Справа № 260/1170/18
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5277/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Попка Я.С., Хобор Р.Б.,

з участю секретаря судових засідань Гром І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березні 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії,

суддя(і) у І інстанції Гаврилко С.Є.,

час ухвалення рішення 13 год. 30 хв.,

місце ухвалення рішення м. Ужгород,

дата складення повного тексту рішення 01 квітня 2019 року,

ВСТАНОВИВ :

05 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі ДМС) від 23 серпня 2018 року № 328-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов`язати відповідача повторно розглянути її заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березні 2019 року у справі № 260/1170/18 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду даної справи не було встановлено підстав відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI), за якими позивачка не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, згідно з висновком Головного управління Державної міграційної служби України Закарпатській області (далі ГУ ДМС) від 20 липня 2018 року № 2017КV0055 про наявність фактичних даних та об`єктивних доказів загальнопоширеного насильства щодо жінок у Індії відповідачеві було відомо на час прийняття оскаржуваного рішення, що у випадку повернення до Індії позивачці, можливо, буде загрожувати ризик стати жертвою нелюдського поводження з боку родини.

Тому суд першої інстанції зробив висновок, що оскаржуване рішення ДМС № 137-18 від 23 квітня 2018 року є необґрунтованим, що є підставою для його скасування та зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту повторно.

У апеляційній скарзі відповідач ДМС України просить зазначене судове рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також матеріалів по країні по країні походження (Індія), співбесід по уточненню викладених ОСОБА_1 обставин, остання не навела достовірних фактів щодо особистого переслідування в країні походження і постійного проживання.

Підстав вважати, що позивачка має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань немає, оскільки така ніколи не була членом жодної з політичної, релігійної військової чи громадської організації.

Обставини, повідомлені заявницею, не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених Законом № 3671-VI.

Окрім того, апелянт просить врахувати те, що позивачка звернулася до Управління Державної міграційної служби в Київській області тільки 03 листопада 2017 року, тобто фактично через 5 місяців після завершення строку граничного перебування в Україні.

Представник ОСОБА_1 подав апеляційному суду відзив на апеляційну скаргу відповідача, у якому просить у її задоволенні відмовити, оскільки вважає вимоги апелянта безпідставними. Просив розглядати справу за його відсутності та відсутності позивачки.

Представник ДМС у ході апеляційного розгляду підтримала вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити.

Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.

Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є громадянкою Республіки Індії, ІНФОРМАЦІЯ_1 , віросповідання Сикхізм. Згідно із паспортом громадянина Республіки Індія НОМЕР_1 від 08 жовтня 2013 року вона легально вибула літаком з м. Делі (Індія) та прибула 07 червня 2017 року в Україну, де їй було видано візу України № Y06124436, що була дійсна до 16 червня 2017 року (а.с. 32-36).

03 листопада 2017 року позивачка звернулася до органу міграційної служби із заявою № 55 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 23-27), у якій вказала, що причиною свого звернення стало побоювання зазнати переслідування з боку свого чоловіка та його родини. При цьому вказала, що залишила Індію з соціальних причин, оскільки стала жертвою нелюдського поводження, сексуального та домашнього насилля зі сторони свого чоловіка та його матері в Індії. Зверталася у поліцію, однак заяву не прийняли через політичні зв`язки матері чоловіка. Чоловік та його мати неодноразово погрожували їй розправою у випадку втечі. Тому вона не може повернутися до Індії.

Згідно із протоколом співбесіди від 14 листопада 2017 року № 2017КV0055 позивачка вказала, що причиною еміграції до України було отримання допомоги, оскільки чоловік постійно погрожував її вбити та застосовував фізичне насилля. На запитання чи зазнавала вона насильство за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи та політичним поглядам позивачка зазначила, що її бив чоловік, а він має політичні зв`язки в Індії. Вирішила втекти, звернулася до свого друга, завдяки якому змогла разом з ним втекти. На запитання членом яких політичних партій чи організацій позивачка була вказала, що не була учасником жодної організації (а.с. 43-46).

