Справа № 9901/111/19
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

16 липня 2019 року

Київ

справа №9901/111/19

адміністративне провадження №П/9901/111/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А., Стрелець Т.Г., Шарапи В.М.,

за участі:

секретаря судового засідання Вітковської К.М.,

позивача - ОСОБА_1.,

представника відповідача - Білопольської Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія), в якому просить скасувати рішення ВККС України від 29 січня 2019 року №139/вс-19, яким йому відмовлено у перегляді рішення Комісії від 20 грудня 2018 року №322/зп-18, та зобов'язати ВККС України переглянути зазначене рішення.

В обґрунтування позову посилається на те, що він брав участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, оголошеному ВККС України від 2 серпня 2018 року, у межах якого позивачем було складено анонімне письмове тестування та виконано практичне завдання. Рішенням Комісії від 20 грудня 2018 року №322/зп-18 позивачу відмовлено у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання і припинено його участь у конкурсі. Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернувся до ВККС України із заявою про його перегляд. Під час розгляду зазначеної заяви позивачем було заявлено відвід членам Комісії, які брали участь у прийнятті рішення від 20 грудня 2018 року №322/зп-18, який був мотивований тим, що вони не можуть переглядати прийняте ними ж рішення, оскільки це є порушенням правового принципу «ніхто не може бути суддею у власній справі». Незважаючи на це, у задоволенні відводу було відмовлено, однак мотиви Комісії при вирішенні заяви про відвід позивачу повідомлені не були, як і не були відображені у спірному рішенні. Також позивач зауважує, що йому не було надано можливості висловитись стосовно підстав поданої заяви про перегляд рішення ВККС України; Комісія не з'ясовувала і не перевіряла наведені в заяві та у додаткових поясненнях до неї обставини, натомість, пленарне засідання Комісії мало суто формальний характер. У зв'язку з цим, позивач вважає, що Комісія не здійснила перегляду виконаного ним практичного завдання і прийняла немотивоване рішення за результатами перегляду. Стверджує, що відмова Комісії у задоволенні клопотання позивача про надання копій практичних робіт інших конкурсантів з метою їх порівняння із роботою ОСОБА_1. та встановлення факту можливої дискримінації стосовно позивача, мало наслідком прийняття необґрунтованого, недобросовісного рішення. Крім того, зазначає, що нездійснення відеозапису та відеотрансляції пленарного засідання ВККС України, яке відбулось 29 січня 2019 року, нівелює принцип прозорості проведення іспиту.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позову, просить у його задоволенні відмовити. Посилається на те, що Комісія у її пленарному складі може переглядати рішення, прийняті палатою чи колегією, щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання. Стверджує, що критерії кваліфікаційного оцінювання застосовуються до кандидатів на посаду судді однаково і цілковито постійно, водночас встановлення результатів виконаного кандидатом на посаду судді практичного завдання є виключною дискрецією членів Комісії. При цьому, за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1. про перегляд рішення від 20 грудня 2018 року №322/зп-18 Комісією не було встановлено передбачених частиною третьою статті 88 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підстав для його скасування.

У відповіді на відзив позивач зауважує, що відповідачем не спростовані фактичні обставини, якими він обґрунтовував позовну заяву, а посилання відповідача на необмежену дискрецію ВККС України суперечить принципу верховенства права. Звертає увагу на бездоказовість доводів Комісії про те, що виконане позивачем практичне завдання було перевірене членами Комісії шляхом використання спеціального програмного забезпечення, в якому на момент оцінювання та перевірки неможливо ідентифікувати автора, оскільки ідентифікація автора роботи можлива за індивідуальним кодом, який генерується для кожного з конкурсантів перед початком проведення відповідного етапу іспиту. Вважає, що Комісія на власний розсуд звузила зміст положень закону, які передбачають перегляд рішення щодо визначення результатів практичного завдання та можливість оскарження й скасування рішень Комісії. Навпаки, положення абзацу четвертого частини другої статті 85 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» запроваджені саме з метою забезпечення перевірки обґрунтованості рішень, прийнятих за результатами виконаного учасником практичного завдання, з'ясування його мотивів, якими він керувався під час виконання такого завдання, та з метою надання відповіді на доводи, якими конкурсант мотивує незгоду з рішенням колегії. Комісія у пленарному складі діє як квазі-суд щодо рішень її колегій чи палат, і вона вправі самостійно визначити, яким чином здійснювати перегляд рішень зазначених органів, у тому числі й перевірити роботу позивача та оцінити її.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просив позов задовольнити. Наголошував на тому, що протокол за наслідками пленарного засідання комісії 29 січня 2019 року був виготовлений несвоєчасно. Також стверджував, що відповідачем безпідставно не було забезпечено здійснення відеозапису та відеотрансляції ходу засідання.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував з мотивів, наведених у відзиві на позовну заяву, та просив позов залишити без задоволення. Зокрема, представник зазначив, що здійснення відеофіксації засідання ВККС України не є обов'язковим; подана позивачем заява про відвід окремих членів ВККС України була розглянута Комісією у встановленому законом порядку; під час розгляду заяви про відвід Комісією не встановлено передбачених законом підстав для його задоволення; протокол засідання Комісії від 29 січня 2019 року був виготовлений у день проведення засідання.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах докази, Суд встановив наступне.

