Справа № 520/1989/19
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 р.Справа № 520/1989/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Чалого І.С.,

Суддів: Перцової Т.С. , Жигилія С.П. ,

за участю секретаря судового засідання - Ващук Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Зоркіна Ю.В., м. Харків) від 14.05.2019 року (повний текст рішення складено 24.05.2019 р.) по справі № 520/1989/19 за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області , Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд: визнати протиправним та скасувати рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 16 від 30.01.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії КВ НОМЕР_1 /56200 від 21.06.2006 року; скасувати рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області № 224220000 від 30.01.2019 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 10.01.2019 року; зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 21.06.2006 року за заявою від 10.01.2019 року; стягнути з Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 768 гривень 40 копійок здійснених ним судових витрат; стягнути з Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 1536 гривень 80 копійок здійснених ним судових витрат; стягнути на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати на професійну правничу допомогу адвоката .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що при прийнятті 30.01.2019 року Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області рішення № 16 про скасування дозволу на імміграцію в Україну гр. В`єтнаму ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , його сину гр. В`єтнаму ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 21.06.2006 року мало місце порушення відповідачам "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", Конституції України. Рішення прийнято в супереч Європейської конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод". Відносно дій Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивач вважає протиправною бездіяльність другого відповідача щодо не оформлення та не видачі посвідки на постійне проживання, а, відтак, звернувся з даним позовом до суду.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 16 від 30.01.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 21.06.2006 року.

Скасовано рішення Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області № 224220000 від 30.01.2019 року про відмову в оформленні (видачі) громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні, прийняте за результатом розгляду заяви від 10.01.2019 року.

Зобов`язано Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області здійснити оформлення та видачу громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідки на постійне проживання в Україні замість втраченої посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 21.06.2006 року за заявою від 10.01.2019 року.

Стягнуто на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 , 23.05.1981року) за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (вул.Березняківська, буд. 4-а,м. Київ,02152, ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Стягнуто на користь громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_4 , 23.05.1981року) року за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківський області (вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057, ) судовий збір у розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп.

Відповідач, не погодившись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач надав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що позивач прибув на територію України у 2001 році разом із своєю дружиною

30.01.2006 позивач звернувся до Кагарлицького ВГІРФО ГУМВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну, як батько іммігранта.

За результатами розгляду звернення 21.06.2006 року відділом ВГІРФО ГУМВС в Київській області позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну № 17/3325 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" як батьку іммігранта, разом з ним дозвіл на імміграцію в Україну отримав його неповнолітній син (а. с. 44) та відповідно оформлено посвідку на постійне проживання в України НОМЕР_6 від 21.06.2006.

За результатами перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянам Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 рішенням № 16 від 30.01.2019 року скасовано дозвіл на імміграцію та посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 21.06.2006 року.

Підставою скасування згідно висновку від 30.01.2019 року та рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 30.01.2019 року № (а.с.45-51) визначено п.1,6 ч.1 ст.12 Закону України "Про імміграцію".

В послідуючому позивач звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994, а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Статтею 3 зазначеного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України № 2491-ІІІ від 07 червня 2001 року "Про імміграцію".

Відповідно до частини 1 абзаців першого і четвертого статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами частини 1 пунктів два і три цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

Стаття 9 Закону № 2491-ІІІ встановлює умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію. Так, заяви про надання дозволу на імміграцію подаються: 1) особами, які постійно проживають за межами України, - до дипломатичних представництв та консульських установ України за кордоном за місцем їх постійного проживання; 2) особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі неподання особою всіх визначених цим Законом документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається.

Термін розгляду заяви про надання дозволу на імміграцію не може перевищувати одного року з дня її подання.

З аналізу наведених норм законодавства колегія суддів зазначає, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву з доданням певного пакету документів. У разі ж не надання особою повного пакету документів, заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та, як наслідок, дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не видаються.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв`язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в`їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

При цьому, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою КМУ від 26.12.2002 № 1983.

