Справа № 808/2560/18
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 808/2560/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року

у адміністративній справі № 808/2560/18 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року залишено без розгляду поданий до суду ОСОБА_1 позов до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу пенсії з березня 2016 року та про зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату позивачу пенсії і виплати заборгованості за період з березня 2016 року по 20 грудня 2017 року.

Підставою для ухвалення судом першої інстанції зазначеної ухвали суду про залишення без розгляду частини заявлених до суду вимог ОСОБА_1 слугувало те, що позивачем не надано до судудоказів поважності причин пропуску ним строку звернення до суду з вказаними вимогами та не доведення суду підстав неможливості своєчасного звернення до суду з зазначеними вимогами у встановлений КАС України.

Оскаржуючи в апеляційному порядку ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року про залишення частини із заявлених позовних вимог у цій справі, позивач посилається на помилковість висновків суду про те, що про порушення права на виплату пенсії позивач повинен був дізнатися у березні 2016 року, а обізнаність позивача стосовно припинення виплати йому пенсії, а існування будь-яких об`єктивних обставин, які б перешкоджали дізнатися про порушення свого права на призначення та виплату пенсії із наступним зверненням до суду позивачем не доведено. При цьому, апелянт наголошує на безпідставному не врахуванню судом того, що пенсія за віком йому вже була призначена довічно та виплачувалася за місцем постійного проживання в м.Макіївка Донецької області, а у зв`язку з проведенням АТО вказаний вид пенсії йому нараховувався та виплачувався відповідачем з грудня 2014 року до березня 2016 року. Проте, у березні 2016 р відповідач безпідставно припинив виплату йому пенсію та не повідомляв про підстави таких дій у будь-який спосіб, що суперечить положенням ст.49 Закону № 1058-IV.

Крім того, апелянт акцентує увагу апеляційного суду на тому, що спір у цій справі пов`язаний з невиплатою пенсійним органом сум пенсійного забезпечення, які є джерелом існування, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції) і відповідно, строк звернення до адміністративного суду за відновленням порушених пенсійних прав може обмежуватися лише спеціальною нормою Закону № 1058-IV, що не суперечить положенням частини першої статті 122 КАС України, яка не виключає можливості розгляду спорів у справах, пов`язаних з пенсійними виплатами за минулий час поза межами шестимісячного строку. Виходячи з положень ч.2 ст. 46 Закону № 1058-IV, позивач вважає, що адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду у справах даної категорії, які пов`язані з виплатою сум раніше призначеної пенсії, яка була не виплачена з вини пенсійного органу.

За наведених вище обставин та помилковості розуміння судом першої інстанції приписів ст.77 КАС України, якою передбачено обов`язок суб`єкта владних повноважень доказати правомірність свого рішення, дій чи бездіяльності в адміністративних справах якщо він заперечує проти адміністративного позову, позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про залишення без розгляду вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати йому пенсії з березня 2016 року та про зобов`язання відповідача поновити нарахування та виплату пенсії і виплатити заборгованість за період починаючи з дня припинення виплати пенсії (з березня 2016 року) по день відновлення її виплати.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказує про безпідставність доводів апеляційної скарги позивача та про законність ухвали суду стосовно залишення без розгляду частини вимог позивача внаслідок пропущення останнім визначеного законом строку звернення до суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї з урахуванням наявних в матеріалах справи письмових доказів, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин у цій справі та правильність застосування до них норм матеріального та процесуального права, судова колегія визнала за необхідне задовольнити апеляційну скаргу позивача та скасувати ухвалу суду першої інстанції про залишення частини позову ОСОБА_1 без розгляду, виходячи з нижченаведеного.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується пенсійним органом, позивач у цій справі є пенсіонером за віком, якому пенсія була призначена довічно та виплачувалася до грудня 2014 р. за місцем його постійного проживання у м.Макіївка Донецької області, а після припинення здійснення повноважень пенсійних органів на території Луганської та Донецької областей у зв`язку з проведенням АТО та до моменту повернення окупованої території під контроль органів державної влади України згідно постанови КМУ від 07.11.2014 р № 595, та взяття позивача ОСОБА_1 на облік в м.Запоріжжі, як особу, що переміщена тимчасово з окупованої території України та районів проведення з антитерористичної операції Донецька область, з виданням довідки від 19.12.2014 р. №, раніше призначена позивачу пенсія за віком з грудня 2014 року виплачувалася відповідачем у цій справі.

Починаючи з 01.03.2016 року виплата пенсії позивачу була припинена, і підставою для «зупинення» виплати пенсії згідно тверджень відповідача стало «не внесення позивачем подання про продовження виплати пенсії до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам райадміністрації Запорізької міськради по Олександрійському району» (а.с.14). Проте, про підстави таких дій відповідач у будь-який спосіб позивача ОСОБА_1 не повідомляв, та відповідне рішення на адресу останнього не направляв, внаслідок чого позивач звернувся до суду з позовом у цій справі лише 26.06.2017 р. (а.с.4).

Суд першої інстанції призначивши 02.07.2018 р. (а.с.2) розгляд позову у цій справі відповідно до ч.5 ст.262 КАС України в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, правильно встановив, що відповідач по справі повинен був виплачувати позивачу пенсію за віком щомісяця, але всупереч вимог ч.1 ст.47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії позивачу з березня 2016 року відповідачем була припинена, що й стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх пенсійних прав.