Рішенням ВККС України від 2 серпня 2018 року № 98/зп-17 оголошено конкурс на зайняття 78 вакантних посад суддів касаційних судів у складі Верховного Суду, серед них - 16 вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

1 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав до Комісії письмову заяву про участь у конкурсі на зайняття вакантної посади судді Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, проведення кваліфікаційного оцінювання стосовно нього, а також інші необхідні документи.

Рішенням ВККС України від 16 жовтня 2018 року № 123/вс-18 ОСОБА_1. допущено до участі у конкурсі.

Згідно з рішенням від 18 жовтня 2018 року № 231/вс-18 Комісія визначила дати проведення іспиту як першого етапу кваліфікаційного оцінювання у межах конкурсу на зайняття 16 вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, а саме: 12 листопада 2018 року - складення анонімного письмового тестування; 14 листопада 2018 року - виконання практичного завдання.

12 листопада 2018 року позивач склав анонімне письмове тестування, за яке отримав 81,75 бала, зайнявши 22 позицію у рейтингу результатів, та був допущений до виконання практичного завдання.

14 листопада 2018 року позивач виконав практичне завдання, за підсумками якого отримав 71,5 бала. Загальна кількість балів ОСОБА_1. за іспит становила 153,25 і була більшою мінімально допустимого бала за іспит (126).

Відповідно до пункту 14 Порядку проведення іспиту та методики встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням ВККС України від 4 листопада 2016 року № 144/зп-16 (у редакції рішення від 13 лютого 2018 року № 20/зп-18), до другого етапу кваліфікаційного оцінювання допускаються учасники, які набрали мінімально допустимий і більший бал іспиту (у разі набрання мінімально допустимого і більшого бала анонімного письмового тестування) у кількості, що є втричі більшою від кількості вакантних посад суддів, на які оголошено конкурс, за умови набрання мінімально допустимого бала і більшого бала за іспит.

Кількість учасників, яка є втричі більшою від кількості вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на які оголошено конкурс, - 48. Бал іспиту учасника, який займає 48 позицію у рейтингу результатів іспиту, становив 154,75.

Оскільки набрана позивачем кількість балів (153,25) не дозволила йому увійти до рейтингового списку учасників іспиту, рішенням ВККС України від 20 грудня 2018 року № 322/зп-18, йому відмовлено у допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнано таким, що не склав іспиту, не підтвердив здатності здійснювати правосуддя у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду та припинено участь у конкурсі.

22 грудня 2018 року позивач звернувся до ВККС України із заявою про перегляд рішення про визначення результату практичного завдання, яку він мотивував можливою дискримінацією з боку Комісії за ознакою невідповідності прийнятого позивачем рішення при виконанні практичного завдання із результатом реальної судової справи, яка була прототипом використаної Комісією під час іспиту модельної справи. ОСОБА_1 просив порівняти виконану ним роботу із практичними завданнями трьох інших конкурсантів, які отримали вищий бал, і надати роботи цих кандидатів для ознайомлення.