Відповідно до пп. 2 п. 2 цього Порядку рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС (далі - територіальні органи) - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно з п. 12 Порядку територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з`ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

Таким чином, прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

Колегією суддів встановлено, що 30.01.2006 позивач звернувся до Кагарлицького ВГІРФО ГУМВС України в Київській області з клопотанням про отримання дозволу на імміграцію в Україну, як батько іммігранта.

За результатами розгляду звернення 21.06.2006 року відділом ВГІРФО ГУМВС в Київській області позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну № 17/3325 на підставі п. 6 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" як батьку іммігранта, разом з ним дозвіл на імміграцію в Україну отримав його неповнолітній син (а. с. 44) та відповідно оформлено посвідку на постійне проживання в України НОМЕР_6 від 21.06.2006.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україні суб`єкт владних повноважень проводив перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та, керуючись Законом України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію позивачу не було виявлено, у зв`язку з чим надано безстрокову посвідку на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_1 та його сину ОСОБА_2 відповідно до вимог п.1, 6 ч.1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Вказане рішення прийняте на підставі висновку Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області від 30.01.2019 року.

При цьому, такий висновок відповідачем обґрунтовано тим, що позивачу надано дозвіл на імміграцію та документовано посвідкою на постійне проживання не на підставах, передбачених Законом України "Про імміграцію", а саме жодного документа, який би підтверджував наявність у іноземця підстав для отримання дозволу на імміграцію згідно підстав, визначених законодавством, подано не було .

На підставі вказаного висновку рішенням Центрального Міжрегіонального Управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області № 16 від 30.01.2019 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та його сину громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі п. 1, 6 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

З цього приводу колегія суддів зазначає, що так, відповідно до вимог ст. 4 Закону України "Про імміграцію", дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Таким чином, Законом України "Про імміграцію" встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Відповідно до п.п. 21-24 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України "Про імміграцію", що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про імміграцію" передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, не пізніш як у тижневий строк надсилає копію рішення про скасування дозволу на імміграцію особі, стосовно якої прийнято таке рішення, та вилучає у неї посвідку на постійне проживання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Законом України "Про імміграцію" встановлено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Разом з цим, така підстава для скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні внаслідок того, що неповнолітня дитина позивача, на момент прийняття документів у батька, не мала дозволу на імміграцію, не підтвердження її належності до громадянства України, відсутності згоди другого батька на імміграцію чинним законодавством не передбачені, а відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції по справі таких норм права не наведено.

Колегія суддів зазначає, що при прийнятті рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію відділом ВГІРФО ГУМВС в Київській області проводило перевірку законності залишення на постійне проживання на території України позивача та не виявило підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, що і стало підставою для прийняття 21.06.2006 року рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію відповідно до п.6 ч.2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" та задокументовано її посвідкою на постійне проживання КВ № 11434/ 56200 від 21.06.2006 року.

При цьому, посадова особа відповідача за наявності тих самих обставин, що слугували підставою для надання позивачу дозволу на імміграцію, без встановлення будь-яких винних дій з боку позивача, дійшла висновку про наявність підстав для скасування такого дозволу.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що навіть якщо в 2006 році дозвіл на імміграцію позивачу було надано через помилку або зловживання посадових осіб суб`єкта владних повноважень, неможливим є покладення повної відповідальності на позивача, оскільки неправдивих відомостей під час звернення за отриманням дозволу на імміграцію позивачем не повідомлялось.

Також, відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2018 р. № 321 затверджено Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання.

Відповідно п.1. Порядку № 321 посвідка на постійне проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до пп. 9 п.62 Порядку 321, територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Відповідно до п. 64 Порядку 321, посвідка скасовується територіальним органом територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі: 1) скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України "Про імміграцію".

Колегія судів зазначає, що оскільки Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області не доведено правомірність оскаржуваного рішення, а отже вимога позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення № 16 від 30.01.2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну та скасування посвідки на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 від 21.06.2006 року є такою, що підлягає задоволенню.

