Справа № 520/2973/19
Суддя: Гуцал М.І.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 р. м. ХарківСправа № 520/2973/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Гуцала М.І.,

Суддів: Бенедик А.П. , Донець Л.О. ,

за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2019, головуючий суддя І інстанції: Зоркіна Ю.В. (повний текст складено 27.05.19) по справі № 520/2973/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування наказу№ 95 від 18.03.2019 Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, якого зобов`язати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 року громадянин Федеративної Республіки Нігерії.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 позов залишено без задоволення.

Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій стверджує про неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог. Мотивує апеляційну скаргу тим, що позивачем надано до суду всі необхідні докази, які підтверджують позицію викладену в позові, а саме: позивач має побоювання щодо переслідувань, яких може зазнати у Нігерії з боку урядової армії та правоохоронних сил через те, що він походить з штату Імо. У Нігерії для нього існує постійна загроза життю, безпеці та свободі через загрозу застосування тортур, принижуючого гідність поводження, внутрішній збройний конфлікт та систематичні порушення прав людини.

Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи (з врахуванням вимог ст. ст. 126, 129, 131 КАС України) були повідомлені завчасно та належним чином.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду було встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Федеративної Республіки Нігерія, за віросповіданням - християнин-католик, за національністю Нігірієць , ігбо.

За результатами розгляду поданої ним заяви-анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем було складено висновок № 2019 КН 0027 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі зазначеного висновку Головним управління Державної міграційної служби України в Харківській області видано наказ № 95 від 18.03.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з тим, що заява є очевидно необґрунтованою через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (а.с.59-69).

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, на виконання позиції УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, не надав доказів наявності ризику загрози своєму життю та свободі, не навів достатньої аргументації своїм побоюванням, або інших доказів того, що ці побоювання є підтвердженими, а також не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за будь-яким конвенційним критерієм.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

В той же час особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань (пункт 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (частина четверта статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

В силу частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Зважаючи на такі приписи законодавства, відповідач в якості підстави для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначив очевидну необґрунтованість поданої заяви.

Зокрема, у заяві основним мотивом виїзду із Нігерії позивач вказує на те, що не може повернутися до країни походження Федеративної Республіки Нігерія, оскільки рятується від можливих переслідувань з боку організації «Біафра» та терористичної організації «Боко Харам». Заявник стверджував, що при поверненні на батьківщину існує загроза його життю та безпеки. Зазначав в заяві, що «... «Біафра» хоче бути незалежною від Нігерії. «Біафра» почала організовувати зустрічі на всій південно-східній території Нігерії. Вони блокують дорогу та вербують новобранців, тому люди бояться виходити на вулицю та робити звичні речі. Іншою проблемою є люди з північної частини, вони стикаються з питанням тероризму під назвою «Боко-Харам»».

В свою чергу, аналізуючи інформацію по країні походження щодо діяльності організації Боко- Харам, відповідачем було встановлено, що «Боко Харам» має досить агресивну політику своєї діяльності, проте держава та міжнародні організації працюють над стабілізацією даної ситуації. Також, за висновками відповідача, позивач зміг би звернутись за захистом до відповідних органів своєї країни у разі існування реальної загрози його життю.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів враховує інформацію, зафіксовану у протоколі співбесіди з позивачем, згідно якої вбачається, що насилля або переслідувань останній не зазнавав, а лише чув про такі випадки, що свідчить про малоймовірність його переслідування саме позивача на території Нігерії за будь - якою ознакою, передбаченою Конвенцією про статус біженців 1951 року.

Отже, відсутні обгрунтовані підстави вважати, як на момент виїзду з країни постійного проживання 01.10.2011, так і на момент можливого повернення позивача до своєї країни, реальними обставинами повідомлення позивача про існування особистої загрози його життю. Адже, позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням йому фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності - Нігерії, оскільки жодних переслідувань або насилля за ознаками раси, національності, релігії, громадянства або через політичні погляди він не зазнавав. При цьому враховується, що він не був членом жодної політичної партії, громадянської, релігійної організації, яке б обгрнтовувало неможливість його повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Констатуючи напруженість ситуації в країні походження заявника, суд першої інстанції правильно врахував відповідні дії держави та міжнародних організацій з приводу вирішення конфлікту, вплив якого є малоймовірним, з огляду на відсутність конкретних фактів та підтверджуючих матеріалів щодо небезпеки позивача в країні громадянської належності.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Оскільки заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, є обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що відповідач належним чином проаналізувало всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, відмовивши в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захист.

В ході розгляду справи, враховуючи приписи ст. ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, частини Другої ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", не було встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на Батьківщину. Документів, що підтверджують факти ймовірних переслідувань та утисків саме позивача, в ході судового розгляду встановлено не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, а тому вимоги викладені в апеляційній скарзі громадянина Федеративної Республіки Нігерія ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Оскільки суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи та правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права, з врахуванням приписів ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційної скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ч. 6 ст. 139 КАС України, понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 229, 292, 293, 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.05.2019 по справі № 520/2973/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)М.І. Гуцал
Судді(підпис) (підпис) А.П. Бенедик Л.О. Донець
Повний текст постанови складено 30.07.2019.