Справа № 240/4/19
Суддя: Кузьменко Л.В.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/4/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Романченко Євген Юрійович

Суддя-доповідач - Кузьменко Л.В.

23 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Кузьменко Л.В.

суддів: Франовської К.С. Совгири Д. І. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Колісниченко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року (рішення ухвалено суддею Романченком Є.Ю. 09.04.2019 року в м.Житомир, дату складення повного судового рішення не зазначено) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.10.2018 про визначення податкових зобов`язань зі сплати податку на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області, у якому просив:

- податкове повідомлення - рішення №0-0612/2015 від 17.10.2018 про визначення податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2015 рік на суму 12433,34 грн. визнати протиправним та скасувати;

- податкове повідомлення - рішення №0-0612/2016 від 17.10.2018 про визначення податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2016 рік на суму 14066,62 грн. визнати протиправним та скасувати;

- податкове повідомлення - рішення №0-0612 від 17.10.2018 про визначення податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно за 2017 рік на суму 32 655,60 грн визнати протиправним та скасувати.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що податкові повідомлення - рішення від 17.10.2018 є протиправними, порушують його права та законні інтереси, оскільки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не відповідають фактичним обставинам. Стверджує, що відповідач безпідставно визнав об`єктом оподаткування належне йому незавершене будівництвом нежитлове приміщення, яке розташоване за адресою: в АДРЕСА_1 . Податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області були оскаржені в адміністративному порядку, проте рішенням ДФС України №/М/90-99-11-05-01-14 від 17.12.2018 в задоволенні скарги відмовлено, податкові повідомлення - рішення залишено без змін та роз`яснено право оскаржити податкові повідомлення-рішення про нарахування грошового зобов`язання до суду.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року позов задоволено.

Суд визнав протиправними та скасував податкові повідомлення - рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 17 жовтня 2018 року за №№ 0-0612/2015, 0-0612/2016, 0-0612.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 2114,40 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що при винесенні оскаржуваних податкових повідомлень - рішень контролюючий орган керувався відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно із якими позивач є власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1020,8 кв.м. Позивач зі звіркою до контролюючого органу не звертався, тому контролюючому органу не було відомо, що належне майно позивача є об`єктом незавершеного будівництва. Відтак, відповідач вважає, що оскаржувані податкові повідомлення - рішення винесені правомірно.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Судами встановлено, що 19.04.2006, 14.06.2007 та 10.04.2009 позивач ОСОБА_1 на аукціоні купив частинами об`єкт: незавершене будівництвом 2-х поверхове адміністративне приміщення, цегляне, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Зі змісту договорів видно, що право власності на об`єкт незавершеного будівництва виникає у Покупця з моменту підписання акта приймання-передачі.

Сторонами договорів складено та підписано Акти прийому - передачі незавершеного будівництвом об`єкта після складання та підписання вказаних договорів. Копії квазаних договорів та акти прийому передачі містяться в матеріалах справи.

Зазначені договори купівлі - продажу визнані дійсними рішенням Чуднівського районного суду Житомирської області від 16.11.2010 в цивільній справі № 2-432/2010, яке набрало законної сили.

Крім того, вказаним судовим рішенням визнано за ОСОБА_1 право власності на ціле адміністративне приміщення по АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 16.01.2019 слідує, що 18.10.2013 державним реєстратором відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №7125363 від 23.10.2013, на підставі рішення Чуднівського районного суду Житомирської області від 16.11.2010, проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, незавершене будівництво, готовність 87 %, загальною площею 1020,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

10.12.2018 за замовленням позивача ТОВ "БП Експерт" виготовлено технічний паспорт на об`єкт незавершеного будівництва готовність 87 % нежитлового приміщення АДРЕСА_1 , яке складається із приміщень підвального поверху, першого та другого поверхів.

Рішенням 35 сесії 6-го скликання Чуднівської міської ради Житомирської області від 04.06.2015 № 668 "Про встановлення податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" встановлено на території Чуднівської міської ради податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, згідно Положення про податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, а також затверджено розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельного податку, для об`єктів житлової та нежитлової нерухомості. При цьому пунктом 4 рішення від 04.06.2015 № 668 встановлено, що дане рішення набирає чинності з 01.01.2016.

На дев`ятій сесії 7-го скликання Чуднівська міська рада прийняла рішення від 10.02.2017 № 212 "Про внесення змін та доповнень до рішення міської ради з питань оподаткування".

17 жовтня 2018 року ГУ ДФС у Житомирській області, згідно з пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, пп. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 Податкового кодексу України визначено позивачу податкове зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015-2017 роки, про що прийняті наступні податкові повідомлення - рішення:

- №0-0612/2015, яким визначення податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2015 рік у сумі 12433,34 грн;

- №0-0612/2016, в якому визначено податкове зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 рік на суму 14066,62 грн;

- №0-0612 про визначення податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 рік на суму 32655,60 грн.

Позивач звернувся до ДФС України зі скаргою на податкові повідомлення - рішення ГУ ДФС у Житомирській області від 17.10.2018, проте рішенням про результати розгляду скарги від 17.12.2018 № 19936/М/99-99-11-05-01-14 залишено без змін податкові повідомлення - рішення , а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Вважаючи, що належний йому на праві приватної власності об`єкт незавершеного будівництва не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, а також надаючи оцінку правильності застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні спору, колегія суддів виходить з такого.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У відповідності до пункту 36.1 статті 36 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України) податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Згідно з п. 6.1 ст. 6 ПК України, податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу.

Так, 28 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" № 71-VIII, який набрав чинності з .

Пунктами 78-83 розд. І вказаного Закону внесено зміни до розділу XII Податкового кодексу України, в тому числі статтю 265 "Склад податку на майно" та статтю 266 "Податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки" викладено в новій редакції.