Пунктом 6 Порядку № 321 визначено, що у разі втрати або викрадення посвідки іноземцю або особі без громадянства замість втраченої або викраденої оформляється та видається нова посвідка в порядку, встановленому для її обміну.

Відповідно п.16 Порядку № 321 документи для оформлення посвідки (у тому числі замість втраченої або викраденої), її обміну подаються до державного підприємства, що належить до сфери управління ДМС, центру надання адміністративних послуг, територіальних органів/територіальних підрозділів ДМС, за місцем проживання іноземця або особи без громадянства.

Згідно п. 43 Порядку № 321 рішення про оформлення, обмін посвідки приймається територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС за результатами ідентифікації іноземця або особи без громадянства, перевірки поданих ними документів та у разі відсутності підстав для відмови в її оформленні.

Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківський області у рішенні № 224220000 від 30.01.2019 року про відмову в оформленні (видачі) посвідки на постійне проживання посилається на підпункт 9 пункту 62 Порядку 321 у якому зазначено що, територіальний орган/територіальний підрозділ ДМС відмовляє іноземцю або особі без громадянства в оформленні або видачі посвідки, у разі, коли встановлено факт подання іноземцем або особою без громадянства завідомо неправдивих відомостей, підроблених документів або встановлено факт скасування наданого їм дозволу на імміграцію.

Колегія судів зазначає, що відповідачами не доведено наявності підстав для скасування дозволу на імміграцію та виходячи з того, що прийняття рішення про видачу посвідки на постійне проживання є похідним питанням від законності дозволу на імміграцію, а тому у відповідача відсутні підстави для не оформлення та невидачі позивачу посвідки на постійне проживання.

Таким чином, колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та зазначає, що воно скасуванню не підлягає.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують

Крім того, до закінчення розгляду справи в суді апеляційної інстанції представницею позивача подано заяву про стягнення на її користь витрат, пов`язаних з правничою допомогою при розгляді справи в суді апеляційної інстанції в сумі 2300 грн.

Колегія суддів вважає, що заява про відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню, враховуючи вищенаведене нормативно-правове обґрунтування порядку розподілу судових витрат (ст. 134, 139 КАС України).

З огляду на матеріали справи, адвокаткою позивача до заяви про відшкодування витрат на правничу допомогу додано копії договору про надання правничої допомоги № Д-101/18 від 19.10.2018, додаткової угоди № 2 до Договору про надання правничої допомоги від 19.10.2018 року, акту № 2 виконаних робіт (надання послуг) від 09.08.2018 року, копію довідки про відкриття розрахункового рахунку адвоката, квитанцій про перерахунок коштів від 20.07.2019 р., звіту банку.

Відповідно до вказаних доказів, позивачем понесено витрати на правничу допомогу в сумі 2300 грн., з яких складання відзиву на апеляційну скаргу в сумі 2300 грн.

Колегія суддів, вирішуючи питання розподілу витрат позивача на правничу допомогу, відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України, враховує складність справи та обсяг наданих адвокатом послуг позивачу, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), надання до суду доказів, які стосуються спірних правовідносин.

Так, відповідно до п. 11 ч.6 ст.12 КАС України справи щодо перебування іноземців або осіб без громадянства на території України є справами незначної складності.

Отже, враховуючи, що справа, в якій позивачу адвокаткою надано правничу допомогу, є справою незначної складності, колегія суддів вважає, що складання документів в цій справі, не потребує значного часу та такі послуги не є послугами значного обсягу, а тому заявлений розподіл вказаних витрат відповідає їх обсягу.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в сумі 2300 (дві тисячі чотириста) грн.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої інстанції, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді першої інстанції, не підлягають новому розподілу.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд.-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.05.2019 року по справі № 520/1989/19 залишити без змін.

Стягнути на користь ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 2300 (дві тисячі триста) грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області ().

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя І.С. Чалий
Судді Т.С. Перцова С.П. Жигилій
Повний текст постанови складено 29.07.2019 року