Справа № 274/3677/19
Суддя: Мацький Є.М.
Дата ухвалення: 2019-08-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 274/3677/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Хуторна І.Ю.

Суддя-доповідач - Мацький Є.М.

01 серпня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Мацького Є.М.

суддів: Залімського І. Г. Сушка О.О. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Шпикуляк Ю.В.,

представника позивача: Юхимчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2019 року (рішення прийнято у м. Бердичеві Житомирської області, час його прийняття не зазначено) у справі за адміністративним позовом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Бердичівського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області до ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства та примусового видворення за межі території України,

В С Т А Н О В И В :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

1. 20.06.2019 року Управління ДМС України в Житомирській області та Бердичівський районний відділ Управління ДМС України в Житомирській області звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просили затримати строком на шість місяців з метою ідентифікації громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні та примусово видворити за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після завершення процедури його ідентифікації.

2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до чинного законодавства, з метою запобігання та протидії нелегальній міграції, УДМС в Житомирській області здійснювались заходи щодо перевірки перебування на території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та забезпечення примусового видворенням за межі території України. За наслідками перевірки встановлено, що у відповідача відсутні підстави та документи, які б надавали право законно перебувати на території України.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

3. Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25.06.2019 позов задоволено.

4. Затримано строком на шість місяців з метою ідентифікації громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

5. Примусово видворено за межі території України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після завершення процедури його ідентифікації.

6. Рішення звернуто до негайного виконання.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ДОВОДІВ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

7. Представник апелянта вважає оскаржуване рішення незаконним, у зв`язку з чим, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

8. Представник апелянта зазначив, що судом першої інстанції не досліджено Постанову Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області, якою задоволено подання Державної установи «Бердичівська виправна колонія №70» про встановлення адміністративного нагляду відносно відповідача. В оскаржуваному рішенні відсутні будь які посилання на час, дату та місце затримання апелянта. Бердичівським районним відділом Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області 21.06.2019 приймалося рішення про примусове повернення з України апелянта, яким його зобов`язано залишити території України в строк до 23.06.2019 року. Жодної інформації щодо номеру та дати вказаного рішення про примусове повернення в судовому рішення немає. Окрім цього, апелянт не мав фактичної можливості виконати рішення про примусове повернення у зв`язку з тим, що він все ще відбував покарання у Бердичівській ВК№70 до 21.06.2019 і одразу після звільнення його поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства. Тобто, рішення щодо примусового повернення прийнято формально та з порушенням вимог діючого законодавства.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

9. Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 1991 року перебуває на території України. Він чотири рази був засуджений за вчинення умисних злочинів, покарання відбув, звільнившись 21 червня 2019 року з ДУ Бердичівська виправна колонія (№ 70)".

10. Будь-які документи, які дають право на законне проживання в Україні відповідач не оформив та такі документи відсутні. Вказана обставина доводиться вироком Оболонського районного суду м. Києва від 04.12.2013, довідкою з особової справи ОСОБА_1 , рішенням Бердичівського РВ УДМС України в Житомирській області від 21.06.2019, цю обставину визнав ОСОБА_1

11. З характеристики з ДУ Бердичівська ВК (№70) вбачається, що за час відбування покарання ОСОБА_1 характеризується негативно, допускав стягнення, перебував на профілактичному обліку як схильний до злісної непокори та дій, що дезорганізують роботу установи .

12. У відповідача паспортний документ громадянина Російської Федерації, та документи, які б надавали право законно перебувати на території України відсутні, соціально корисні зв`язки, згідно матеріалів особової справи не встановлені. Тобто, у громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 відсутні підстави та документи, які б надавали право законно перебувати на території України.

13. Враховуючи, що у апелянта немає постійного місця проживання, роботи та законних джерел доходів, родинних зв`язків, не має достатнього фінансового забезпечення його проживання в Україні та для виїзду за межі України, порушення ним міграційного законодавства щодо терміну тимчасового перебування на території України, суд першої інстанції дійшов висновку, що є всі підстави вважати, що він буде ухилятися від виконання рішення територіального підрозділу ДМС про примусове повернення та рішення суду про його видворення. Про це свідчить грубе порушення чинного законодавства України та неодноразове засудження за тяжкі злочини за статтями КК України, негативні характеристики з установ позбавлення волі, його перебування на території України суперечить національним інтересам України, створює небезпечні умови життєдіяльності і добробут її громадян та сприяє негативному впливу на «кримінальне середовище» на території України, відсутність в нього документа, що дає право на виїзд з України, можливість законним способом фінансово забезпечити своє перебування на території держави, законні підстави перебування та проживання на території України.

ІІІ. ДОВОДИ СТОРІН

14. Представники апелянта вважають, що позов заявлений передчасно, оскільки на час звернення до суду рішення про примусове повернення відповідача ще не виносилося. Рішення про примусове повернення фактично вручене ОСОБА_1 лише 24.06.2019. Готуються документи на оскарження цього рішення. Часу для його добровільного виконання не надано. Вважає, що не дотримано процедури, встановленої законом для видворення відповідача. Окрім того, ОСОБА_1 у Російській федерації загрожуватиме небезпека. В Україні в ОСОБА_1 міцні соціальні зв`язки. Зазначають, що в`їхавши у 1991 році в Україну законно, апелянт має право тут проживати та буде претендувати на отримання громадянства. Окрім того, він буде проживати з цивільною дружиною в м АДРЕСА_1 Маріуполі.