Відповідно до п. 265.1 ст. 265 ПК України, податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.

Згідно з пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України, платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 ПК України).

Підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 ст. 266 ПК України визначено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

У підпункті 266.3.2 пункту 266.3 вказаної статті ПК України визначено, що база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Відповідно до пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 ПК України, базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Обчислення суми податку з об`єкта/об`єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об`єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку (абз. 8 пп. 266.7.1 п. 266.7 ст. 266 ПК України).

Із системного аналізу наведених правових норм можна дійти висновку, що фізична особа є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за наявності в її власності одного чи декількох об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

В розумінні п.п. 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 ПК України, об`єкти житлової нерухомості - будівлі, віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду, дачні та садові будинки.

Водночас, об`єкти нежитлової нерухомості, в силу приписів пп. 14.1.129-1 п. 14.1 ст. 14 ПК України, - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють:

а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку;

б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей;

в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування;

г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки;

ґ) будівлі промислові та склади;

д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки);

е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо;

є) інші будівлі.

Визначення об`єкта незавершеного будівництва в переліку об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, що закріплені підпунктами 14.1.129 і 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, які підлягають оподаткуванню згідно із підпунктом 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України відсутнє.

Приписами частини третьої статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Верховний Суд у постановах, зокрема від 30.01.2019 в справі №454/1678/16-ц, від 12.12.2018 в справі №682/1221/16-ц, від 28.11.2018 у справі №692/1190/13-ц, неодноразово, на основі аналізу чинного законодавства та з урахуванням характерних ознак об`єкта незавершеного будівництва, вказав, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Крім того, Верховний Суд указує, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном.

Зі змісту абзацу другого частини першої статті 1 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 № 1952-IV, слідує, що державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта.

Пункт 1 частини першої статті 2 вказаного Закону встановлює, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Як вже зазначалося, позивач на підставі договорів від 19.04.2006, 14.06.2007, 10.04.2009, які визнані дійсними судовим рішенням від 16.11.2010, набув у власність ціле адміністративне приміщення по АДРЕСА_1 , шляхом придбання трьох приміщень незавершеного будівництва, що входять до складу вказаного приміщення.

Той факт, що спірне приміщення єоб`єктом незавершеного будівництва підтверджено договорами, актами прийому - передачі, протоколами аукціону та технічним паспортом на цей об`єкт.

Інформацією, яка міститься у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим 16.01.2019, також підтверджено право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: нежитлове приміщення, незавершене будівництво, готовність 87 %, загальною площею 1020,8 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .

За наведених обставин, а також ураховуючи те, що у п. 266.2 ст. 266 ПК України не визначено, що об`єкти незавершеного будівництва відносяться до об`єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Житомирській області від 17.10.2018 за №№ 0-0612/2015, 0-0612/2016, 0-0612, якими ОСОБА_1 визначені суми податкового зобов`язання за платежем: податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачується фізичними особами, які є власниками об`єктів нежитлової нерухомості за 2015-2017 роки є протиправними та підлягають скасуванню.

Суд першої інстанції, з огляду на положення 8.3 статті 8, пп. 10.1.1 п. 10.1 ст.10 ПК України, які регулювалиь питання оподаткування нерухомого майно, відмінного від земельної ділянки та визначали, зокрема, у 2015 році межі граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, також правильно виходив з того, що встановлення місцевих податків віднесено до виключної компетенції місцевих рад (пункт 24 частини 1 статті 26 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.143 Конституції України).

Так, відповідно до пункту 12.3 статті 12 ПК України, сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При цьому, офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, яке набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 цього кодексу (пункт 12.5 статті 12 ПК України).

Відповідно підпункту 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 ПК України, рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Статтею 3 Бюджетного кодексу України встановлено, що бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Тобто, в разі не опублікування рішення місцевої ради про встановлення місцевих податків до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

Вказане узгоджується з принципом стабільності податкового законодавства (п.п.4.1.9 пункту 4.1 ст. 4 ПК України), який передбачає, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Цей спеціальний принцип податкового законодавства спрямований на конкретизацію одного з аспектів принципу правової визначеності - вимоги розумної стабільності права, яка зумовлює необхідність незмінності правових приписів протягом певного часу.

Законом України №71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 статтю 266 ПК України викладено в новій редакції та запроваджено податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки в Україні. Цей податок на території Чуднівської міської ради встановлено рішенням №668 від 04.06.2015, тобто після 15 липня 2014 року.

Отже, правильним є висновок суду першої інстанції щодо того, що застосування контролюючим органом положень статті 266 ПК України з метою оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки можливо було не раніше наступного бюджетного періоду, який настав за плановим (2015 роком), тобто не раніше 2016 року.

Таке застосування норм податкового законодавства відповідає й положенням статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 акцентується увага на тому, що вищевказана конституційна норма допускає зворотну дію в часі лише нормативно-правових актів, які стосуються скасування чи пом`якшення відповідальності за правопорушення фізичних осіб.

Одночасно слід врахувати, що під час прийняття рішення №668 від 04.06.2015 Чуднівська міська рада визначила його дію в часі, встановивши, що це рішення набирає чинності з 01.01.2016. Проте відповідачем ці обставини залишено поза увагою.

Наведене додатково свідчить про відсутність у позивача обов`язку сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у 2015 році та протиправність відповідного податкового повідомлення - рішення відповідача від 17.10.2018.

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 згаданого Кодексу).

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "… адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління."

Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч.1 ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Постанова суду складена в повному обсязі 24 липня 2019 року.

Головуючий Кузьменко Л.В.

Судді Франовська К.С. Совгира Д. І.