14 січня 2019 року позивач надав Комісії додаткові пояснення до вказаної заяви, в якій навів мотиви, за яких, на його думку, ВККС України необґрунтовано занизила позивачу оцінку за виконане практичне завдання.

29 січня 2019 року відбулося засідання ВККС України у пленарному складі з розгляду питань про перегляд рішень Комісії у межах кваліфікаційного оцінювання.

Рішенням Комісії від 29 січня 2019 року №139/вс-19 позивачу відмовлено у перегляді рішення ВККС України від 20 грудня 2018 року №322/зп-18 щодо результатів виконаного практичного завдання у межах кваліфікаційного оцінювання кандидатів на зайняття вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вважаючи зазначене рішення Комісії протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) визначено організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні.

Згідно з частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України є державним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Відповідно до частин дев'ятої, дванадцятої статті 79 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів Верховного Суду на основі рейтингу учасників за результатами кваліфікаційного оцінювання. Конкурс на зайняття вакантної посади судді полягає у визначенні учасника конкурсу, який має вищу позицію за рейтингом.

Проведення кваліфікаційного оцінювання є виключним повноваженням ВККС України (пункт 7 частини першої статті 95 Закону № 1402-VIII).

Частиною першою статті 83 Закону № 1402-VIII визначено, що кваліфікаційне оцінювання проводиться Вищою кваліфікаційною комісією суддів України з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Згідно з частинами першою, другою та десятою статті 85 Закону № 1402-VIII кваліфікаційне оцінювання включає такі етапи: 1) складення іспиту; 2) дослідження досьє та проведення співбесіди.

Іспит є основним засобом встановлення відповідності судді (кандидата на посаду судді) критерію професійної компетентності та проводиться шляхом складення анонімного письмового тестування та виконання практичного завдання з метою виявлення рівня знань, практичних навичок та умінь у застосуванні закону, здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді та з відповідною спеціалізацією.

Порядок проведення іспиту та методика встановлення його результатів затверджуються Вищою кваліфікаційною комісією суддів України.

Вища кваліфікаційна комісія суддів України зобов'язана забезпечити прозорість іспиту.

За результатами одного етапу кваліфікаційного оцінювання судді Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює рішення щодо допуску судді до іншого етапу кваліфікаційного оцінювання.

За приписами частин першої та другої статті 88 Закону № 1402-VIII Вища кваліфікаційна комісія суддів України ухвалює мотивоване рішення про підтвердження або непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді.

Суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Поряд із цим, Законом України від 12 липня 2018 року № 2509-VIII доповнено частину другу статті 85 Закону № 1402-VIII новим абзацом такого змісту: «Вища кваліфікаційна комісія суддів України у пленарному складі може переглядати рішення, прийняті палатою чи колегією, щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання».

Зазначені зміни до Закону № 1402-VIII в цій частині набрали чинності 5 серпня 2018 року.

Згідно з частинами першою, п'ятою та сьомою статті 101 Закону № 1402-VIII рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у пленарному складі ухвалюється більшістю від установленого цим Законом складу Комісії. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення. Рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.

Частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII регламентовано, що рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Приймаючи оскаржуване рішення від 29 січня 2019 року №139/вс-19, яким позивачу відмовлено у перегляді рішення Комісії від 20 грудня 2018 року №322/зп-18, ВККС України виходила з того, що практичне завдання, виконане кандидатом ОСОБА_1, було перевірене з використанням спеціального програмного забезпечення, в якому на момент оцінювання та перевірки неможливо ідентифікувати автора. Остаточний результат виконаного ОСОБА_1 практичного завдання визначався спеціальним програмним комплексом на підставі оцінок членів Комісії шляхом проставлення середнього арифметичного бала з округленням до найближчого цілого числа або числа з коефіцієнтом 0,5.

У зв'язку з викладеним, ВККС України дійшла висновку, що підстав для перегляду рішення від 20 грудня 2018 року №322/зп-18 про затвердження результатів складеного кандидатом ОСОБА_1 14 листопада 2018 року практичного завдання не встановлено.

Доводи позивача, якими він обґрунтовує свої вимоги, зводяться до того, що фактично ВККС України не забезпечила достатності перевірки підстав до перегляду виконаного ним практичного завдання, оскільки Комісія, відмовляючи у такому перегляді, керувалась лише формальними підставами без фактичного розгляду порушеного позивачем питання по суті.

