Справа № 824/284/19-а
Суддя: Франовська К.С.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 824/284/19-а

Головуючий у І інстанції:Маренич І.В.

Суддя-доповідач: Франовська К.С.

25 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Франовської К.С.

суддів: Кузьменко Л.В. Совгири Д. І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року (час ухвалення рішення та дата складання повного тексту рішення суду першої інстанції - не зазначено, місце ухвалення рішення - м.Чернівці) у справі за адміністративним позовом Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат,

В С Т А Н О В И В :

11 березня 2019 року Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Міністерства оборони України (далі - позивач, академія) звернулась в суд з адміністративним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі в період навчання за контрактом з вересня 2017 року по жовтень 2018 року у зв`язку з небажанням курсанта продовжувати навчання.

Одночасно позивач подав заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду, мотивуючи її великим об`ємом роботи по підготовці позовних заяв до суду про відшкодування витрат протягом 2018 року та судовою практикою щодо підсудності справ даної категорії та розглядом їх за нормами ЦПК, відтак, позивач вважав, що строк позовної давності визначений Цивільним кодексом України і становить 3 роки.

15.03.2019 року ухвалою Чернівецького окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою суду від 04.04.2010 року клопотання ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду, повернуто без розгляду.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року позов Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі у розмірі 111826 грн. 81 коп.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та залишити позов без розгляду з підстав пропущення позивачем встановленого законом строку звернення до суду.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку та дослідив всі наявні обставини справи.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 311 та частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказами начальника академії від 05.08.2017 року № 45-КС та від 14.08.2017 року № 203 ОСОБА_1 зарахований на перший курс навчання Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Міністерства оборони України та до списків особового складу та на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення- з сніданку 15.08.2017 року.

Між Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії та солдатом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України, відповідно до якого відповідач зобов`язався сумлінно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів та добровільно відшкодовувати витрати пов`язані з його утриманням у вищому військовому закладі, в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість.

04.08.2018 року ОСОБА_1 подав рапорт про його відрахування з числа курсантів у зв`язку з небажанням продовжувати навчання та зобов`язався відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у навчальному закладі.

Наказом начальника Академії від 05.10.2018 року № 123-КС (по особовому складу) у зв`язку з небажанням продовжувати навчання, контракт із курсантом ОСОБА_1 розірвано з відрахуванням та направлено в розпорядження начальника 184 Навчального центру Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного для подальшого проходження строкової військової служби (а.с.22).

Наказом начальника академії від 05.10.2018 року № 255 (по стройовій частині) ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу Національної академії та знято з усіх видів забезпечення, зобов`язано відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Національній академії в сумі 111826,81 грн .

Довідка-розрахунок №1206 про належну суму до відшкодування складена та вручена ОСОБА_1 05.10.2018 року. У довідці відповідач власноручно вказав, що з розрахунком не згідний.

У зв`язку з тим, що відповідач в добровільному порядку не відшкодував кошти, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з правомірності вимог позивача. При цьому, клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду не розглянуто, а з урахуванням висновків, викладених в ухвалі від 04.04.2019 року, суд вважав, що строк звернення до суду з позовом не пропущено.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції і вважає його таким, що не відповідає правильному застосуванню норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із абз. 2 ч. 2 ст. 122 КАС України для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.

Строк звернення до адміністративного суду - це строк, в межах якого особа, яка має право на позов, може звернутися до адміністративного суду для захисту своїх прав у публічно-правових відносинах або для реалізації владних повноважень.

Перебіг строку звернення до суду починається з моменту, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права.

Частиною 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Постановляючи ухвалу про повернення заяви ОСОБА_1 про залишення позову без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є суб`єктом владних повноважень, а є юридичною особою, тому доводи відповідача про пропущення 3-х місячного строку звернення до суду, є помилковим.

З таким висновком не погоджується колегія суддів апеляційного адміністративного суду, приймаючи до уваги наступне.

Частинами 2-4 статті 46 КАС України встановлено, позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Пунктом 8 ч.1 ст.4 КАС України визначено позивача як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

Водночас, відповідно до ч.4 ст.5 КАС України суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Вказані положення адміністративного процесуального законодавства кореспондуються із приписами п.5 ч.1 ст.19 КАС України, згідно якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.

Отже, суб`єкт владних повноважень наділений правом звернення до адміністративного суду у визначених випадках з приводу реалізації його компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень.

При цьому, виникнення повноважень суб`єкта владних повноважень на реалізацію своїх функцій в судовому порядку має бути визначено на законодавчому рівні і у спосіб, передбачений законом.

За відсутності таких обставин та не дотримання установленого порядку суб`єктом владних повноважень під час звернення до суду із позовом, вказане звернення не можна вважати таким, що відбулось відповідно до ст.19 КАС України.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Міністерство оборони України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період. Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили.

Проходження громадянами України військової служби (навчання) у вищих військових навчальних закладах врегульовані правовими нормами Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон № 2232).

Статтею 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" визначено, що підготовка громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу проводиться у вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів. У них здійснюється навчання курсантів, слухачів, студентів, ад`юнктів і докторантів. Зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань. З громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону.

Частиною 10 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" передбачено, що курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, між Міністерством оборони України в особі начальника Національної академії та солдатом ОСОБА_1 укладено контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України.

Позивач у справі - Національна академія сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного є вищим навчальним закладом в системі військової освіти Міністерства оборони України з повним підпорядкуванням.

Отже, у даній справі позивач, діючи на виконання ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", забезпечуючи виконання контракту від імені Міністерства оборони України, виконував делеговані суб`єктом владних повноважень-Міністерством оборони України повноваження по підготовці громадян України для проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу, а тому виступав у правовідносинах, що склались, як суб`єкт владних повноважень.

