Справа № 815/996/18     
Суддя: Вербицька Н. В.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 815/996/18
Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М. М.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Вербицької Н.В.,

суддів - Джабурії О.В.,

- Кравченка К.В.,

при секретарі судового засідання - Биховець А.В.,

за участю представника апелянта - Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

06 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, в якій просила:

визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №474 від 08.12.2017р., яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що прийняте відповідачем рішення порушує приписи чинного законодавства України, є необґрунтованим та незаконним, оскільки приймалося буз урахування та дослідження всіх обставин, які мають значення для справи.

Відповідач заперечував проти позову, зазначаючи, що оскаржуване рішення приймалося з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи та інформації по країні походження. За результатами аналізу матеріалів особової справи позивача встановлено, що її історія переслідування необґрунтована та не може бути розглянута в контексті надання міжнародного захисту. Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідування та утисків на батьківщині щодо неї або членів її сім`ї за політичною, релігійною чи іншою ознаками. Звернення не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а лише пов`язане з бажанням легалізації власного перебування на території України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано неправомірним та скасовано рішення ДМС України №474 від 08.12.2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов`язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30.01.2017 року про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення відповідно до ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати та прийняте нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зокрема, апелянт зазначає, що судом першої інстанції помилково застосовано норми ч. 2 ст. 4 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI, оскільки позивач прибула на територію України не з метою воз`єднання родини та станом на дату прийняття оскаржуваного рішення не перебуває в сімейних відносинах з особами, які визнані біженцями або особами, які потребують додаткового захисту. Крім того, з аналізу наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні походження позивачки можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачці додаткового захисту в Україні, згідно визначення п. 13, ч. 1 ст. 1 Закону України №3671-VI, через відсутність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

Відповідно до матеріалів особової справи №2017OD0011 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан (місце народження - м. Мазарі-Шариф, 8 район), таджичка, за віросповіданням мусульманка-суніт.

У 2011 році позивач вибула з Афганістану в складі повної родини (батько, матір, сестра, брат) автомобілем з м. Мазарі-Шариф до м. Кабул. Через які країни та міста прямувала далі особа не пам`ятає. Державний кордон України перетнула нелегально, таємно без документів з іншими членами своєї родини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 народила сина ОСОБА_3 , який відповідно до довідки про реєстрацію особи громадянином України №364832 від 09.03.2017 року набув громадянства України на підставі ч.3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» з 09 березня 2017 року (т.1, а.с. 239).

30 січня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою №9, прийнятою головним спеціалістом М.Ю. Лемешовою (т. 1, а.с. 172-174) та отримала довідку про звернення за захистом в Україні (т. 1, а.с. 178).

03 лютого 2017 року ОСОБА_1 подала анкету особи, яка звернулася з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у якій обґрунтовує причини виїзду з країни постійного проживання (т.1, а.с. 186-189).

Згідно п 4.1. анкети, обґрунтовуючи причини виїзду з країни постійного проживання позивач зазначила, що покинула Афганістан разом зі своєю сім`єю, оскільки її батьку неодноразово погрожували викраденням дітей в разі відмови передачі права власності належних йому земель на користь особи ОСОБА_4

13 листопада 2017 року управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у справі №2017OD0011, яким громадянці Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України №3671-VI відсутні (т.1, а.с. 168).

Рішенням ДМС України від 08.12.2017 р. № 474-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону України №3671-VI, відсутні (т. 1, а.с. 144).

19 грудня 2017 року на підставі вищевказаного рішення складено повідомлення №373 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачем 05.02.2018 року (т.1, а.с. 155).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не враховано обставини існування родинних зв`язків позивача з дитиною, яка народилася в Україні та є громадянином України, що в свою чергу порушує принципи верховенства права та пропорційності та є підставою зобов`язання повторного розгляду заяви ОСОБА_1 з врахуванням ст. 4 Закону України №367-VI.

Судова колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Правове регулювання оскаржуваних правовідносин здійснюється відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року №3671-VI та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року № 649, зареєстрованого в Мінюсті України 05.10.2011 року № 1146/19884.

Відповідно до ч.1,2 ст. 4 Закону України №3671-VI Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Члени сім`ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз`єднання сім`ї в`їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абз. 2-4 ч. 1 ст. 6 та абз. 2 і 3 ч.1 ст. 25 цього Закону.

Аналіз наведених правових норм дає підстав для висновку, що основоположним для виникнення права бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист шляхом воз`єднання сім`ї є наявність до моменту в`їзду на територію України у особи члена сім`ї, якого вже визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні. Крім того, щодо особи, яка бажає скористатися можливістю реалізації такого права мають бути відсутні умови, передбачені абзацами другим-четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається, що у позивача відсутні на території України члени сім`ї, які визнані біженцями в Україні або є особами, які потребують додаткового захисту, або яким надано тимчасовий захист в Україні.

Наявність у позивачки дитини, яка народжена на території Україні та яка набула громадянства України, помилково визнана судом першої інстанції підставою для застосування ст. 4 Закону України №3671-VI, оскільки дитина у позивачки народилась пізніше, ніж вона прибула до України, що спростовують доводи про прибуття до України з метою воз`єднання сім`ї.

Судова колегія звертає увагу, що вищевказана обставина є належною для оформлення позивачем дозволу на імміграцію у відповідності до норм Закону України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року №2491-ІІІ.

