Справа № 214/1983/19
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2019-07-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

31 липня 2019 року м. Дніпросправа № 214/1983/19

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чепурнова Д.В.,

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 травня 2019 року (суддя Попов В.В., м. Кривий Ріг) у справі № 214/1983/19

за позовом ОСОБА_1

до поліцейського взводу №2 роги №1 батальйону №1 полку патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції капрала поліції Шмігаровського Ігоря Володимировича,

третя особа - полк патрульної поліції в місті Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції,

про визнання дій протиправними та скасування постанови, -

встановив:

У березні 2019 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії відповідача із складання (постановлення) постанови про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення серії АР №892194 від 12.03.2019 р., розгляду справи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КУпАП, та прийняття рішення про застосування до позивача адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 51,00 грн.;

- скасувати постанову відповідача серії АР №892194 від 12.03.2019 р.;

- провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Рішення мотивовано правомірністю оскарженої позивачем постанови відповідача.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків матеріалам справи. Посилається на необґрунтованість оскарженої постанови про адміністративне правопорушення та зазначає, що при винесенні постанови відповідач: не роз`яснив належним чином та в повному обсязі права, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України; не дотримання вимог до змісту постанови по справі адміністративне правопорушення та виконання обов`язку щодо доказування; не дотримався положень законодавства щодо оформлення поліцейським матеріалів адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Доказів надіслання (направлення) відзиву на позовну заяву (який повинен відповідати вимогам ст. 162 КАСУ) іншим учасникам справи (позивачу та третій особі) матеріали справи не містить та відповідачем не надаються.

Відповідач не надсилав відзив на позовну заяву і на електронну адресу позивача.

Відповідач, подаючи свій відзив 09.04.2019 року, не виконав ухвалу суду (порушив вимоги ч.2 ст. 14 КАСУ) в частині надсилання (надання) копії відзиву іншим учасникам справи (порушив вимоги ч. 3, 4 ст. 162 КАСУ) та вводить суд в оману щодо «надіслання поштою позивачу копії відзиву на позовну заяву».

В матеріалах справи відсутні аналогічні докази щодо надсилання пояснення третьої особи на адресу позивача та відповідача.

У своєму відзиві відповідач зазначає, що « ... факт правопорушення зафіксовано на нагрудний реєстратор, а саме бодікамеру серії АЕ 00019» та додав його до відзиву без прохання суду долучити до матеріалів справи, як «доказ» вини позивача. Суд без вирішення питання щодо належності та допустимості відео з бодікамери, як доказу (в контексті ст. 251, 283, 72, 74, 77 КАС України) посилається на нього, як на підставу задоволення позову, що, на думку позивача є незаконним та не аргументованим.

Зазначає, що оскаржена постанова не містить запису про те, що подія фіксувалась на бодікамеру.

В контексті положень ст. 251, 283, 72, 74, 77 КАС України відео з бодікамери не є допустимим доказом.

Аналогічну позицію про те, що відеозапис, який не зазначений в оскаржуваній постанові, не може вважатись належним і допустимим доказом висловив Верховний Суд у постанові від 15.11.2018 року у справі № 524/5536/17.

Санкція ч. 1 ст. 127 КУпАП окрім штрафу передбачає також альтернативне стягнення у виді попередження. Відповідач у своєму відзиві жодним чином не пояснює, чому при наявності обставини, що пом`якшують відповідальність, ним не застосована міра покарання у вигляді попередження.

В постанові не вказано, що саме позивач «перейшов» проїзну частину у невстановленому місці поза пішохідним переходом, чим порушив пп. 4.7 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 р. (далі - ПДР), чи, що саме позивач є «пішоходом». В постанові зазначено лише, що невідомий «пішохід» «перейшов» проїзну частину у невстановленому місці поза пішохідним переходом, чим порушив пп. 4.7 ПДР.

В матеріалах справи (зокрема і постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього рух, зафіксоване не в автоматичному режимі серія АР №892194 від 12.03.2019р) відсутні відомості щодо проїзної частини (кількості смуг напрямку руху, наявності руху, тощо, щодо наявності пішохідного переходу, регульованого чи нерегульованого, його меж, точного місця розташування учасників справи, видимості дороги в обидва боки, наявності чи відсутності небезпеки під час, як зазначає відповідач, «переходу» якогось «пішоходу» проїзної частини у невстановленому місці поза пішохідним переходом, відсутні дані осіб (свідків відображених у постанові, які б підтвердили порушення ПДР.

В постанові «місце скоєння адміністративного правопорушення» визначено вул. Віталія Матусевича. 4, де немає проїзної частини дороги, а у відзиві відповідача взагалі «місце скоєння адміністративного правопорушення» визначено 1600 м. вул. Віталія Матусевича.

Зазначає, що суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про задоволення позову.

Відповідач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що відповідно до постанови відповідача серії АР №892194 від 12.03.2019 р. позивач 12 березня 2019 року о 11 год. 07 хв. перейшов проїзну частину біля будинку №4 по вул. Віталія Матусевича в м. Кривому Розі у невстановленому місці, поза пішохідним переходом - порушив п. 4.7 ПДР, у зв`язку з чим позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, що передбачене ч. 1 ст. 127 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 51,00 грн. (а.с.5).

Суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність оскарженої постанови, оскільки досліджений носій відеоінформації, який був долучений до матеріалів справи, підтвердив обставини, викладені у спірній постанові, а саме, що позивач дійсно здійснив перехід проїзної частини не по пішохідному переходу, при цьому проти вчинення правопорушення не заперечував та просив поліцейського обмежитись попередженням.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до п. 4.7 ПДР пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 КУпАП непокора пішоходів сигналам регулювання дорожнього руху, перехід ними проїзної частини у невстановлених місцях або безпосередньо перед транспортними засобами, що наближаються, невиконання інших правил дорожнього руху тягнуть за собою попередження або накладення штрафу в розмірі трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Пунктом 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події і складу адміністративного правопорушення, а наявність такої події доводиться шляхом надання доказів.

Згідно з ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію відеозапису.

Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №524/4247/17, провадження №К/9901/23689/18, погодився з висновком судів попередніх інстанції, що "наданий Відповідачем до суду відеозапис, в якому зафіксований момент правопорушення є належним та допустимим доказом згідно статті 73 - 74 КАС України". Також зазначив, що "не заслуговують уваги доводи позивача про те, що відеозапис, здійснений на відеокамеру поліцейського, не є доказом по справі, оскільки згідно наказу МВС України № 111 27 березня 2009 року "Про затвердження Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС" інспектор ДПС має право використовувати технічні засоби та технічні прилади для виявлення та фіксації порушень ПДР …

Враховуючи те, що наданий відповідачем відеозапис містить інформацію про обставини події, підтверджує скоєння позивачем адміністративного правопорушення - зупинку транспортного засобу ближче 10 м до виїзду із прилеглої території, він має розглядатись судом як речовий доказ і оцінюватись у визначений процесуальним законом спосіб.

Зазначений речовий доказ відповідає критеріям належності та допустимості, оскільки одержаний з дотриманням закону та, як зазначалось вище, містить інформацію про обставини, які мають значення для справи".

Отже, наданий до суду першої інстанції відеозапис є належним та допустимим доказом, що свідчить про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого до ч. 1 ст. 127 КУпАП.

Позивач в апеляційній скарзі не заперечує, що ним порушено вимоги п. 4.7 ПДР.

Наведені позивачем доводи в обґрунтування застосування стягнення у вигляді попередження, на думку колегії суддів, не свідчать про наявність пом`якшуючих обставин, оскільки порушення позивачем вимог п. 4.7 ПДР було вчинено свідомо та без об`єктивних на те причин.

Посилання позивача на висновки Верховного Суду, зазначені у постанові від 15.11.2018 року у справі № 524/5536/17, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в подальшому правова позиція Верховного Суду щодо застосування норм права змінилася та була викладена у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 524/4247/17.

На думку колегії суддів, недоліки в оформленні оскарженої постанови, на які посилається позивач, з огляду на встановлені судом обставини та надані докази, які свідчать про наявність складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 127 КУпАП, не можуть бути підставою для звільнення позивача від відповідальності.

З приводу посилання позивача на порушення його права користуватися юридичною допомогою колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності при розгляді справи має право, зокрема користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається КУпАП та іншими законами України (ст. 246 КУпАП).

Відповідно до КУпАП, Закону України "Про національну поліцію", з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.11.2015 року № 1395 затверджено "Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі" (далі - Інструкція).

Зазначеними нормативно-правовими актами встановлено, що при оформленні поліцейськими патрульної поліції матеріалів про адміністративні правопорушення, що передбачені ч.1 ст.127 КУпАП, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення на місці вчинення правопорушення без складання відповідного протоколу.

Відповідно до п.4 р. III Інструкції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, користується правами, визначеними у ст.268 КУпАП.

Поліцейський під час підготовки до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує: чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката (пп.5 п.5 р.III Інструкції).

Розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, який розглядає цю справу. Поліцейський, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення (якщо складення протоколу передбачається КУпАП), заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Під час розгляду справи потерпілого може бути опитано як свідка (п. 9 р. III Інструкції).

Отже, порядком розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачених ч.1 ст.121 КУпАП, не передбачено імперативного обов`язку поліцейського на підставі клопотання позивача розглянути справу за умови отримання позивачем юридичної допомоги.

Пунктом 9 ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що однією з основних засад (принципів) адміністративного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.45 КАС України).

Отже, встановлене ст.268 КУпАП право на отримання юридичної допомоги не є абсолютним та не може бути використано з метою зловживання процесуальними правами.

Встановлені судом обставини не свідчать про те, що позивачу "поза всяким сумнівом" під час розгляду справи про адміністративне правопорушення була потрібна юридична допомога. Крім того, законом передбачена можливість оскарження постанови у справі про притягнення до адміністративної відповідальності в судовому порядку, а тому можливість участі адвоката забезпечена процесуальним законом на етапі оскарження постанови.

Доводи позивача щодо невідповідності оскарженої постанови вимогам ст. 283 КУпАП та Інструкції в частині зазначення відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, є безпідставними, оскільки зазначення таких відомостей не є обов`язковим для постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.

Щодо позовних вимог позивача про визнання неправомірними дій відповідача колегія суддів зазначає, що ця вимога є похідною та охоплюється правовою оцінкою, наданою судом щодо оскарженої постанови.

Таким чином, на виконання ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень довів суду правомірність прийняття постанови серії АР №892194 від 12.03.2019 р., тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

В п. 23 рішення від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України" (Заява N63566/00) Європейський суд з прав людини нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів вважає, що інші аргументи, наведені позивачем в обґрунтування позовних вимог, не вимагають детального обґрунтування, оскільки не є вирішальними.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 20 травня 2019 року у справі № 214/1983/19 залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О.М. Панченко

Суддя С.М. Іванов

Суддя Д.В. Чепурнов