Аналізуючи такі доводи, Суд виходить з наступного.

Питання кваліфікаційного оцінювання суддів врегульовано Законом України «Про судоустрій та статус суддів», Положенням про порядок та методологію кваліфікаційного оцінювання, показники відповідності критеріям кваліфікаційного оцінювання та засоби їх встановлення, затвердженого рішенням ВККС України від 3 листопада 2016 року №143/зп-16, а також Порядком проведення іспиту та методикою встановлення його результатів у процедурі кваліфікаційного оцінювання, затвердженого рішенням ВККС України від 4 листопада 2016 року №144/зп-16 (зі змінами).

Разом з тим, наведені нормативні акти не визначають алгоритму дій ВККС України у пленарному складі під час перегляду рішень, прийнятих її колегією, щодо результатів виконаного учасниками іспиту практичних завдань, як і не передбачає підстав для перегляду та видів можливих рішень за результатами перегляду.

Отже, законодавець, запровадивши можливість перегляду Комісією у пленарному складі рішень, прийнятих її палатою чи колегією, умов та підстав, як і механізму такої процедури не передбачив.

Варто зауважити, що запроваджене з 5 серпня 2018 року положення Закону № 1402-VIII щодо можливості перегляду Вищою кваліфікаційною комісією суддів України у пленарному складі рішень, прийнятих палатою чи колегією, щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, встановлює право, а не обов'язок Комісії на здійснення такого перегляду.

Звернення позивача до ВККС України із заявою про перегляд рішення Комісії щодо результатів виконаного практичного завдання не є безумовною підставою для здійснення відповідачем такої процедури.

Підставою для звернення позивача з такою заявою стала його незгода із числовим вираженням затверджених рішенням від 20 грудня 2018 року № 322/зп-18 оцінок за виконане ним практичне завдання.

Так, згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначена стаття встановлює певні межі діяльності органів державної влади. Це так званий дозвільний тип правового регулювання, який полягає у чіткому законодавчому визначенні їх компетенції, забороні виходити за рамки, встановлені нормативно-правовими актами («дозволено тільки те, що прямо передбачено законом»). Такий тип правового регулювання сприяє встановленню верховенства права, запобігає свавільній, непідконтрольній та незаконній діяльності органів та їх посадових осіб.

У справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди в першу чергу перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України (пункт 1 частини другої статті 2 КАС України).

Порушення зазначених критеріїв з боку ВККС України позивач серед підстав свого позову не наводить, як і не зазначає, яку саме норму (правило поведінки) відповідач порушив під час прийняття спірного рішення.

Натомість, позивач наполягає на тому, що Комісія вправі самостійно визначити, яким чином здійснювати перегляд рішень її палат чи колегій, а також наділена повноваженнями здійснити повторну перевірку роботи позивача, порівняти її з роботами інших кандидатів, та оцінити її.

Однак, такі посилання не мають під собою нормативного підґрунтя, вони є припущенням щодо імовірного, бажаного способу дій відповідача, довільним тлумаченням позивачем меж повноважень ВККС України та суб'єктивним баченням моделі поведінки Комісії у спірній правовій ситуації. Суд зауважує, що коло та обсяг повноважень Комісії визначається законом і не є абсолютним. Роль адміністративного суду, в свою чергу, зводиться до перевірки дій суб'єкта владних повноважень на відповідність лише тим вимогам, що ставляться до них законом.

Так, рішення відповідача від 29 січня 2019 року №139/вс-19, яким позивачу відмовлено у перегляді рішення Комісії від 20 грудня 2018 року №322/зп-18 щодо результатів виконаного практичного завдання, прийняте за наслідками розгляду ВККС України відповідної заяви позивача у зв'язку з невстановленням відповідачем обставин, які б давали підстави для такого перегляду.

Передбачених Законом № 1402-VIII підстав, за яких рішення ВККС України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути скасоване, Комісією не було.