Враховуючи вищенаведене висновки суду першої інстанції про необхідність зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача з урахуванням ст. 4 Закону України №3671-VI є помилковими.

Судова колегія погоджується з доводами апелянта про відсутність конвенційних ознак визначення для позивача статусу біженця через відсутність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства, віросповідання, належності до певної соціальної групи, політичних переконань.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, п.1 ч.1 ст.1 Закону України № 3671-VI під цією особою визначають особу, яка не є громадянином країни прибуття, внаслідок ґрунтовних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Аналізуючи зміст зазначеної норми, судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання.

Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні.

Нормами ст. 6 Закону України № 3671-VI визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із пунктом 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до п. 196-197 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця, обов`язок надавати докази лежить на заявнику, однак, задача встановлення та відпрацювання відповідних фактів вирішується разом з перевіряючою особою. В деяких випадках саме перевіряюча особа має використовувати засоби, якими вона володіє, щоб зібрати усі необхідні докази, які підтверджують клопотання. Проте, навіть цей незалежний пошук не завжди може бути успішним і можуть бути заяви, які неможливо підтвердити доказами. В таких випадках, якщо викладене заявником здається правдоподібним то перевіряючий повинен тлумачити сумніви на користь заявника. Таким чином, вимога надати докази не повинна сприйматися занадто буквально, через складність зробити це в тій ситуації, в якій знаходиться особа, яка клопоче про надання статусу біженця.

УВКБ ООН у своїй позиції "Про обов`язки та стандарти доказів в заявах біженців" від 16 грудня 1998 року зазначає, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону України № 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За матеріалами справи, звертаючись 30 січня 2017 року з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначала, що покинула країну походження разом зі своєю сім`єю, оскільки її батьку неодноразово погрожували викраденням дітей в разі відмови передачі права власності належних йому земель на користь особи ОСОБА_4 .

З протоколів проведених співбесід від 15.02.2017 року та 11.04.2017 року вбачається, що позивачем не надано детальних, послідовних та чітких тверджень стосовно ймовірних переслідувань чи погроз з приводу батька, що ставить під сумнів наявність ймовірної небезпеки для життя позивачки у випадку її повернення на батьківщину.

Позивач посилаючись на загальний рівень небезпеки в Афганістані не обґрунтувала, яка саме небезпека може очікувати її в разі повернення до країни походження (т.1 а.с. 231).

Також, за матеріалами особової справи, відсутні ознаки, що можуть вказувати на наявність в позивачки проблем з представниками державних органів країни громадянської належності, можливості переслідування її родичів за конвенційними ознаками.

Судова колегія враховує, що позивачем в анкеті від 03.02.2017, протоколах співбесід неодноразово зазначалося, що члени її сім`ї, зокрема, мати, брат та сестра у 2016 році повернулися до країни походження, отримавши для цього необхідні документи в посольстві Афганістану (т.1 а.с.188, 219, 230).

Вищенаведене свідчить про користування даними особами захистом країни громадянської належності, а відтак відсутності необхідності надання міжнародного захисту.

З наведеного вбачається відсутність конкретних підстав, через які позивач не може повернутися до країни громадянської належності.

Судовою колегією встановлено, що позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, жодних переконливих доказів про факти погроз або переслідування на батьківщині, які б слугували причиною неможливості повернення до Афганістану, не наведено обґрунтованих пояснень вищенаведеному.

Натомість у позовній заяві позивач вказує, що відповідачем не взято до уваги інформацію по країні походження під час прийняття оскаржуваного рішення.

Судова колегія вважає дані доводи недостатніми, оскільки інформація по країні походження сама по собі не може бути підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного суду 815/2505/17 від 06.03.2019 року та 826/14576/16 від 06.03.2019 року.

Судовою колегією сукупно досліджено та оцінено обставини справи та зроблено висновки про відсутність підстав вважати, що позивач прибула на територію України саме з метою уникнення переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Отже, на переконання колегії суддів, наведені позивачем у заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, обставини суперечить принципам інституту надання захисту, яке має за мету забезпечення та збереження прав людини та її основоположних свобод, та свідчить про намагання ОСОБА_1 легалізуватися на території України.

Вірними є доводи апелянта, що докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні як у матеріалах даної справи, так і не були надані нею до ГУ ДМС України в Одеській області при розгляді заяви про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Навпаки позивач особисто заперечила це під час співбесіди (т.1 а.с. 222, 231).

Тобто, як свідчать матеріали справи, позивач не наводить дійсних фактів, які б давали підстави вважати, що відносно неї є реальні умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що позивачем не доведено, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок переслідування цієї особи за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення враховано висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.11.2017 року, відповідно до якого проведено збір та аналіз інформації про країну походження, про особу заявника, за наслідками перевірки якої не встановлено наявність фактичних доказів того, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань в країні походження є реальними, що в сукупності з встановленими обставинами справи та висновками суду апеляційної інстанції свідчить про обґрунтоване прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.12.2017 року №474-17 щодо ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції надав невірну правову оцінку обставинам справи, не врахував наведені норми матеріального права, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до п.3, п.4 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням постанови про відмову в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 308,310,315,317,321,322,325,328,329 КАС України, судова колегія,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - задовольнити.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року - скасувати.

Ухвалити по справі постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий: Н.В.Вербицька

Суддя: О.В.Джабурія

Суддя: К.В.Кравченко