Справа № 500/477/19
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6654/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Шевчук С.М.,

суддів Кухтея Р.В., Носа С.П.,

за участі секретаря судового засідання Ігнатищ Л.М.,

представника відповідача Мурованої І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року (рішення ухвалене в м. Тернопіль судом під головуванням судді Осташа А.В., дата складення повного тексту рішення суду 13.05.2019) у справі № 500/477/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування в частині вимог про сплату боргу, суд-

ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до з позовною заявою про визнання протиправним та скасувати вимоги відповідача про сплату боргу (недоїмки): №Ф-2374-17 від 09.11.18 на суму 12394,96 грн.; №Ф-2374-17 від 06.12.18 на суму 14852,14 грн.; від 10.02.19 №Ф-2374-17 на суму 15671 грн.

Позивач 06.05.2019 зменшив позовні вимоги та просив визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09.11.18 №Ф-2374-17, від 06.12.18 №Ф-2374-17, та від 10.02.19 №Ф-2374-17 в частині сплати недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11993,63 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року позов задоволено.

Визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Тернопільській області №Ф-2374-17 від 09 листопада 2018 року, №Ф-2374-17 від 06 грудня 2018 року та №Ф-2374-17 від 10 січня 2019 року в частині сплати недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11 993 (одинадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто три) грн 63 (шістдесят три) коп.

Зобов`язано Головне управління ДФС у Тернопільській області виключити з облікових даних ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця недоїмку по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 11 993,63 грн, яка виникла в період з 01.01.2017 по 19.12.2018.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань відповідача в користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 768 грн 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та винести постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

На підтвердження доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи, судом при винесенні рішення не надано належної оцінки представленим податковим органом доказам. Звертає увагу, що фізичні особи-підприємці - платники єдиного податку звільняються від сплати єдиного внеску за себе за умови, що вони є пенсіонерами за віком. Зазначає, що Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI не передбачено звільнення від сплати ЄСВ осіб, що провадять незалежну професійну діяльність. У розумінні цього Закону фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску. З врахуванням такого вважає, що платник єдиного внеску визначений пунктами 4 та 5 частини першої статті 4 Закону № 2646-VІ, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок відповідно до визначеної бази нарахування єдиного внеску, оскільки Законом №2464-VІ не передбачено звільнення такого платника від сплати єдиного внеску, який одночасно є фізичною особою-підприємцем та особою, що здійснює незалежну професійну діяльність, адже даний Закон визначає фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність (адвокатську), як окремих платників єдиного внеску.

Позивач на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відзив не подав.

Позивач був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги у відповідності до вимог ст.124 КАС України шляхом надіслання повідомлень засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Подав клопотання про перенесення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відпустці, однак доказів на підтвердження вказаної обставини не подав, відтак зібраними доказами не підтверджено обставини щодо неможливості прибуття позивача у судове засідання. За наведених обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами.

ІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи обставини, що ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №383, виданого 10.06.2005 КДКА Тернопільської області, має право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.25).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 з 02.04.2008 зареєстрований як фізична особа - підприємець (номер запису 0011254), вид діяльності КВЕД 74.11.1 - адвокатська діяльність з 03.04.2008 до 19.12.2018року.

Підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця припинив 19.12.2018 (номер запису 2011254) (а.с.23-24, 92).

Згідно облікових даних платника податків 11.12.2013 ОСОБА_1 встановлено ознаку незалежної професійної діяльності - адвокат (КВЕД 69.10 - діяльність у сфері права) (а.с.76, 117).

З інтегрованої картки платника ЄСВ ОСОБА_1 нараховувалося єдиний внесок в період 2017 -2018 рр. як особі, яка проводить незалежну професійну діяльність «за видом адвокатські послуги» і окремо, як фізичній особі суб`єкту підприємницької діяльності яка здійснює діяльність «за видом діяльності адвокатські послуги» (а.с.61-73, 101-116).

Головним Управлінням ДФС у Тернопільській області ОСОБА_1 . виставлено:

- вимогу від 09.11.2018 №Ф-2374-17 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на суму 12394,96 грн. станом на 31.10.2018 (а.с.11);

- вимогу від 06.12.2018 №Ф-2374-17 про сплату єдиного соціального внеску на суму 14852,14 грн. станом на 30.11.2018 (а.с.10);

- вимогу від 10.01.2019 №Ф-2374-17 про сплату єдиного соціального внеску на суму 15671,20 грн. станом на 31.12.2018 (а.с.9).

26.12.2018 позивач подав до Державної фіскальної служби України скаргу та просив скасувати зазначені вимоги.

ДФС України 28.01.2019 прийняла рішення про результати розгляду скарги №4405/6/99-99-11-05-02-25, яким вирішила вимоги про сплату боргу (недоїмки) залишити без змін, а скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 - без задоволення (а.с.12-13).

Позивач, не погоджуючись з переліченими вимогами відповідача, звернувся до суду за захистом порушеного права та інтересу.

ІІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЙ

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач одночасно перебуває на обліку як суб`єкт підприємницької діяльності та як особа, яка проводить незалежну професійну діяльність за одним і тим же видом діяльності (адвокатські послуги), а відтак нарахування єдиного внеску позивачу, як суб`єкту підприємницької діяльності та окремо як особі, що проводить незалежну професійну діяльність за одним і тим же видом діяльності та одним і тим же доходом вказує на наявність обставин щодо подвійного оподаткування одного і того ж виду діяльності та доходу, що є неприпустимим суперечить принципам податкового законодавства.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

Статтею 67 Конституції України встановлений обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі по тексту іменовано - Закон №2464-VI).