Разом з тим, суд першої інстанції вказуючи на те, що позивач повинен був бути обізнаним про припинення йому виплати пенсії з березня 2018 року, а до суду з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернувся лише 21.06.2018 року, спираючись на положення ч.1 ч.2 ст.122 та ч.3 ч.4 ст.123 КАСУ визнав за можливе здійснити захист прав позивача у цій справі в межах шестимісячного строку, тобто, з 21 грудня 2017 року, оскільки позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з вимогами у цій справі за період з березня 2016 року по грудень 2018 року, а пенсійним органом позивачу за вказаний час суми пенсії не нараховувалися і відповідно підстави для застосування у спірних правовідносинах положень ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відсутні.

Судова колегія не може погодитися з висновкам суду першої інстанції стосовно залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_1 у цій справі в частині визнання протиправною бездіяльності Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо невиплати позивачу з березня 2016 року раніше призначеної довічно пенсії за віком, та про зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити нарахування і виплату ОСОБА_1 раніше призначеної йому пенсії за віком та виплати заборгованості за період, починаючи з березня 2016 року, оскільки за загальним правилом не існує строкового обмеження стосовно регулярних виплат пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала з вини державного органа.

Так, відповідно до ч.1 ст.122 КАСУ встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами, а у ч.3 ст.122 КАСУ чітко прописано, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду.

Відповідно до п.1 ч.1 та ч.2 ст.45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку довічно, а питання виплати призначеної особі пенсії чітко врегульовано ст.47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", за якою пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Оскільки предметом спору у даній справі є визнання протиправним припинення відповідачем виплати з березня 2016 року пенсії, яка за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), а відповідачем у справі не спростовується сам факт наявності у позивача права на отримання раніше призначеної йому довічно пенсії за віком, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати ч.1 та ч.2 ст.122 КАСУ та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду за захистом пенсійних прав слід керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, Законах України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» і «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».

Такий висновок колегія суддів робить, виходячи з положень статтей 1, 3 та 8 Конституції України, в яких закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права. Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46). Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64). При цьому, Основний Закон містить імперативну норму, згідно з якою громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознаками місця проживання або іншими ознаками (стаття 24).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, пенсіонер ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи, який врегульований Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» у ст.7 якого прописано, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема, відновлення усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Отже, суд першої інстанції мав би узяти до уваги положення ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», системний аналіз якої свідчить про визначення законодавцем двох строкових обмежень стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

Тобто, навіть виходячи з того, що на час ухвалення оскарженої у цій справі позивачем ухвали про залишення без розгляду частини позову, судом першої інстанції ще не було встановлено з яких саме підстав з березня 2016 року позивачу було припинено виплату раніше призначеної довічно пенсії за віком, то і в цьому випадку у суду не було правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.2 ст.122 КАСУ, оскільки застосування шестимісячного строку звернення до суду у даному спірному випадку має наслідком неможливість реалізувати передбачене частиною першою та другою статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати, що суперечить положенням Конституції України, якою держава гарантує непорушність пенсійних прав.

На підставі аналізу положень ст.122 КАС України в системному зв`язку з положенням частини першої та другої статті 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», колегія суддів дійшла висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів незалежно від того, чи були такі суми нараховані цим органом. Неможливість обмеження шестимісячним строком обов`язку України як держави забезпечити реалізацію громадянином України свого конституційного право на соціальний захист, підтверджується, також встановленим статтями 256 та 257 Цивільного кодексу України трирічним строком позовної давності, який означає строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У протилежному випадку, обов`язок громадянина, зокрема, у формі майнового зобов`язання перед державою підлягав б судовому захисту протягом 3 років, а такий ж обов`язок держави перед громадянином - 6 місяцями.

Оцінивши в сукупності наведені норми, колегія суддів також враховує специфіку даної категорії спору та наявність поважних причин звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду у червні 2018 року, що є незалежні безпосередньо від позивача, зокрема, похилий вік (1935 рік народження), незадовільний стан здоров`я, який підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, переміщення з території проведення антитерористичної операції, внаслідок чого отриманий позивачем статус внутрішньо переміщеної особи створює для нього на відміну від інших громадян України певні перешкоди в отриманні його пенсії, яка призначена у зв`язку з трудовою діяльністю, та потребує від пенсіонера здійснення додаткових дій, які не передбачені законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема, ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, яка була припинена органом Пенсійного фонду без прийняття відповідного рішення.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно положень статті 1 Конвенції, статті 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положеннями статті 14 Конвенції регламентовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Вирішуючи питання про розгляд вимог ОСОБА_1 у даній справі стосовно, судова колегія бере до уваги, що спір у цій справі по суті судом першої інстанції вирішено у порядку спрощеного позовного провадження в один і той же день, що й постановлено оскаржувану ухвалу про залишення без розгляду частини позову ОСОБА_1 , тобто - 03.08.2018 року, і при прийнятті у цій справі як «ухвали про залишення без розгляду» так і «рішення» по суті судом досліджувався предмет спору, який одним за весь період порушення пенсійних прав позивача, тобто, починаючи з березня 2016 року (час припинення виплати пенсії позивачу) і до часу судового розгляду поданого ОСОБА_1 21.06.2018 року позову у цій справі.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду в частині позову про захист його прав на щомісячне пенсійне забезпечення в період з березня 2016 року по грудень 2018 року, а з огляду на причини звернення позивача до суду з позовом у цій справі лише 21.06.2018 року судова колегія визнала за можливе задовольнити вимоги апеляційної скарги позивача в частині скасування ухвали суду першої інстанції про залишення без розгляду позову в частині його вимог, здійснивши в подальшому перегляд оскаржуваного позивачем також у цій справі рішення суду по суті з урахуванням усього періоду порушення відповідачем прав ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 320, 321, 322 325, 328 КАС України, суд, -

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року - скасувати.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та окремому оскарженню не підлягає бо не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов