Справа № 1240/2263/18
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2019 року справа №1240/2263/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Компанієць І.Д., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на окрему ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року (головуючий суддя І інстанції - Свергун І.О.), складену в повному обсязі 06 червня 2019 року в м. Сєвєродонецьк Луганської області за заявою ОСОБА_1 про визнання протиправними дій в порядку, визначеному ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України у справі № 1240/2263/18 за позовом ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання поведінки протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

28 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із заявою про:

- визнання протиправною бездіяльність Пенсійного фонду, яка полягає у невиконанні рішення суду від 16 жовтня 2018 року по справі № 1240/2263/18, що набрало законної сили 05.02.2019, яким визнано протиправною поведінку Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з приводу непризначення та невиплати пенсійного забезпечення позивачу та зобов`язано управління поновити призначення пенсії позивачу , починаючи з 01 березня 2018 року;

- зобов`язання Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення;

- за наслідками розгляду звіту Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту встановити новий строк подання звіту, та накласти на керівника Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі сорок розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- стягнення половини суми штрафу на користь позивача, іншу половину - до Державного бюджету України (а.с. 216-217 т.1).

Окремою ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року заява позивача задоволена частково (а.с. 6-9 т. 2).

Не погодившись із вищевказаною окремою ухвалою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати окрему ухвалу суду першої інстанції, відмовити у задоволені заяви позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги, управління заперечує проти тверджень суду першої інстанції в частині невиконання рішення суду, оскільки до суду направлено до суду лист від 26 листопада 2018 року, докази взяття на облік та докази негайного виконання рішення суду в частині виплати пенсії за один місяць.

Крім того, управління посилалось на практику Верховного Суду України, в якій зазначено, що невиконання судового рішення в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не може вважатись невиконанням судового рішення без поважних причин.

Вважає, що підстави для винесення окремої ухвали відсутні (а.с. 25-27 т.2).

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Разом із апеляційною скаргою від управління надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача/ апелянта (а.с. 27 т. 2).

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, окрему ухвалу суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції, рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року по справі № 1240/2263/18 позов ОСОБА_1 до Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання поведінки протиправною, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо не взяття на облік пенсійної справи ОСОБА_1 та невиплати пенсії позивачу з 01 березня 2018 року; зобов`язано Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області взяти на облік пенсійну справу ОСОБА_1 та відновити виплату пенсії з 01 березня 2018 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення звернуто до негайного виконання у межах виплати ОСОБА_1 пенсії за один місяць (а.с. 126-132 т.1).

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2019 року рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2263/18 залишено без змін (а.с. 185-188 т. 1).

З метою виконання рішення суду представник стягувача (позивача) отримав виконавчий лист та звернувся до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Луганській області з заявою про відкриття виконавчого провадження (а.с. 230 т. 1).

25 квітня 2019 року постановою заступника начальника ВПВР УДВС ГТУЮ у Луганській області відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 1240/2263/18, виданим Луганським окружним адміністративним судом 09 квітня 2019 року, та повідомлено боржника про необхідність виконання рішення суду протягом 10 робочих днів (а.с. 231 т. 1).

Як слідує зі змісту інформації про стан виконання рішення, наданої Білокуракинським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, та доданих документів, рішення суду від 16 жовтня 2018 року виконане лише в частині виплати пенсії за один місяць, звернутого до негайного виконання. Отже, боржник на цей час не виконав рішення суду в повному обсязі.

У зв`язку з невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили позивач звернувся до суду із вищевказаною заявою у порядку ст. 383 Кодексу адміністративного судочинства України.

Окремою ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року заява позивача задоволена частково. Визнано протиправною бездіяльність Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо невиконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2263/18 в частині відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 Зобов`язано Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону, а саме - невиконанню рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 1240/2263/18 в частині відновлення виплати пенсії ОСОБА_1 Зобов`язано Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області протягом тридцяти календарних днів з дня отримання окремої ухвали надати відповідь до Луганського окружного адміністративного суду. У задоволенні решти заяви відмовлено (а.с. 6-9 т. 2).

Вищевказана ухвала є спірною у даній справі.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно з частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 370 КАС України також встановлено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.

Частиною шостою цієї статті визначено, що за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. З метою забезпечення виконання вказівок, що містяться в окремій ухвалі, суд встановлює у ній строк для надання відповіді залежно від змісту вказівок та терміну, необхідного для їх виконання.

Як вбачається з відповіді пенсійного органу, причиною невиконання рішення суду є, зокрема, відсутність відкритого рахунку на отримання пенсії в АТ «Ощадбанк».

Суд апеляційної інстанції вважає таку причину невиконання рішення суду першої інстанції незмістовним, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

На виконання вимог статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання, позивач зареєстрував своє постійне місце проживання в с. Нещертове Білокуракинського району Луганської області, в результаті чого статус його як переміщеної особи припинився і з цього часу він здобув право на отримання пенсії на загальних підстав.

У рішеннях суду першої та апеляційної інстанції у цій справі зазначено, що відповідач неправомірно не взяв на облік пенсійну справу позивача та не виплачує позивачу пенсію, посилаючись на нормативно-правові акти, що регулюють порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам, оскільки позивач такий статус втратив з моменту реєстрації його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, а саме з 26 червня 2018 року.

Також судами зазначено, що до спірних правовідносин не застосовується законодавство, яким врегульовано питання виплати (відновлення) пенсії внутрішньо переміщеним особам за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного страхування, зокрема, Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365, Порядок оформлення пенсій особам, переміщеним з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637, оскільки позивач не є внутрішньо переміщеною особою.

Відтак, посилання Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо застосування до позивача положень постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», згідно з якими виплата пенсій внутрішньо переміщеним особам проводиться через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», є безпідставними.

Згідно з заявою ОСОБА_1 від 26 червня 2018 року останній подав до управління реквізити банківського рахунку у банківської установи (Приватбанк) для подальшого зарахування пенсії (а.с. 234 т. 1).

При цьому, складання акта обстеження фактичного місця проживання позивача від 03 квітня 2019 року (а.с. 247 т.1) є протиправним, оскільки позивач не є внутрішньо переміщеною особою.

Посилання відповідача на відсутність паперової справи, оскільки відсутність паперової справи, не впливає на обов`язок виконати рішення суду, яке набрало законної сили.

Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду» (далі - Порядок № 649) затверджено Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. Пунктом 2 якої установлено, що для виконання судових рішень, якими на органи Пенсійного фонду України покладені зобов`язання з нарахування (перерахунку) пенсійних виплат, що фінансуються з державного бюджету, виплата коштів, нарахованих за період до набрання судовим рішенням законної сили, здійснюється відповідно до Порядку погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затвердженого цією постановою.

Пунктом 1 Порядку № 649 передбачено, що цей Порядок визначає механізм погашення заборгованості, що утворилася внаслідок нарахування (перерахунку) пенсійних виплат на виконання судових рішень, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті Пенсійному фонду України на цю мету.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 649 боржник веде облік рішень у реєстрі рішень, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою (далі - реєстр), відповідно до порядку, встановленого Пенсійним фондом України.

Черговість виконання рішень визначається датою їх надходження до боржника (пункт 4 Порядку № 649).

Для підтвердження суми, що підлягає виплаті, боржник подає до Пенсійного фонду України:

документ, що підтверджує дату надходження судового рішення до боржника;

копію судового рішення (судових рішень) або виконавчого листа;

розрахунок суми, що підлягає виплаті, засвідчений керівником боржника або уповноваженою ним особою (пункт 5 Порядку № 649).

Згідно з пунктом 6 Порядку № 649 перевірку обґрунтованості розрахованої боржником суми, що підлягає виплаті, проводить в Пенсійному фонді України комісія з питань погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду (далі - комісія).

Відповідно до пункту 10 Порядку № 649 виділення коштів для виплати здійснюється Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень Пенсійному фонду України на цю мету шляхом перерахування коштів боржнику.

З аналізу вищевказаних норм права слідує, що боржник - орган Пенсійного фонду України, визначений судом боржником у виконанні судового рішення, з метою виконання судового рішення зобов`язаний вжити заходів, визначених Порядком № 649.

В порушення вимог діючого законодавства, Білокуракинське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області не надало суду жодних доказів вжиття ним будь-яких заходів щодо виконання рішення Луганського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, з боку управління наявне протиправне невиконання рішення суду, відповідно наявна і протиправна бездіяльність, а заява позивача в частині визнання такої бездіяльності протиправною є обґрунтованою.

Відтак, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про необхідність направлення до відповідача окремої ухвали у зв`язку з протиправним невиконанням рішення суду першої інстанції.

При цьому, відсутність фінансування не є підставою для невиконання рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Суд, також, звертає увагу на те, що здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини в рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» зазначив, що за змістом пункту 1 статті 6 Конвенції суди зобов`язані обґрунтувати свої рішення, проте це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен довод. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру ухвалюваного рішення (CASE OF Svetlana Vladimirovna PRONINA against Ukraine, аpplication no. 63566/00).

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.

Тому окрема ухвала суду першої інстанції у цій справі є законною та обґрунтованою і не підлягає скасуванню, оскільки суд попередньої інстанції, всебічно перевірив обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскарженій ухвалі повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Окрема ухвала в частині відмови у встановлені судового контролю шляхом подання відповідного звіту не оскаржена сторонами, суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах апеляційної скарги.

При цьому посилання апелянта на висновки Верховного Суду України у певних постановах, судом апеляційної інстанції не приймаються, оскільки обов`язковість використання висновків встановлена Кодексом адміністративного судочинства України лише для рішень Верховного Суду.

Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а окрему ухвалу суду першої інстанції - без змін, оскільки суд першої дійшов вірного висновку про необхідність відмови у задоволені заяви про встановлення судового контролю.

Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Білокуракинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на окрему ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі № 1240/2263/18 - залишити без задоволення.

Окрему ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року у справі № 1240/2263/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повне судове рішення складено 31 липня 2019 року.

Судді Т.Г.Арабей

І.В. Геращенко

І.Д. Компанієць