Справа № 9901/824/18
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

23 липня 2019 року

Київ

справа №9901/824/18

адміністративне провадження №П/9901/824/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого Берназюка Я.О., суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М., Коваленко Н.В., Мороз Л.Л.,

при секретарі судового засідання Корецькому І.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Ліходій О.О.,

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу № 9901/824/18

за позовом ОСОБА_1

до Вищої ради правосуддя

про визнання рішення протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя № 2920/0/15-18,

ВСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

16 жовтня 2018 року ОСОБА_1 (далі також - ОСОБА_1 або позивач) звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Вищої ради правосуддя (далі також - ВРП або відповідач), в якому просить:

визнати дії Вищої ради правосуддя, що виразилися у незарахуванні до стажу роботи судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку, строку стаціонарного лікування у міській клінічній лікарні № 1 ім. М.І. Пирогова м. Москви з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, періоду вимушеного перебування за межами України з 17 серпня 2015 року по 11 липня 2016 року та періоду роботи на посаді помічника-стажиста прокуратури Олександрійського району - протиправними та скасувати рішення Вищої ради правосуддя № 2920/0/15-18 від 18 вересня 2018 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у звільненні з посади судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області, у зв`язку з поданням заяви про відставку;

зобов`язати Вищу раду правосуддя повторно розглянути заяву про звільнення у відставку судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 , з урахуванням правової оцінки дій Вищої ради правосуддя, наданій судом у рішенні.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що оскаржуваним рішенням ВРП від 18 вересня 2018 року йому було відмовлено у звільненні з посади судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у зв`язку із поданням заяви про відставку. Зазначене рішення позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII Прикінцеві положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) за суддями, призначеними чи обраними на посаду до набрання чинності цим законом, зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Так, станом на 18 вересня 2018 року позивач мав 12 років 2 місяці та 14 днів безпосередньо суддівського стажу. З урахуванням періоду служби в лавах Збройних Сил (0 років 8 місяців 2 дні), половину строку навчання на денному відділенні у юридичній академії (1 рік 4 дні) та роботи на прокурорських посадах (8 років 9 місяців 4 дні), всього має 10 років 5 місяців 10 днів іншої діяльності, яка зараховується до стажу, необхідного для звільнення судді у відставку.

Отже, на думку позивача, загальний стаж його роботи, який дає право на звільнення у відставку, станом на 18 вересня 2018 року складав 22 роки 7 місяців 24 дні.

Проте, відповідач протиправно відмовляється зарахувати до стажу, необхідного для звільнення у відставку, період роботи позивача на посаді помічника-стажиста прокуратури Олександрійського району, з 29 вересня 1997 року по 01 квітня 2000 року, тобто 2 роки 6 місяців 1 день.

При цьому, позивач зазначає, що дії відповідача в цій частині вже були предметом розгляду Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/28/17, проте з інших підстав, ніж ті, про які зазначено у цій позовній заяві.

Крім того, позивач зазначає, що посилання на будь-які обставини, які б дозволили відповідачу не враховувати до стажу роботи позивача ще якісь період, у оскаржуваному рішенні відсутні. Позивач припускає, що відповідачем невключено до стажу період його тимчасової відсутності на роботі з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, пов`язаний з перебуванням на стаціонарному лікуванні у міській клінічній лікарні № 1 ім. М.І. Пирогова м. Москви, що підтверджено відповідною довідкою, а також період тимчасової відсутності на роботі з 18 серпня 2015 року по 11 липня 2016 року, з приводу якого позивачем 17 липня 2016 року були надані вичерпні пояснення.

ВРП у відзиві проти адміністративного позову від 06 грудня 2018 року не погоджується з вимогами позивача, вважає їх необґрунтованими та безпідставними, просить відмовити позивачу у задоволенні позову повністю. Свою позицію ВРП обґрунтовує наступним.

27 грудня 2017 року до ВРП надійшла заява позивача від 19 грудня 2017 року про звільнення з посади судді у відставку на підставі пункту 9 частини п`ятої статті 125 Конституції України.

На засідання 18 вересня 2018 року ВРП відмовила у звільненні ОСОБА_1 з посади судді. Вказане рішення прийняте на підставі наявних у ВРП документів, матеріалів перевірки та у відповідності до норм законодавства України.

Так, ВРП зазначає, що відповідно до досліджених у справі обставин згідно абзацу четвертого пункту 34 Розділу XII Прикінцеві положення Закону № 1402-VIII до стажу, що дає позивачу право на звільнення з посади судді у відставку, може бути зараховано: строкову військову службу в період з 03 липня 1986 року по 05 березня 1987 року - 8 місяців 2 дні; половину строку навчання на денному відділенні Національної юридичної академії ім. Ярослава Мудрого з 01 вересня 1995 року по 08 березня 1997 року - 1 рік 4 дні; роботу на посадах виконувача обов`язків помічника прокурора, помічника прокурора, старшого помічника прокурора прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області з 01 квітня 2000 року по 03 липня 2006 року - 6 років 3 місяці 2 дні. Тобто, на думку ВРП, суддя ОСОБА_1 не має достатнього стажу для звільнення з посади у відставку.

Крім того, відповідач зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини зарахування до стажу роботи судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку, строку стаціонарного лікування у міській клінічній лікарні № 1 ім. М.І. Пирогова м. Москви з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, періоду перебування за межами країни з 18 серпня 2015 року по 11 липня 2016 року та періоду роботи на посаді помічника-стажиста прокуратури Олександрійського району були предметом дослідження ВРП при прийнятті Рішення від 05 грудня 2017 року відносно ОСОБА_1 , а в подальшому Касаційного адміністративного Суду у складі Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду у справі № 9901/28/17, їм надано судами оцінку, а тому вони не потребують доказуванню при вирішенні цієї справи.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, аналогічних тим, що їх викладено в позовній заяві, надав усні і письмові пояснення та просив позов задовольнити. В свою чергу, представник відповідача підтримав позицію з підстав, аналогічних тим, що їх викладено у відзиві на позовну заяву та доповненнях до відзивів, просив відмовити в задоволенні позову повністю.

13 грудня 2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача від 06 грудня 2018 року, а 15 лютого 2019 року, 15 лютого 2019 року, 12 березня 2019 року, 10 травня 2019 року та 15 липня 2019 року письмові пояснення, які були враховані судом при розгляді цієї справи.

11 лютого 2019 року, 01 березня 2019 року та 17 квітня 2019 року від відповідача до суду надійшли письмові пояснення, які були враховані судом при розгляді цієї справи.

ІІІ. КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 жовтня 2018 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бучик А.Ю., Гімона М.М., Гриціва М.І. та Мороз Л.Л.

14 листопада 2018 року Верховний Суд ухвалою відкрив провадження в адміністративній справі № 9901/824/18 та призначив справу до судового розгляду в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

27 листопада 2018 року позивачем подано клопотання про призначення справи до розгляду в режимі відео конференції, яке було задоволено ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2018 року.

Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Верховного Суду у складі: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів: Бучик А.Ю., Гімона М.М., Коваленко Н.В., Мороз Л.Л.

IV. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Перевіривши матеріали справи, взявши до уваги пояснення учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Верховний Суд встановив наступне.

Указом Президента України від 21 червня 2006 року № 559/2006 ОСОБА_1 був призначений на посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області строком на п`ять років.

З довідки, наданої Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області, вбачається, що з 04 липня 2006 року позивач обіймає посаду судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області. Водночас, з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці. На обґрунтування поважності причин відсутності останнім було надано виписку з медичної картки хворого міської клінічної лікарні № 1 ім. М.І. Пірогова м. Москви РФ.

З 17 серпня 2015 року по 11 липня 2016 року суддя ОСОБА_1 . був відсутній на робочому місці, про що у табель обліку використання робочого часу в установленому порядку вносились відмітки про прогул та складено відповідні акти.

27 грудня 2017 року до Вищої ради правосуддя надійшла заява ОСОБА_1 від 19 грудня 2017 року про звільнення з посади судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у відставку відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України, а 18 січня 2018 року ОСОБА_1 надіслав доповнення до заяви про звільнення у відставку, в якому зазначив, що має право на відставку на підставі підпункту 5 пункту 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України у зв`язку із реорганізацією Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області згідно з Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 451/2017.

З доданих до заяви документів вбачається, що, крім роботи на посаді судді, ОСОБА_1 просив зарахувати до стажу роботи, що дає право судді на відставку, 10 років 5 місяців 10 днів, а саме: строкову військову службу з 03 липня 1986 року по 05 березня 1987 року; половину строку навчання в Національній юридичний академії імені Ярослава Мудрого з 01 вересня 1995 року по 08 березня 1997 року; роботу на посаді помічника-стажиста прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області з 29 вересня 1997 року по 01 квітня 2000 року; роботу на посадах виконувача обов`язків помічника прокурора, помічника прокурора, старшого помічника прокурора прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області з 01 квітня 2000 року по 03 липня 2006 року.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 18 вересня 2018 року № 2920/0/15-18 відмовлено у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.