Досліджуючи оскаржуване рішення, колегією суддів установлено, що воно відповідає загальним вимогам, що ставляться до рішень ВККС України, зокрема, й щодо його форми та змісту. У рішенні зазначено дату і місце його ухвалення, склад Комісії, питання, що розглядалося, а також мотиви, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Посилання позивача на те, що його заяву про перегляд рішення щодо результатів виконаного практичного завдання не було розглянуто по суті, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки негативне вирішення ініційованого позивачем питання не свідчить, що його заява не була розглянута, а викладені у ній доводи й аргументи - не були почуті та належним чином перевірені.

ОСОБА_1, серед іншого, наголошує на тому, що окремі члени ВККС України, які приймали участь в оцінюванні його практичної роботи, не могли переглядати це рішення у пленарному складі Комісії і підлягали відводу, адже такі особи не були безсторонніми та, очевидно, відстоювали правоту власного рішення.

Згідно зі статтею 100 Закону № 1402-VIII член ВККС України не має права брати участь у розгляді питання та ухваленні рішення і підлягає відводу (самовідводу), якщо наявні дані про конфлікт інтересів або обставини, що викликають сумнів у його безсторонності. За наявності таких обставин член ВККС України повинен заявити самовідвід. Із тих самих підстав відвід члену Комісії можуть заявити особи, щодо яких або за поданням яких розглядається питання. Рішення про відвід (самовідвід) ухвалюється більшістю голосів членів ВККС України, які беруть участь у засіданні. Голосування проводиться за відсутності члена Комісії, щодо якого вирішується питання про відвід (самовідвід).

Судом установлено, що відповідно до витягу з протоколу засідання ВККС України у пленарному складі (№ 35), яке відбулося 29 січня 2019 року, на ньому були присутніми наступні члени Комісії: Бутенко В.І., Василенко А.В., Гладій С.В., Заріцька А.О., Лукаш Т.В., Луцюк П.С., Мішин М.І., Прилипко С.М., Тітов Ю.Г., Устименко В.Є., Шилова Т.С. та головуючий - Щотка С.О.

Після доповіді секретаря кваліфікаційної палати Комісії щодо поданої ОСОБА_1 заяви про перегляд, головуючий повідомив, що зазначеним кандидатом заявлено відвід членам Комісії.

Як вбачається зі змісту заяви про відвід, такий був заявлений членам Комісії, які перевіряли виконане позивачем практичне завдання, з тих підстав, що вони не можуть переглядати рішення Комісії, у прийнятті якого вони брали участь.

В ході засідання було установлено, що для перевірки практичних завдань, виконаних у межах кваліфікаційного оцінювання кандидатів на зайняття вакантних посад суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, визначено колегію Комісії у такому складі: Заріцька А.О., Тітов Ю.Г., Щотка С.О.

З метою вирішення заяви про відвід відбулася зміна складу Комісії, члени Комісії (за виключенням Заріцької А.О., Тітова Ю.Г., Щотки С.О.) видалилися до нарадчої кімнати для обговорення й вирішення питання.

Рішенням ВККС України від 29 січня 2019 року № 121/вс-19 у задоволенні заяви ОСОБА_1. про відвід членам Комісії Заріцькій А.О., Тітову Ю.Г., Щотці С.О. відмовлено, оскільки викладені у заяві обставини не містили визначених законом підстав для відводу.

Далі члени Комісії у її початковому (пленарному) складі видалились до нарадчої кімнати і прийняли оскаржуване у цій справі рішення.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ВККС України було дотримано положення статті 100 Закону № 1402-VIII під час вирішення заяви про відвід членам ВККС України, які приймали участь у перевірці виконаного позивачем практичного завдання.

Дійсно, однією із правових аксіом у судочинстві є принцип nemo esse debet judex in propria causa («ніхто не може бути суддею у своїй власній справі»), який сповідує повну неупередженість, безсторонність із боку суддів під час відправлення судочинства.

Водночас, спірні правовідносини регламентовано Законом № 1402-VIII і, як вже зазначалося, частина друга статті 85 цього Закону наділяє ВККС України у пленарному складі повноваженням щодо перегляду рішень, прийнятих палатою чи колегією, щодо результатів виконаних учасниками іспиту практичних завдань. Перегляду й переоцінки практичної роботи позивача не відбулося, йому було відмовлено у перегляді у зв'язку з відсутності підстав.

