Справа № 160/3249/19
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-06-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 червня 2019 року Справа № 160/3249/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кальника В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
10.04.2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, у якому позивач просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після смерті годувальника ОСОБА_2 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника за період з 26.09.2018 р. по 17.01.2019 р. в розмірі 29 451,20 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 11.10.2018 р. № 53/03/22-19 відмовилопозивачу у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника через відсутність документу, що засвідчує факт перебування позивача на утриманні померлого чоловіка. Позивач вважає таку відмову протиправною та незаконною, оскільки ним були надані всі документи, передбачені Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1 на підтвердження того, шо позивач спільно проживала зі своїм покійним чоловіком та знаходилася на його утриманні. А тому, через протиправну та незаконну відмову відповідача в переведенні позивача з пенсії за вислугу років на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, ОСОБА_1 , починаючи з 26.09.2018 р. (дата подання заяви про переведення на пенсію у зв`язку із втратою годувальника) до 17.01.2019 року (дата переведення на пенсію у зв`язку із втратою годувальника згідно повторної заяви), недоотримала пенсійні виплати на загальну суму 29 451,20 грн. (4 (кількість місяців) х 7362,80 грн.).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.04.2019 року відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.
08.05.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив щодо заявлених позовних вимог, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову.
Зауважив, що заявницею була надана довідка №7471 від 23.08.2018 року, видана КП «Мірац» про те, що вона була зареєстрована разом з годувальником ОСОБА_2 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . У наданій довідці не зазначено, що заявниця перебувала на утриманні померлого годувальника ОСОБА_2 на момент його смерті, тому, на думку відповідача, для призначення пенсії в разі втрати годувальника згідно статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не має законних підстав. Крім того, відповідачем зауважено, що розмір пенсії розраховується органами Пенсійного фонду з урахуванням змін у законодавстві України та виходячи із документів, наявних у пенсійній справі померлого годувальника або документів померлого годувальника, які надані заявником для визначення розміру пенсії, а тому сума заборгованості розраховується органами Пенсійного фонду, а у випадку не згоди із сумою, позивач має право звернутися до суду.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 зі своїм чоловіком ОСОБА_2 перебувала у шлюбі, зареєстрованому міським відділом РАЦС м.Павлоград Дніпропетровської області, з 28.07.1979 р., що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 .
Чоловік позивача, ОСОБА_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2 від 06.03.2018 року та складено відповідний актовий запис № 310 від 05.03.2018 р.
Перебуваючи з 03.09.2010 р. на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, позивач 26.09.2018 р. подала до Головного управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про переведення її з пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Як зазначено в позовній заяві, для переведення позивачв на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, позивачем поряд з іншими документами була надана довідка про реєстрацію та склад сім`ї, видана КП МІРАЦ від 23.03.2018 р. № 4595, згідно з якою ОСОБА_1 на день смерті чоловіка ОСОБА_2 , 1954 року народження, була зареєстрована з померлим годувальником за однією адресою, а саме: АДРЕСА_1 .
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області листом від 11.10.2018 р. № 53/03/22-19 відмовило у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника через відсутність документу, що засвідчує факт перебування позивача на утриманні померлого чоловіка.
Не погоджуючись з відмовою у призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією України та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства соціальної політики України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України та Міністра.
Отже, відповідач має діяти в межах та у спосіб, встановлених законодавчих норм.
Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права та свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно ст.92 Основного закону виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003 року, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі-Закон № 1058- ІV).
Згідно із п.1 ч.1 ст.8 Закону № 1058-ІV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
Відповідно до ст.36 Закону України № 1058-ІV, пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Члени сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Непрацездатними членами сім`ї вважаються:
1) чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону;
2) діти (у тому числі діти, які народилися до спливу 10 місяців з дня смерті годувальника) померлого годувальника, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали особами з інвалідністю до досягнення 18 років.
Діти, які навчаються за денною формою навчання у загальноосвітніх навчальних закладах системи загальної середньої освіти, а також професійно-технічних, вищих навчальних закладах (у тому числі у період між завершенням навчання в одному із зазначених навчальних закладів та вступом до іншого навчального закладу або у період між завершенням навчання за одним освітньо-кваліфікаційним рівнем та продовженням навчання за іншим за умови, що такий період не перевищує чотирьох місяців), - до закінчення такими дітьми навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, та діти-сироти - до досягнення ними 23 років незалежно від того, навчаються вони чи ні;
3) чоловік (дружина), а в разі їх відсутності - один з батьків або брат чи сестра, дідусь чи бабуся померлого годувальника незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) не працюють і зайняті доглядом за дитиною (дітьми) померлого годувальника до досягнення нею (ними) 8 років.