Згідно з частини 1 ст. 12, ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» орган доходів і зборів забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. У зв`язку з чим надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Платник єдиного внеску зобов`язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею.

У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку (абз. 5 ч. 4).

Таким чином, визначальним для вирішення спору є встановлення факту наявності підстав для нарахування, сплати (несплати) платниками єдиного внеску на підставі як даних інформаційної системи органу доходів і зборів, а саме, зворотного боку облікової картки платника, так і первинних документів щодо нарахування (декларації, розрахунки) та сплати (платіжні доручення) єдиного внеску позивачем.

Згідно з п.4, п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Отож, з наведених положень законодавства слідує, що платниками єдиного внеску є особи, які здійснюють незалежну професійну діяльність (адвокатську діяльність) та фізичні особи суб`єкти підприємницької діяльності.

Відповідно до пунктів 4, 1 частини 2 статті 6 названого Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, базою нарахування є сума, що визначається такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом України № 2464. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Для осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме юридичну практику, в тому числі адвокатську та отримують дохід від цієї діяльності єдиний внесок для також нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць (абзац перший пункту 2 частини першої статті 7 Закону України № 2464).

Таким чином як для особи, що проводить незалежну професійну діяльність у вигляді надання адвокатських послуг так і для фізичних осіб-підприємців, які провадять адвокатську діяльність визначення розміру єдиного внеску залежить від отриманого доходу від такої діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

З матеріалів справи вбачається, що отримавши свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю позивач перебував на обліку у відповідача в період 2017-2018рр, як особа з ознакою провадження незалежної професійної діяльності «адвокатська діяльність» та фізична особа-підприємець за одним і тим же видом діяльності «адвокатська діяльність».

За вказаний звітний період позивачу відповідачем нараховано єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску на місяць, окремо як особі яка має ознаки незалежної професійної діяльності у вигляді надання адвокатських послуг так і для фізичної особи-підприємця, яка здійснює адвокатську діяльність.

Так, з наданого суду апеляційної інстанції розрахунку відповідача до оскаржуваних вимог слідує, що за період 2017-2018рр позивачу нараховано окремо 11993,63 грн єдиного внеску, як особі яка має ознаки незалежної професійної діяльності «у вигляді надання адвокатських послуг» так і для фізичної особи-підприємця, який здійснює адвокатську діяльність.

Отож, з наданих суду доказів та пояснень сторін достеменно підтверджуються обставини щодо здійснення відповідачем подвійного оподаткування одного об`єкта податку позивача одним і тим же податком/ збором (єдиний внесок) за один і той же проміжок часу.

Проте, колегія суддів з такими діями та доводами відповідача про необхідність подвійного оподаткування одного і того ж об`єкта оподаткування за той самий період не погоджується, оскільки нормами приведеного законодавства не передбачено для платників обов`язку щодо необхідності подвійного справляння та сплати ними податку чи збору за один і той же об`єкт оподаткування та за один і той же проміжок часу.

Одним з принципів податкового законодавства України відповідно до норм статті 4, пункту 56.21 статті 56 ПК України є принцип презумпції добросовісності дій, рішень платника податків.

Відповідно до частини першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року. «Булвес"АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу - втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» мас широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того. ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 2 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Натомість дослідивши норми Податкового Кодексу України, Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», колегія суддів приходить до висновку, що втручання відповідача у права позивача щодо необхідності ним подвійної сплати єдиного внеску за один і той же об`єкт оподаткування, впродовж того ж самого періоду не є таким, що ґрунтується на приписах національного законодавства.

При цьому, колегією суддів встановлено, що Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить чітких норм якими на платників було покладено обов`язок щодо подвійної сплати єдиного внеску за один і той же об`єкт оподаткування у випадку якщо він одночасно має ознаки провадження незалежної професійної діяльності «у вигляді надання адвокатських послуг» так і ознаки фізичної особи-підприємця «яка здійснює адвокатську діяльність».

Водночас, в ході розгляду справи, як в суді першої так і апеляційної інстанцій відповідачем не доведено правомірності такого подвійного втручання відповідача у мирне володіння майном (у вигляді висунення позивачу вимоги стосовно подвійної сплати єдиного збору за один і той же об`єкт оподаткування та період) з огляду на такі критерії, як наявність «суспільного» та «публічного» інтересу у таке надмірне втручання.

Окрім того, колегією судів враховано, що положення п.4 п. 6.7 Розділу VI Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року № 1588, якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

З аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що адвокатська діяльність підпадає під визначення незалежної професійної діяльності, оподаткування доходів від отримання якої регулюється статтею 178 ПК України лише у випадку, якщо така особа не зареєстрована як фізична особа-підприємець відповідно до вимог законодавства.

Відтак, з урахуванням приведених положень п.4 п. 6.7 Розділу VI Порядку обліку платників податків і зборів (затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 09.12.2011 року № 1588) позивач, як особа яка зареєстрована підприємцем за видом незалежної професійної діяльності повинен обліковуватися у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

З урахуванням приписів частини 2 статті 2 КАС України суд, оцінюючи в сукупності наведене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що вимоги про сплату боргу №Ф-2374-17 від 09.11.18; №Ф-2374-17 від 06.12.18; від 10.02.19 №Ф-2374-17 прийняті відповідачем не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а отже є неправомірними і підлягають скасуванню, у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Отож, приведені в апеляційній скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та скасуванню не підлягає, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Керуючись ст. 308, ст. 315, ст.316, ст. 321, ст. 322 ст. 325, ст. 328, ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Тернопільській області залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 08 травня 2019 року у справі № 500/477/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос
Повне судове рішення складено 25.07.2019р.