юридичної особи;

5) особа - управитель майна, яка веде окремий податковий облік з податку на додану вартість щодо господарських операцій, пов`язаних з використанням майна, що отримане в управління за договорами управління майном.

Для цілей оподаткування господарські відносини між управителем майна з власної господарської діяльності та його діяльності з управління майном прирівнюються до відносин на основі окремих цивільно-правових договорів. Норми цього підпункту не поширюються на управителів майна, які здійснюють управління активами інститутів спільного інвестування, фондів банківського управління, фондів фінансування будівництва та фондів операцій з нерухомістю, створених відповідно до закону;

6) особа, що проводить операції з постачання конфіскованого майна, знахідок, скарбів, майна, визнаного безхазяйним, майна, за яким не звернувся власник до кінця строку зберігання, та майна, що за правом успадкування чи на інших законних підставах переходить у власність держави (у тому числі майна, визначеного у статті 243 Митного кодексу України), незалежно від того, чи досягає вона загальної суми операцій із постачання товарів/послуг, визначеної пунктом 181.1 статті 181 цього Кодексу, а також незалежно від того, який режим оподаткування використовує така особа згідно із законодавством;

7) особа, що уповноважена вносити податок з об`єктів оподаткування, що виникають внаслідок поставки послуг підприємствами залізничного транспорту з їх основної діяльності, що перебувають у підпорядкуванні платника податку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

8) особа - інвестор (оператор), який веде окремий податковий облік, пов`язаний з виконанням угоди про розподіл продукції.

Положенням п. 181.1 ст. 181 ПК України передбачено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.

Як визначено у п. 183.2 ст. 183 ПК України у разі обов`язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до контролюючого органу не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій, визначеного у статті 181 цього Кодексу.

Одночасно з цим, пунктом 183.10 статті 183 ПК України визначено, що будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.

Проте, контролюючим органом не було враховано, що відповідно до пп. 197.1.14 п. 197.1 ст. 197 ПК України звільняються від оподаткування операції з постачання житла (об`єктів житлового фонду), крім їх першого постачання, якщо інше не передбачено цим підпунктом.

У цьому підпункті перше постачання житла (об`єкта житлового фонду) означає:

а) першу передачу готового новозбудованого житла (об`єкта житлового фонду) у власність покупця або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) із спорудження такого житла за рахунок замовника;

б) перший продаж реконструйованого або капітально відремонтованого житла (об`єкта житлового фонду) покупцю, який є особою, іншою, ніж власник такого об`єкта на момент виведення його з експлуатації (використання) у зв`язку з такою реконструкцією або капітальним ремонтом, або постачання послуг (включаючи вартість придбаних за рахунок виконавця матеріалів) на таку реконструкцію чи капітальний ремонт за рахунок замовника.

Норми цього підпункту поширюються також на перший продаж дачних або садових будинків, а також будь-яких інших об`єктів власності, зареєстрованих згідно із законодавством як житло (житловий фонд).

Операції з першого постачання доступного житла та житла, що будується із залученням державних коштів, звільняються від оподаткування.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що операцією з першого постачання житла буде вважатися операція з передачі права власності (оформлення правовстановлюючих документів) до першого власника такого житла, незалежно від джерел фінансування будівництва: чи за рахунок власних коштів забудовника, чи за рахунок учасників фонду фінансування будівництва, чи за кошти держателів облігацій. Така операція з першого постачання житла підлягає оподаткуванню податком на додану вартість на загальних підставах.

У свою чергу операції з подальшого постачання житла (об`єктів житлового фонду) звільняються від оподаткування.

Таким чином, у випадку, коли після завершення будівництва правовстановлюючі документи на новозбудоване житло оформлюються на підприємство-замовника, а пізніше згідно з договорами купівлі-продажу квартир з фізичними особами переоформлюються на таких фізичних осіб, операцією з першого постачання житла буде вважатись операція оформлення правовстановлюючих документів на замовника. Подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, в розумінні норм Податкового кодексу України, не буде вважатись операцією з першого постачання житла, а тому дана операція звільняється від оподаткування податком на додану вартість відповідно до статті 197 ПК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 року у справі №826/1513/17, в надано оцінку застосуванням положень Закону України «Про податок на додану вартість», норми якого щодо спірного питання знайшли своє подальше відображення у Податковому кодексі України.

Оскільки у даному випадку правовстановлюючі документи на новозбудоване житло та землю під ним оформлені на замовника - Позивача, то подальше переоформлення права власності на фізичних осіб, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами купівлі-продажу, не вважається операцією з першого постачання житла, та, відповідно, такі операції звільнені від оподаткування податком на додану вартість.

З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції про те, що висновки контролюючого органу в частині заниження податку на додану вартість за період з 01.01.2015 року по 31.12.2017 року, що підлягає декларуванню та сплаті до бюджету всього в сумі 8407957,00 грн., є необґрунтованими, а відтак прийняте на їх підставі прийняте на їх підставі податкове повідомлення-рішення від 03.04.2018 року № є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що жодних доводів на спростування наведеної позиції суду першої інстанції ГУ ДФС у Київській області в апеляційній скарзі зазначено не було.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, зважаючи на встановлену вище наявність правових підстав для донарахування Позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також донарахування єдиного соціального внеску, судова колегія приходить до висновку про передчасність твердження Київського окружного адміністративного суду про обґрунтованість усіх позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Приписи п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України визначають, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також неправильно застосовані норми матеріального права, що стали підставою для невірного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду - скасувати в частині.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з ГУ ДФС у Київській області на користь ОСОБА_1 витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в сумі 4 757,40 грн., сплачених згідно квитанції від 17.04.2018 року №0.0..1 на суму 8 810,00 грн., пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 139, 242-244, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Київській області - задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року - скасувати в частині задоволених позовних вимог про визнання протиправними та скасування: податкових повідомлень-рішень від 03 квітня 2018 року №, № та №; рішень про застосування штрафних санкцій від 03 квітня 2018 року № та №; вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 03 квітня 2018 року №Ф-.

Прийняти в указаній частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Змінити розподіл судових витрат, зазначивши, що за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 5а, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) підлягають стягненню витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в сумі 4 757 (чотири тисячі сімсот п`ятдесят сім) гривень 40 копійок.

В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 11 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді О.В. Епель

О.І. Шурко

Повний текст постанови складено « 31» липня 2019 року.