Приймаючи таке рішення ВРП виходила з того, що позивач не має необхідного для звільнення у відставку стажу роботи, а тому не може бути звільнений з посади судді у відставку, оскільки відповідно до досліджених у справі обставин згідно з абзацом четвертим пункту 34 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» до стажу, що дає ОСОБА_2 право на звільнення з посади судді у відставку, може бути зараховано: строкову військову службу в період з 03 липня 1986 року по 05 березня 1987 року - 8 місяців 2 дні; половину строку навчання на денному відділенні Національної юридичної академії імені Ярослава Мудрого з 1 вересня 1995 року по 8 березня 1997 року - 1 рік 4 дні; роботу на посадах виконувача обов`язків помічника прокурора, помічника прокурора, старшого помічника прокурора прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області з 01 квітня 2000 року по 03 липня 2006 року - 6 років 3 місяці 2 дні.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно законності рішення Вищої ради правосуддя від 18 вересня 2018 року № 2920/0/15-18, яким позивачу відмовлено у звільненні з посади судді у відставку.

Крім того, судом встановлено, що питання про звільнення судді ОСОБА_1 у відставку вже розглядалося Вищою радою правосуддя і рішенням Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 березня 2018 року у справі № 9901/28/17, залишеним без змін рішенням Великої Палати Верховного Суду від 23 серпня 2018 року, у задоволенні адміністративного позову про скасування рішення Вищої ради правосуддя від 15 грудня 2017 року № 3910/0/15-17 відмовлено.

V. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД

1. Конституція України

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 4 частини шостої статті 126 Конституції України передбачено, що підставами для звільнення судді є, зокрема, подання заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

2. Закон України «Про судоустрій і статус суддів»

Відповідно до частини першої статті 112 Закону № 1402-VІІІ суддя може бути звільнений з посади виключно з підстав, визначених частиною шостою статті 126 Конституції України.

Рішення про звільнення судді з посади ухвалює ВРП у порядку, встановленому Законом України «Про Вищу раду правосуддя» (частина друга цієї статті).

Як передбачено у частині першій статті 116 Закону № 1402-VIII суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 137 цього Закону, має право подати у відставку.

До стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України; члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу (стаття 137 Закону № 1402-VIII).

Водночас, відповідно до абзацу четвертого пункту 34 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII за суддями, призначеними чи обраними на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігається визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

3. Закон України «Про статус суддів» 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі - Закон № 2862-XII; закон втратив чинність на підставі Закону № 2453-VI від 07 липня 2010 року)

Абзацом другим частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ (у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду судді) передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

4. Закон України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року № 1789-XII (далі - Закон № 1789-XII; Закон втратив чинність на підставі Закону № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року, за виключенням деяких положень)

Стаття 56 Закону № 1789-XII (чинного, на час призначення позивача на посаду судді) містить поняття «прокурор», під яким слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

VI. ОЦІНКА СУДУ

Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Розглядаючи цю справу, суд оцінює оскаржувані дії та рішення ВРП на відповідність статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також вимогам інших законів.

Суд, вивчивши доводи позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, дійшов таких висновків.

Враховуючи зазначені вище положення абзацу другого частини четвертої статті 43 Закону № 2862-ХІІ та статті 56 Закону № 1789-XII, суд приходить до висновку про те, що посада помічника-стажиста прокуратури не відноситься до прокурорських посад, тому висновки ВРП щодо незарахування періоду перебування позивача на посаді помічника-стажиста прокуратури Олександрійського району Кіровоградської області з 29 вересня 1997 року по 01 квітня 2000 року до стажу роботи, що дає судді право на відставку, вважає обґрунтованими.

Зазначений висновок суду повністю узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 23 серпня 2018 року у справі № 9901/28/17, яка вже розглядала спір між тими самими сторонами, що і у цій справі, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2018 року у справі № 9901/602/18, згідно з якою не зараховуються до стажу роботи на посаді судді період роботи особи на посадах стажиста та помічника-стажиста прокуратури, оскільки такі посади не охоплюються поняттям «прокурор», визначення якого міститься у статті 56 Закону № 1789-XII.