Відповідно до Висновку від 24 листопада 2017 року Управління ДМС у Київській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом розгляду заяви, зроблено висновок, що ОСОБА_1 не довела неможливості свого повернення до країни громадянської належності через побоювання стати жертвою переслідування та/або насилля за жодною з конвенційних ознак: через її расу, національність, віросповідання, громадянство, належність до певної соціальної групи чи політичні переконання. Побоювання заявниці є необґрунтованим та не підтверджені переконливими доказами (а.с. 47-50).

Наказом Управління ДМС в Київській області № 117 від 14 листопада 2017 року було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 (а.с. 51).

Не погодившись із прийнятим рішенням, ОСОБА_1 подала скаргу до ДМС на зазначене рішення.

Відповідно до висновку ДМС від 22 березня 2018 року щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнано за доцільне задовольнити скаргу ОСОБА_1 на наказ Управління ДМС в Київській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина та скасувати наказ Управління ДМС в Київській області № 117 від 14 листопада 2017 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 (а.с. 53-58).

У зв`язку із цим ДМС 26 березня 2018 року прийнято рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 за № 48-18 (а.с. 59).

Наказом Управління ДМС в Київській області № 152/1 від 20 квітня 2018 року прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_1 (а.с. 60).

Наказом Управління ДМС в Київській області № 169 від 05 травня 2018 року позивачку було знято з обліку в Управлінні ДМС в Київській області у зв`язку зі зміною місця проживання та наказом Головного управління ДМС в Закарпатській області від 18 травня 2018 року № 23 взято на облік особову справу № 2017КV0055 громадянки ОСОБА_1 (а.с. 61, 62).

Наказом Головного управління ДМС в Закарпатській області № 28 від 20 червня 2018 року продовжено строк розгляду заяв для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки ОСОБА_1 (а.с. 67).

Під час співбесіди, результати якої зафіксовано протоколом від 03 липня 2018 року, ОСОБА_1 повідомила, що не може повернутися до Індії, оскілки побоюється бути покараною та вбитою від рук чоловіка та його матері. Вона була свідком, коли її звернення за захистом проігнорували не тільки її родина, але і поліція та жіноча організація, які покликані стати на захист прав жінок. (а.с. 69-77).

Під час співбесіди 18 липня 2018 року ОСОБА_1 зазначила, що зверталась за захистом до жіночої організації "Women Welfare Society", однак дана служба повідомила свекрусі позивача про її візит, тому що вона фінансує дану організацію. Метою приїзду до України було збереження життя, а в аеропорту повідомити про потребу в захисті, позивач не змогла, оскільки не володіла мовою (а.с. 78-82).

04 травня 2018 року Мукачівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Закарпатській області видано свідоцтво серії НОМЕР_2 про народження ОСОБА_2 , у якому батьком вказано ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 (а.с. 63).

На запит Головного управління ДМС в Закарпатській області № 2101.4-6303/21.1-18 від 25 травня 2018 року листом № 58/2-2042 від 19 липня 2018 року Управління Служби безпеки України в Закарпатській області повідомило про відсутність інформації щодо наявності обставин, за яких позивачку не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 66, 83).

На запит Головного управління ДМС в Закарпатській області № 2101.4-7787/21.1-18 від 22 червня 2018 року Сектор Міжнародного поліцейського співробітництва Головного управління Національної поліції України в Закарпатській області листом № 7456/1/2101-18 від 03 серпня 2018 року повідомив, що за обліками Генерального секретаріату Інтерполу станом на 30 липня 2018 року ОСОБА_4 не значиться (а.с. 68, 84).

Відповідно до висновку від 20 липня 2018 року № 2017КV0055 Головного управління ДМС в Закарпатській області щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатом аналізу суб`єктивних і об`єктивних елементів заяви, зроблено висновок, що повідомлене ОСОБА_1 не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених частиною 1 пунктом 1 Закону № 3671-VI (а.с. 85-102).

Рішенням ДМС від 23 серпня 2018 року за № 328-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені статтею 1 частиною 1 пунктами 1 чи 13 цього Закону відсутні (а.с. 103).

Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон № 3671-VI.

Частиною 4 статті 8 цього Закону визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно до вимог частини 6 статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно до вимог пункту 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI визначено, додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця додатково підтверджується міжнародно-правовими документами.

Так, згідно із Конвенцією про статус біженців 1951 року та статтею 1 Закону № 3671-VI поняття біженець включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця:

знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання;

неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження;

наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до вимог пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

При цьому апеляційний суд зазначає, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до абзацу 5 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Приписами частини 7 статті 7 Закону № 3671-VI встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Окрім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту» за іншими причинами, а також суті захисту від 27 квітня 2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання:

реальна спроба обґрунтувати заяву;

надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів;

зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника;

заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше;

встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Разом із тим, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачкою до заяви, що подана до міграційного органу, не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, жодних доказів про факти погроз, переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Індії. Позивачка також не вказала, чим можуть бути підтвердженні обставини ймовірної небезпеки для на неї у випадку повернення до країни громадянської належності Індії.

Таким чином, докази на підтвердження реальних побоювань Брар Джаспреет Каур за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності, як і докази переслідування позивачки за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах справи, так і не були надані до міграційного органу при розгляді заяви позивачки про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, як встановлено судом, позивачка під час співбесіди зазначала, що у неї не виникало в Індії проблем, що були пов`язані з її віросповіданням, що її не переслідували на батьківщині за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи.

Додатково апеляційний суд акцентує увагу на тому, що позивачка прибула в Україну 07 червня 2017 року, однак із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, звернулася до органу міграційної служби лише 03 листопада 2017 року, тобто майже через 5 місяців після завершення строку легального перебування в Україні. Покликання позивачки на неможливість звернення до компетентних органів України щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через незнання мови, на переконання апеляційного суду, не можуть пояснити таке зволікання, оскільки під час звернення 03 листопада 2017 року до органу міграційної служби із відповідною заявою така обставина не стала перешкодою для цього.

Відтак, апеляційний суд погоджується із твердженням відповідача, що цим самим, позивачка порушила вимоги частини 1 статті 5 Закону № 3671-VI, відповідно до якої особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Факт досить тривалого зволікання із зверненням за міжнародним захистом ставить під сумнів реальність загрози життю позивача та вказує на те, що дане звернення до Головного управління ДМС в Київській області із заявою про набуття міжнародного захисту обумовлено лише потребою у легалізації на території України.

Зазначене повністю узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 14 березня 2018 року у справі № 820/1502/17, де зазначено, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення із даною заявою може бути іншим.

Таким чином, враховуючи те, що дата звернення позивачки із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є значно пізнішою від дати її прибуття в Україну, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність у позивачки реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Відносно додаткової форми захисту апеляційний суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого.

Проте, у даному випадку позивачка не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Заявлена позивачкою у її заяві, під час анкетування та співбесіди інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків в Індії її особисто за політичною, релігійною чи іншими ознаками, яка може бути об`єктивно перевіреною.

Окрім того, позивачкою взагалі не надано доказів того, що вона підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що вона змушена була прибути до України або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами відповідача, що позивачкою не доведено факту переслідувань її за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи позивачки є надуманими, нею не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, за політичними поглядами, належністю до певної соціальної групи та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця.

Згідно пункту F Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженця мігрант це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі наявних матеріалів справи неможливо обґрунтувати причину звернення позивачки з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в Індії та перебуваючи поза її межами позивачка не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI, а саме у неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що звернення позивачки є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. Ця умова не відповідає критеріям поняття біженець, а підпадає під поняття мігрант, у зв`язку із чим позивачку, згідно з пунктом 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення ДМС, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень обґрунтовано, та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Відповідно до приписів частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даного адміністративно-правового спору допустив неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 березня 2019 року у справі № 260/1170/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про скасування рішення та зобов`язання вчинити дії та у задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т. В. Онишкевич
судді Я. С. Попко
Р. Б. Хобор
Постанова у повному обсязі складена 01 серпня 2019 року.