Зазначені положення Закону є чинними, неконституційними у встановленому порядку не визнавались. Отже, за такого правового регулювання та обставин справи Суд не вбачає порушення з боку Комісії у її пленарному складі вимог Закону під час перегляду рішення, прийнятого її колегією.

Серед іншого, позивач стверджує, що під час перегляду рішення від 20 грудня 2018 року №322/зп-18 Комісія безпідставно не порівняла виконане позивачем практичне завдання із роботами інших конкурсантів, які отримали вищий бал у порівнянні з позивачем, як єдиного можливого способу перевірити дотримання іншими конкурсантами вимог, що ставились до практичного завдання, а також щодо стверджуваної ним дискримінації позивача під час визначення результатів виконаного ним практичного завдання.

Аналізуючи означені доводи, Суд виходить з такого.

Велика Палата Верховного Суду у своїх рішеннях неодноразово висловлювала правову позицію щодо меж судового розсуду при наданні юридичної оцінки діям та рішенням ВККС під час вирішення цим органом питання відповідності судді (кандидата на посаду судді) визначеним у законі критеріям у ході кваліфікаційного оцінювання.

Так, Велика Палата Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що установлена легітимна мета дій Комісії щодо з`ясування відповідності судді критеріям кваліфікаційного оцінювання здійснюється членами ВККС за їх внутрішнім переконанням відповідно до результатів кваліфікаційного оцінювання.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 державам-членам стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень як дискреційне повноваження слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обрати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за певних обставин.

Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді, покладене на членів ВККС України і ґрунтується на засадах рівноправності та співпричетності у прийнятті рішення. Повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та є виключною компетенцією її як уповноваженого колегіального органу, постійно діючого у системі судоустрою.

Не впливають на правильність оскаржуваного рішення й доводи позивача про те, що під час розгляду питання про перегляд рішень Комісії у межах кваліфікаційного оцінювання кандидатів не здійснювались відеозапис та відеотрансляція, оскільки позивач не навів переконливих доводів та не надав доказів наявності взаємозв'язку між такими діями Комісії та несприятливими для позивача результатами розгляду заяви. Крім того, позивачем не заперечувалась його особиста присутність під час пленарного засідання ВККС України, яке відбулось 29 січня 2019 року, позивачу була надана можливість заявляти клопотання, чим він і скористався.

На переконання позивача перегляд рішення Комісії, яким визначено результати практичної роботи, є етапом конкурсу, а тому, як і решта етапів, він мав фіксуватися засобами відеозв'язку. Однак, позивач не навів норми, яка б зобов'язувала відповідача забезпечувати фіксацію під час перегляду рішень ВККС України. На противагу таким доводам представник відповідача пояснив, що фіксування засідання здійснювалося за допомогою протоколу відповідно до пункту 4.14 Регламенту Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, затвердженого Рішенням ВККС України від 13 жовтня 2016 року № 81/зп-16. Фіксування ходу засідання за допомогою технічних засобів та відеотрансляція засідання Комісії є правом Комісії.

Суд зазначає, що дійсно, об'єктивність проведення іспиту як етапу кваліфікаційного оцінювання забезпечується його прозорістю, конфіденційністю тестових запитань і практичних завдань, єдиною методикою встановлення його результатів, рівністю умову доступі до інформації про його процедуру, місце, час і тривалість проведення тощо.

У даній справі предметом перевірки є рішення ВККС України, прийняте у її пленарному складі під час перегляду рішення, ухваленого колегією щодо результатів виконаного учасником іспиту практичного завдання, а не безпосередньо проведення іспиту як одного з етапів кваліфікаційного оцінювання.

Отже, Судом під час вирішення справи не встановлено порушень з боку ВККС України норм чинного законодавства, якими Комісія керується у своїй діяльності. Суд вважає, що оскаржуване рішення Комісії відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України. Доказів того, що Комісія діяла не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, Судом також не встановлено.

Всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовна вимога ОСОБА_1. про скасування рішення ВККС України від 29 січня 2019 року №139/вс-19 та похідна від неї вимога про зобов'язання ВККС України переглянути зазначене рішення - задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

вирішив:

ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич

Т.Г. Стрелець

В.М. Шарапа

Повне судове рішення складене 22 липня 2019 року.