Зі змісту цієї норми вбачається, що перелік непрацездатних членів сім`ї, яким може бути призначена пенсія у зв`язку із втратою годувальника, є поосібним і вичерпним. Вони не містять правил (велінь), згідно з якими до непрацездатних членів сім`ї померлого годувальника можна відносити осіб за іншими критеріями (ознаками) визначення поняття сім`ї, як-от спільне проживання і ведення господарства, спільний побут, набуття характерних взаємних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України, подружжя утворюється тільки на підставі шлюбу - добровільного сімейного союзу жінки та чоловіка, зареєстрованого в державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до статті 36 Сімейного кодексу України, саме шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
Згідно з ч.1-3 ст.75 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом.
Отже, суд зазначає, що зареєстрований у встановленому законом порядку шлюб є підтвердженням факту перебування ОСОБА_1 на утриманні померлою чоловіка ОСОБА_2 , який отримував значно більшу пенсію, а тому даний факт не підлягає окремому встановленню в судовому порядку (дана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 10.03.2015 р., справа № 21-615а14).
Також, з матеріалів справи вбачається, що з 17.01.2019 р. на підставі повторної заяви позивача про переведення на пенсію у зв`язку з втратою годувальника та рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.12.2018 р. у справі № 185/8986/18 про встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_2 позивача було переведено на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
У відповідності до ст.44 Закону № 1058-ІV, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 45 Закону України № 1058-IV, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви, а не з дня, що настає за днем смерті годувальника, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 45 ЗУ № 1058-IV.
Частиною 5 ст. 45 зазначеного Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1(далі - Порядок № 22-1).
Згідно із п.4.10 Порядку №22-1, не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Суд враховує, що в силу положень ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини вимоги щодо пенсії безперечно підпадають під дію цієї статті і вважаються майном, а майно, яке має особа-це конвенційне поняття права власності, та як абсолютне тлумачення, це те на що особа може розраховувати.
Перша і найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що буд-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Позбавлення власності можливо тільки "на умовах передбачених законом" і повинно переслідувати легітимну мету. Крім того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції, а тому, при будь-якому втручанні державних органів у право на мирне володіння майном повинно бути забезпечено справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи.
Як вбачається із матеріалів справи відповідачем не надано достатніх та переконливих доказів для не призначення та не виплати позивачу пенсії у зв`язку з втратою годувальника за період з 26.09.2018 року по 17.01.2019 року, тому суд вважає таке втручання не виправданим з урахуванням вимог ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судовоїпрактики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини у рішенні від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" не відповідність національного законодавства вимозі "якості" закону, тобто вразі як що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника держава несе за це відповідальність.
Отже, вказані обставини свідчать про те, що не призначення та невиплата вказаної позивачу пенсії є втручанням у її право на мирне володіння майном.
Згідно з частиною першою статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Положеннями частини 1 статті 73 КАС Українивизначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
При вирішенні даного спору суд бере до уваги, що в даному випадку обов`язок доведення законності дій суб`єкта владних повноважень покладено саме на відповідача, який не надав доказів на підтвердження правомірності своїх дій щодо відмови у задоволенні заяви позивача від 26.09.2018 року.
Повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Як встановлено частиною другою вказаної статті, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку субєктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин у справі, суд дійшов висновку, що у відповідача на момент звернення позивачки із заявою про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, призначеної відповідно до Закону №1058, не було правових підстав для відмови в здійсненні такого призначення.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні її на пенсію у зв`язку з втратою годувальника згідно статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після смерті годувальника ОСОБА_2 та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника за період з 26.09.2018р. по 17.01.2019р.
Щодо розрахунку заборгованості за період з 26.09.2018 року по 17.01.2019 року у розмірі 29 451 грн. 20 коп., наведеному у позові, слід зазначити наступне.
Дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Згідно ч. 1 ст. 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Пенсійний фонд є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій.
Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається в розмірі: на одного непрацездатного члена сім`ї - 50 відсотків пенсії за віком померлого годувальника; на двох та більше непрацездатних членів сім`ї - 100 відсотків пенсії за віком померлого годувальника, що розподіляється між ними рівними частками.
Згідно ч. 2 ст. 38 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зміна розміру пенсії або припинення її виплати членам сім`ї здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому склалися обставини, що спричинили зміну розміру або припинення виплати пенсії.
В силу ст. 23 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються органами Пенсійного фонду та в судовому порядку.
Враховуючи вище викладене, розмір пенсії розраховується органами Пенсійного фонду з урахуванням змін у законодавстві України та виходячи із документів, наявних у пенсійній справі померлого годувальника або документів померлого годувальника, які надані заявником для визначення розміру пенсії.
Отже, сума заборгованості розраховується органами Пенсійного фонду.
Таким чином, суд не може підміняти пенсійний орган, уповноважений на виконання функцій з розрахунку пенсій громадянам.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 1536,80 грн. підлягає стягненню на користь позивача.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у переведенні на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» після смерті годувальника ОСОБА_2 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію у зв`язку з втратою годувальника за період з 26.09.2018 р. по 17.01.2019 р.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (рнокпп НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області сплачені позивачем судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 1536,80 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Кальник