Відтак, звертаючись до суду з позовом, позивач повинен був дотримуватись приписів ч.2 п.2 ст.122 КАС України, згідно якої для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог.

Як встановив суд, початок перебігу строку звернення до суду у даній справі розпочався для позивача з 05 листопада 2018 року (з наступного дня, після визначеного для добровільного відшкодування витрат), а закінчився, відповідно, 05 лютого 2019 року.

До суду позивач звернувся поза межами встановленого законом строку -11 березня 2019 року, що підтверджено відбитком поштового штемпеля на конверті відправки матеріалів (а.с.24) та даними офіційного сайту пошуку поштових відправлень "Укрпошта".

Частиною 3 ст. 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Пропущення строків звернення до адміністративного суду не може бути безумовною підставою для залишення позову без розгляду, оскільки процесуальним законодавством передбачено можливість визнання судом причини пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України.

Поважними причинами пропущення строків звернення до суду необхідно розуміти обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Разом з тим, на законодавчому рівні не регламентується, які причини є поважними, а які ні. Питання щодо визначення поважності підстав пропуску строку звернення до суду залишається на розсуд суду.

Згідно прецедентного права Європейського Суду право на доступ є одним з аспектів права на суд, не є абсолютним; воно підлягає обмеженням, дозволеним за змістом, зокрема, коли умови прийнятності скарги визначені, оскільки за своєю природою вона потребує регулювання з боку держави, яка користується певною свободою розсуду в цьому відношенні. Тим не менше, ці обмеження не повинні обмежувати або зменшити доступ людини таким чином або в такій мірі, що сама суть права знеціниться; такі обмеження не будуть сумісні з положеннями Конвенції, якщо вони не переслідують законну мету або якщо немає розумної пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою (рішення Європейського Суду з прав людини у справі Перес де Рада Каванілес проти Іспанії).

Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі Іліан проти Туреччини, правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

У справі Белле проти Франції Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, як видно з матеріалів справи, а також зазначалось позивачем у його заяві про поновлення строку звернення до суду, підставою для такого поновлення є великий об`ємом роботи академії по підготовці позовних заяв до суду про відшкодування витрат протягом 2018 року та зміна судової практики у правовій позиції щодо підсудності справ даної категорії .

Проте, суд апеляційної інстанції, оцінюючи обставини, які перешкоджали здійсненню процесуального права на звернення до суду, виходить з оцінки та аналізу всіх наведених позивачем доводів, в тому числі, чи мав він, за таких обставин можливість своєчасно реалізувати право на звернення до суду.

Пояснення позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду не є належними, тому суд не вважає їх обґрунтованими та достатніми з тих мотивів, що позивач є суб`єктом владних повноважень, що здійснює свою діяльність на професійній основі, а тому питання внутрішньої організації виконання роботи його працівниками не є об`єктивними та непереборними обставинами, які перешкоджають звернутися до суду в межах встановленого законодавством строку.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15.05.2018 року у справі №820/4485/16.

Щодо іншої причини, наведеної в обґрунтування пропуску строку звернення до суду - необізнаності у зміні правової позиції судів щодо визначення юрисдикції вказаних спорів, колегія суддів звертає увагу на таке.

В заяві про поновлення строку позивач зазначає, що про зміну правової позиції судів щодо юрисдикції даної категорії спорів позивачу стало відомо з постанови Луганського апеляційного суду від 14 січня 2019 року, яка надійшла до академії лише 21.01.2019 року.

При цьому, позивач не зазначив, які причини перешкоджали академії реалізувати право на звернення до суду, починаючи з 21 січня до 05 лютого 2019 року.

На переконання апеляційного суду, всі наведені обставини мають суб`єктивний характер, наведені позивачем причини не є об`єктивно непереборними, чи пов`язаними з дійсними істотними перешкодами, труднощами для своєчасного, в межах передбаченого Кодексом строку звернення до суду з адміністративним позовом.

З позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що жодних належних та допустимих доказів щодо причин пропуску строку вчасного звернення до адміністративного суду з вказаним адміністративним позовом, які б унеможливлювали і не залежали б від волі позивача своєчасно звернутись за судовим захистом, позивач не вказує і не надає, та відповідно судом не встановлено обставин, що свідчать про наявність об`єктивних перешкод для подання позову у встановлений законодавством строк, а отже відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Однак, у справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані.

У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та переслідувати легітимну мету, враховуючи розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Позивач у даній справі мав усі правові підстави для вчасного звернення до суду з відповідним позовом у розумні строки, будь-яких перешкод для реалізації такого права матеріали справи не містять, як і підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Колегія суддів вважає, що чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Також суд зазначає, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, а інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Крім того, у рішенні від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011 Конституційний Суд України роз`яснив, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Отже, враховуючи те, що позивачем пропущений встановлений законом строк звернення до суду з даним позовом і ним не надано суду належних обґрунтувань та доказів на підтвердження поважності причин пропуску цього строку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду з даним позовом та про наявність підстав для залишення позовної заяви без розгляду у відповідності до вимог статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відтак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи по суті, та вважає за необхідне залишити позовну заяву без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 240 КАС України передбачено, що суд залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції допустив наведені вище порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, внаслідок чого його рішення підлягає скасуванню з залишенням позовної заяви без розгляду.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року скасувати.

Адміністративний позов Національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного Міністерства оборони України до ОСОБА_1 про відшкодування витрат залишити без розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 29 липня 2019 року.

Головуючий Франовська К.С.

Судді Кузьменко Л.В. Совгира Д. І.