15. Представники позивачів зазначили, що 21 червня 2019 року Бердичівським РВ УДМС України прийнято рішення про примусове повернення за межі України ОСОБА_1 та зобов`язано покинути територію України в строк до 23 червня 2019 року. Таке рішення ОСОБА_1 не буде виконувати, про що він сам підтвердив в судовому засіданні. Планує залишитися проживати в Україні. Факт порушення міграційного законодавства ОСОБА_1 доведено в судовому засіданні.

ІV. ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ

16. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

17. Статтею 29 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві".

18. За положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції".

19. Правовий статус іноземця та особи без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI.

20. Пунктом 7 ч.1 ст.1 Закону України від 22 вересня 2011року №3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" ( далі - Закон) визначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні.

21. Частиною 3 статті 3 розділу 1 Закону зазначено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

22. Відповідно до частини 1 статті 9 розділу II Закону іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України.

23. Відповідно до статті 26 Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

24. За положеннями статті 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

V. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

25. У Пункті 29 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначено, що з частини першої статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" ( 3773-17 ) випливає, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

26. Відповідно до п. 4 Розділу I «Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства», затвердженої Наказом МВС № 353 від 23.04.2012 року (далі - Інструкція), іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.

27. Згідно з п. 7 Інструкції підставами для подання позову про примусове видворення іноземців, зокрема, є:

невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення;

наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, крім випадків затримання іноземця за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передачі прикордонним органам суміжної держави.

28. Судом встановлено, що рішенням Бердичівського РВ УДМС України в Житомирській області від 21.06.2019 ОСОБА_1 , громадянина Російської Федерації, примусово повернуто за межі України та зобов`язано в строк до 23.06.2019 покинути територію України.

29. Дане рішення ОСОБА_1 відмовився отримати, про що свідчать підписи свідків.

30. Станом на час розгляду справи в суді вказане рішення ОСОБА_1 не виконано та у судовому порядку не оскаржене.

31. Щодо доводів відповідача про те, що у Російській Федерації йому загрожує переслідування за його прізвищем, оскільки ОСОБА_2 вважають терористами, війковими злочинцями, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином з`ясував дані обставини та прийшов до обґрунтованого висновку, що такі обставини не знайшли свого підтвердження, з урахуванням наступного.

32. Відповідно до ч.1 ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

33. Наведений перелік підстав є вичерпний і розширенню не підлягає.

34. Судом встановлено, що відповідач не вказав, що він належить до якоїсь громадської чи іншої організації, яка заборонена в РФ і за це він може зазнати катування чи політичного переслідування. У судовому засіданні відповідач стверджував, що не вчиняв злочинів на території РФ у розшуку не перебуває, а значиться як такий, що зник безвісти. З його слів, два його брати та сестра проживають на території Чеченської Республіки. Відповідач не пояснив у який бойових діях приймав участь та за що міг би зазнати політичних переслідувань, при тому, що з його слів в Україну приїхав ще у 1991 році та з 1996 року до 21 червня 2019 року майже увесь час перебував у місцях позбавлення волі. Україну не покидав, паспортного документу він не має.

35. З урахуванням викладеного, відсутні підстави вважати, що відповідачу загрожує видворення або примусове повернення до країн, де його життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

36. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, на ОСОБА_1 не поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки такого статусу йому надано не було. Крім того, відповідачем не надано суду доказів про вжиття заходів для надання такого статусу.

37. Також судом першої інстанції правильно зазначено про відсутність підстав для тимчасового проживання, встановлених частинами 4-12 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

38. Отже, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки що відповідач не має наміру виконувати рішення компетентного органу України про повернення до країни походження, то вимога про примусове видворення ОСОБА_1 за межі України підлягає до задоволення.

39. Щодо позовної вимоги про затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, на строк 6 місяців для його ідентифікації та примусового видворення з України після процедури ідентифікації, то колегія суддів зазначає наступне.

40. Частиною 1 ст.289 КАС України визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, до місцевого загального суду за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, може бути подана позовна заява про затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

41. Частиною 11 ст. 289 КАС України передбачено, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців.

42. Відповідно до пунктів 1, 5 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1110 пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

43. Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.

44. Суд першої інстанції, задовольняючи дану позовну вимогу, виходив з того, що оскільки ОСОБА_1 в подальшому має намір ухилятися від виконання рішення про його примусове видворення, своїми діями грубо порушує вимоги ст.ст. 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», беручи до уваги, що рішення від 21.06.2019 № 7 про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 є чинним та відповідач не бажає його виконувати, приймаючи до уваги відсутність у відповідача документів на право перебування на території України, та документів, які дають йому право на виїзд за територію України, з огляду на відсутність встановлених Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод заборон на примусове видворення відповідача, то наявні підстави для затримання відповідача з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк 6 місяців для його ідентифікації та примусового видворення з України після процедури ідентифікації.

45. З даним висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.

46. З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

47. Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

VІ. ВИСНОВКИ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ.

48. Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

49. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

50. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

51. Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

52. Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 червня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Мацький Є.М.

Судді Залімський І. Г. Сушко О.О.