Справа № 240/7848/19
Суддя: Шуляк Любов Анатоліївна
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 року м. Житомир справа № 240/7848/19

категорія 106010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шуляк Л.А.,

секретар судового засідання Алексюк Т.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Зотова А.О. ,

третьої особи ОСОБА_3 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування наказу,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 із позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Житомирській області №294 о/с від 09.12.2016 про призначення ОСОБА_3 слідчим слідчого відділення Чуднівського відділення поліції Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області (з урахуванням заяви від 18.06.2019, а.с.50).

В обґрунтування позовних вимог вказує, що дана особа виконує функції слідчого, здійснюючи досудове розслідування у кримінальних провадженнях, в тому числі і щодо позивача. Разом з тим, на думку позивача, ОСОБА_3 незаконно обіймає посаду слідчого, оскільки він не являється службовою особою Національної поліції, не має звання поліцейського, не приймав присяги поліцейського, не проходить службу в органах поліції та не є поліцейським в розумінні закону, а тому наказ про його призначення на посаду є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідач у відзиві на адміністративний позов заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що жодних прав позивача при призначенні на посаду слідчого ОСОБА_3 порушено не було. Зазначив, що останній є державним службовцем і наразі чинним законодавством не встановлено обов`язкової умови для призначення на посаду слідчого саме поліцейського (а.с.29-32).

Ухвалою суду від 23.05.2019 відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 10.06.2019 залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_3 .

У наданих письмових поясненнях третя особа вважає позовні вимоги безпідставними (а.с.59-63).

У судовому засіданні 24.07.2019 розпочато розгляд справи по суті.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у їх задоволенні.

Третя особа в судовому засіданні зазначив про необґрунтованість позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області №294 о/с від 09.12.2016 призначено з 09.12.2016 ОСОБА_3 слідчим слідчого відділення Чуднівського відділення поліції Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області (а.с.34).

ОСОБА_3 склав обвинувальний акт у кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_4 (а.с.9-23).

Позивач вважаючи, що наказ про призначення на посаду ОСОБА_3 порушує його права, звернувся до суду за даним позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

2 липня 2015 року Верховною Радою України прийнятий Закон України "Про Національну поліцію", який згідно з п.1 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень цього Закону набрав чинності з 7 листопада 2015 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" пунктом 1 утворено як юридичну особу публічного права Головне управління Національної поліції в Житомирській області. Одночасно відповідно до пункту 2 вказаної Постанови розпочато процедуру ліквідації Управління Міністерства внутрішніх справ в Житомирській області як юридичної особи публічного права.

Відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" втратив чинність Закон України "Про міліцію".

Наказом МВС України від 06.11.2015 №1388 в УМВС України в Житомирській області скасовано всі штати та скорочено всі посади.

Наказом Головного управління Національної поліції в Житомирській області від 07.11.2015 № 8 о/с, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.1994 №423 "Про деякі питання застосування статей 4, 15 і 27 Закону України "Про державну службу", ОСОБА_3 , державного службовця 11 рангу, призначено слідчим Житомирського районного відділення поліції Житомирського відділу поліції ГУНП в Житомирській області, як такого, що прибув за переведенням із Міністерства внутрішніх справ, з установленням посадових окладів згідно штатного розпису, з 07 листопада 2015 року.

21.10.2016 наказом Національної поліції України №1048 дск "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області" затверджено штат окремих підрозділів Головного управління Національної поліції в Житомирській області.

Відповідно до даного наказу в штаті слідчого відділення Чуднівського відділення поліції Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області передбачено 1 посаду слідчого з категорією персоналу "Державний службовець". Даний наказ є чинним.

Наказом ГУНП в Житомирській області від 09.11.2016 №456 "Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Житомирській області" оголошено штат окремих підрозділів ГУНП в Житомирській області, затверджений наказом НПУ від 21.10.2016 №1048 дск.