Суд наголошує, що відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З приводу незарахування ВРП до стажу період тимчасової відсутності на роботі з 18 серпня 2015 року по 11 липня 2016 року, то зазначені обставини були встановлені та перевірені при розгляді справи № 9901/28/17, і відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України не підлягають доказуванню у цій справі.

Так, колегією суддів Верховного Суду у справі № 9901/28/17 було визнано правомірними дії ВРП щодо не зарахування до стажу ОСОБА_1 період тимчасової відсутності на роботі з 18 серпня 2015 року по 11 липня 2016 року, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI (далі - Закон № 2453-VI), чинного на час виникнення спірних правовідносин, суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному із судів України і здійснює правосуддя на професійній основі.

Відповідно до частини п`ятої статті 55 Закону № 2453-VI суддя зобов`язаний: своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики; виявляти повагу до учасників процесу; не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати і закритого судового засідання; виконувати вимоги та дотримуватися обмежень, установлених законодавством у сфері запобігання корупції; подавати декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування; систематично розвивати професійні навички (уміння), підтримувати свою кваліфікацію на належному рівні, необхідному для виконання повноважень в суді, де він обіймає посаду; звертатися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до органів суддівського самоврядування та правоохоронних органів упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про таке втручання.

За приписами частини шостої вказаної статті суддя, призначений на посаду судді вперше, проходить щорічну підготовку у Національній школі суддів України.

У зв`язку із цим, колегія суддів Верховного Суду у справі № 9901/28/17 дійшла висновку, що здійснення правосуддя є основним, але не єдиним обов`язком судді. Сам по собі факт наявності запису у трудовій книжці позивача не є безумовною підставою до зарахування суддівського стажу, з огляду на те, що виконання покладених на суддю обов`язків зумовлює необхідність перебування такого судді на робочому місці, чого в даному випадку не відбувалося.

Враховуючи зазначене, колегія суддів Верховного Суду вважає доведеними обставини, що підтверджують правомірність дій ВРП щодо незарахування періоду тимчасової відсутності на роботі ОСОБА_1 з 18 серпня 2015 року по 11 липня 2016 року до стажу, який дає право на звільнення у відставку.

Крім того, суд вважає безпідставними припущення позивача про те, що відповідачем невключено до стажу період його тимчасової відсутності на роботі з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, пов`язаний з перебуванням на стаціонарному лікуванні у міській клінічній лікарні № 1 ім. М.І. Пирогова м. Москви, оскільки зазначене не підтверджується жодним доказом, не вбачається такого як із змісту оскаржуваного рішення, так і відзиву та письмових пояснень відповідача.

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Не дають приводів для визнання протиправним і скасування рішення ВРП також інші зазначені у позовній заяві аргументи позивача, позаяк вони не применшують і не змінюють основних правових висновків та мотивів цього рішення Касаційного адміністративного суду.

Розглянувши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що оскаржувані дії та рішенням Вищої ради правосуддя від 18 вересня 2018 року № 2920/0/15-18 «Про відмову у звільненні ОСОБА_1 з посади судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області у відставку» відповідає статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також іншим вимогам закону, а тому не може вважатися таким, що порушує права позивача.

Зважаючи на те, що вимога позивача про зобов`язання ВРП повторно розглянути заяву про звільнення у відставку судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 , з урахуванням правової оцінки дій Вищої ради правосуддя, наданій судом у рішенні, є похідною від вимоги про визнання дій протиправними та скасування рішення Вищої ради правосуддя від 18 вересня 2018 року № 2920/0/15-18, тому її задоволення залежить від задоволення чи відмови у задоволенні основної вимоги; оскільки основна позовна вимога задоволенню не підлягає, відповідно, не підлягає задоволенню і похідна позовна вимога.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Як зазначено у пункті 28 рішення у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), застосований судом закон не повинен містити жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим

Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); « Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.), серія A,303-A, п. 29).

Враховуючи викладене вище, позовні вимоги ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя № 2920/0/15-18 не підлягають задоволенню.

За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання позову у цій справі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 22, 241-246, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання рішення протиправним та скасування рішення Вищої ради правосуддя № 2920/0/15-18 відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення суду.

Головуючий суддя Я.О. Берназюк

Судді А.Ю. Бучик

М.М. Гімон

Н.В. Коваленко

Л.Л. Мороз