Справа № 480/1867/19
Суддя: О.О. Осіпова
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 р. Справа № 480/1867/19

Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Осіпової О.О., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до Роменського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області, в якій просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення виплати їй пенсії та зобов`язати відповідача поновити нарахування та виплату їй пенсії, починаючи з 01 жовтня 2012 року.

Свої вимоги мотивує тим, що вона є громадянкою України та до квітня 2012 року постійно проживала в Україні в м. Ромни Сумської області, перебуваючи на обліку в Роменському об`єднаному УПФУ Сумської області та отримуючи пенсію за вислугу років як працівник охорони здоров`я. Внаслідок виїзду на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки у 2012 році нею була написана заява до Пенсійного фонду про припинення нарахування та виплати пенсії. Тому в квітні 2012 року позивачу проведена виплата пенсії за шість місяців наперед, а в подальшому виплата пенсії була припинена внаслідок відсутності міжнародного договору про виплату пенсій українським пенсіонерам, які проживають за кордоном, укладеного між Україною та США. Проте в 2019 році ОСОБА_1 дізналася з мережі Інтернет, що українській пенсіонери, які виїхали на постійне проживання до США, отримують пенсію з України, поновивши її виплату в судовому порядку. Тому 21.03.2019р. вона звернулася до Роменського об`єднаного УПФУ Сумської області з вимогою поновити виплату раніше призначеної пенсії, однак, їй було відмовлено листом від 01.04.2019р. №Я/13, оскільки вона виїхала на постійне місце проживання до США.

Вказану відмову, а також бездіяльність щодо не поновлення виплати їй пенсії позивач вважає протиправною, оскільки право громадянина на виплату пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення.

Ухвалою суду від 30.05.2019р. відкрито провадження в адміністративній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

14.06.2019р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що проти позовних вимог заперечує, оскільки між Україною та Сполученими Штатами Америки не укладено Угоду про соціальне забезпечення. Згідно з даними паспорта громадянина України, належного позивачу для виїзду за кордон, місце її постійного проживання - США. Таким чином, питання поновлення виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання до США, може бути вирішено після врегулювання цього питання на законодавчому рівні. Крім того, представник відповідача звертає увагу суду на те, що управління, неухильно дотримуючись вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. № 22-1, і діючи відповідно до чинного законодавства, після отримання заяви позивача від 03.04.2012р. виплатило останній пенсію за 6 місяців наперед і позивач була знята з обліку у зв`язку з виїздом до США. Таким чином, управління не має підстав для поновлення пенсії ОСОБА_1 , відтак вважає вимоги позивача безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню (а.с.19).

Ухвалою від 25.06.2019р. вирішено розгляд справи проводити з повідомленням сторін та призначено судове засідання на 11.07.2019р. на 15год.00хв.

11.07.2019р. розгляд справи було відкладено до 24.07.2019р. до 12год.15хв. внаслідок заміни відповідача - Роменського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області його правонаступником - Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області.

Представник позивача, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.51), в судове засідання не з`явився, надіслав заяву (а.с.55), якою розгляд справи просив проводити у його відсутність та позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи (а.с.53), в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Відповідно до ч.4 ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву, відзив на позовну заяву, оцінивши належні та допустимі докази в їх взаємозв`язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач є громадянкою України. Доказів на підтвердження протилежного відповідачем суду не надано.

Позивачу з 17.12.2003р. Управлінням ПФУ в м. Ромни призначено пенсію за вислугу років як працівнику охорони здоров`я (а.с.20).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 03.04.2012 року (а.с.31, зворотній бік) у 2012 році їй було припинено виплату пенсії, призначену в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, та перед від`їздом за кордон виплачено пенсію за 6 місяців наперед.

При цьому позивач виїхала на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки та була прийнята на консульський облік (а.с.7, зворотній бік).

Позивач 21.03.2019р. звернулася до Роменського об`єднаного УПФУ Сумської області із заявою (а.с.49), в якій, зокрема, просила поновити їй виплату раніше призначеної пенсії.

Листом від 01.04.2019р. за №Я/13 управління відмовило позивачу в поновленні виплати пенсії, посилаючись на ст.49 Закону №1058-IV та відсутність міжнародного договору про виплату пенсій українським пенсіонерам, які проживають за кордоном, укладеного між Україною та США. Крім того, у відповіді на заяву позивача зазначено, що питання поновлення виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки, може бути вирішено після врегулювання питання на законодавчому рівні (а.с.13).

Не погоджуючись із даною відмовою, позивач звернулася до суду із позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до з ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Згідно зі ст.51 Закону №1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

При цьому, суд зауважує, що міжнародні договори між Україною та Сполученими Штатами Америки з питань пенсійного забезпечення не укладалися.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009 п.2 ч.1 ст.49, друге речення ст.51 Закону №1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним).

Зазначені положення Закону №1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення.

В рішенні Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009, зазначено, що оспорюваними нормами Закону №1058-IV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Таким чином, з набранням чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 №25-рп/2009 щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону №1058-IV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

При цьому, не укладення Україною міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення з іншою державною, в якій проживає громадянин України, не може бути правовою підставою для відмови такому громадянину України в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Одночасно, суд зауважує, що відповідно до ч.ч.1,2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006р. №3477-IV визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не поновлення виплати пенсії та зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії з 01 жовтня 2012 року (оскільки пенсію було виплачено наперед за 6 місяців у квітні 2012 року), як це просить позивач, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Положеннями ч.2 ст.2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та письмових доказів у справі, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відповідач діяв без дотримання вимог ч.2 ст.2 КАС України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 необхідно задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд встановив, що за подання позовної заяви до суду позивач сплатила судовий збір на суму 768грн.40коп., що підтверджується квитанцією від 22.05.2019р. (а.с.4), який підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

З приводу строків звернення до суду у даній справі, необхідно відмітити наступне.

Так, відповідно до ч.1, 2 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Кодекс адміністративного судочинства України є загальним законом, яким врегульовані строки звернення до адміністративного суду за захистом прав. Натомість спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян України, є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", згідно зі ст.46 якого нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень. Оскільки судом під час розгляду справи встановлено, що бездіяльність суб`єкта владних повноважень щодо не поновлення виплати пенсії позивачу є протиправною, то відповідно до спірних правовідносин застосовується друга умова - виплата пенсії за минулий час без обмеження строку.

Отже, вимоги щодо виплати пенсії за попередні період строком позовної давності не обмежуються, а посилання представника відповідача у відзиві на позовну заяву на порушення ОСОБА_1 шестимісячного строку звернення до суду з даним позовом є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 90,139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Роменського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Пушкіна, 1, м. Суми, 40030, ) поновити нарахування та виплату пенсії ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), починаючи з 01 жовтня 2012 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області.

Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 24.07.2019р.

Суддя О.О. Осіпова