На посаду слідчого слідчого відділення Чуднівського відділення поліції Бердичівського відділу поліції ГУНП в Житомирській області Кільницького Миколу Петровича призначено з 09.12.2016 наказом ГУНП в Житомирській області від 09.12.2016 № 294 о/с.

Пунктом 1 розділу VI Положення про органи досудового розслідування Національної поліції України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2017 № 570 (далі - Положення №570) визначено, що слідчий - це службова особа органу Національної поліції України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої КПК України, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Пунктом 17 частини 1 статті 3 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що слідчий - це службова особа органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим. Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Тобто вказаними нормами передбачено, що слідчий - це службова особа органу Національної поліції, проте не вказано, що він має бути обов`язково поліцейським.

Суд враховує, що завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини першої статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стосовно конституційного права особи на захист від порушень з боку органів державної влади, то офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України міститься, зокрема, у рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011. У цьому рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, відзначив, що "права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Також зазначено про те, що відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України. Для реалізації кожним конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Стосовно порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то за змістом рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в тому ж рішенні Конституційного Суду України зазначено, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним».

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач оскаржує наказ ГУНП в Житомирській області, яким призначено на посаду слідчого Кільніцького М . П. При цьому зазначає, що цей наказ не відповідає вимогам законодавства, зокрема, Закону України "Про Національну поліцію", що порушує публічно-правовий порядок функціонування органів поліції та порушує його законний інтерес щодо проведення досудового розслідування уповноваженими особами.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 4 КАС нормативно-правовий акт - це акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який установлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС).

За владно-регулятивною природою всі юридичні акти поділяються на правотворчі, правотлумачні (правоінтерпретаційні) та правозастосовні. Нормативно-правові акти належать до правотворчих, а індивідуальні - до правозастосовних.

У вітчизняній теорії права загальновизнано, що нормативно-правовий акт - це письмовий документ компетентного органу держави, уповноваженого нею органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта, в якому закріплено забезпечуване нею формально обов`язкове правило поведінки загального характеру. Такий акт приймається як шляхом безпосереднього волевиявлення народу, так і уповноваженим на це суб`єктом за встановленою процедурою, розрахований на невизначене коло осіб і на багаторазове застосування.

Натомість індивідуально-правові акти, як результати правозастосування, адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; вміщують індивідуальні приписи, в яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.

Отже, нормативно-правовий акт містить загальнообов`язкові правила поведінки (норми права), тоді як акт застосування норм права (індивідуальний акт) - індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія акта застосування норм права закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

З огляду на наведені вище положення КАС та загальновідомі ознаки та властивості нормативно-правового й індивідуального актів, оскаржуваний наказ є актом індивідуальної дії, оскільки: винесений відповідачем щодо питань проходження публічної служби третьою особою ОСОБА_3 ; не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо призначення ОСОБА_3 на посаду; адресований виключно даній особі; не регулює певний вид суспільних відносин, а спрямований на припинення та виникнення конкретних правовідносин між ГУНП в Житомирській області і ОСОБА_3 ; не розрахований на багаторазове застосування, а вичерпує дію після призначення на посаду.

Отже, право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи у публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеної у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 9901/22/17, 6 та 12 червня 2018 року у справах № 800/489/17 та № 800/587/17 відповідно, 16 жовтня 2018 року у справі № 9901/415/18, а також у постановах від 9 квітня 2019 року у справі №9901/611/18, від 29 травня 2019 року у справі №9901/284/19.

Стаття 5 КАС України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача.

Виходячи зі змісту наведених норм, судовому захисту підлягає лише порушене право особи.

Оскільки позивач не є учасником (суб`єктом) правовідносин з призначення ОСОБА_3 слідчим, то такий наказ не порушує прав позивача.

З урахуванням наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів пп. 15.5 п. 15 Розділу VII «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Л.А.Шуляк

Повне судове рішення складене 29 липня 2019 року