Справа № 640/2252/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 липня 2019 року № 640/2252/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Чемериса М.С. (за дорученням судді), розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику сторін адміністративну справу
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц»
доГоловного управління ДФС України у м. Києві
провизнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

08.02.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві (надалі - відповідач), у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № від 14.01.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Акт фактичної перевірки № 000477 від 22.12.2018 є незаконним та необґрунтованим; подані позивачем заперечення на Акт перевірки не були взяті до уваги відповідачем; податкове повідомлення-рішення № від 14.01.2019 прийнято без з`ясування фактичних обставин справи та з порушенням норм та вимог законодавства; 18.10.2018 позивач належним чином оприбутковав грошові кошти в сумі 10 035,00 грн., а 22.10.2018 - в сумі 15 256,00 грн., що підтверджується відповідними сторінками касової книги, видатковими та прибутковими касовими ордерами, фіскальними чеками (Z звіт денний); перевіряючими під час перевірки не було враховано: зміст сторінки 47 касової книги позивача, фіскального чеку № 52 від 18.10.2018, пояснень головного бухгалтера, старшого бухгалтера, бухгалтера-касира позивача, що призвело до викривлення фактичних обставин справи.

Справу відповідно до протоколу автоматизованого розподілу було передано судді Пащенку К.С.

18.02.2019 суд ухвалив відкрити провадження в адміністративній справі № 640/2252/19 та розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні без виклику учасників справи та проведення судового засідання.

19.03.2018 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своєї позиції відповідач зазначає, що в силу положень ст. ст. 20, 75 ПК України контролюючи органи мають право проводити фактичні перевірки; відповідачем на підставі п.п. 80.2.4 п. 80.2 ст. 80 ПК України проведено фактичну перевірку ТОВ «Бері Комерц», за результатами якої складено Акт № 2359/26/15/14/40861482 від 22.12.2018; в ході перевірки встановлено, що відповідно до фіскального звітного чеку від 22.10.2018 № 53 підприємством з місця проведення розрахунків (скриньки РРО) були винесені грошові кошти в сумі 25 291,60 грн., тоді як в касовій книзі за 22.10.2018 (сторінка 48) здійснено облік грошових коштів в сумі 15 256,60 грн.; таким чином позивачем не оприбутковано грошові кошти в сумі 10 035,00 грн., що є порушенням п. 11 розділу 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ № 148 від 29.12.2017; за вказане порушення до позивача був застосований штраф, розмір та правові підстави застосування якого встановлені Указом Президента України від 12.06.1999 № 436/95 «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки».

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Головним управлінням ДФС України в м. Києві на підставі наказу № 17447 від 28.11.2018 «Про проведення фактичних перевірок» та направлень на перевірку № 8004/26-15-14-09 та № 8005/26-15-14-09 було проведено фактичну перевірку ТОВ «Бері Комерц».

За результатами перевірки складено Акт від 22.12.2018 реєстраційний № 2359/26/15/14/4086/432, в якому зазначено про порушення ТОВ «Бері Комерц» п. 11 Розділу 2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ № 148 від 29.12.2017.

28.12.2018 позивач звернувся до відповідача із запереченнями на акт перевірки (вих. № 110/18 від 28.12.2018), в яких просив скасувати Акт фактичної перевірки від 22.12.2018 як такий, що містить недостовірні відомості та порушує права ТОВ «Бері Комерц».

Листом (вих. № 2397/10/26-15-14-09-01-18 від 09.01.2019) Головне управлення ДФС України в м. Києві повідомило позивача про залишення висновків акту перевірки без змін, а заперечень - без задоволення.

На підставі Акту перевірки Головним управленням ДФС України у м. Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення № від 14.01.2019, яким відповідно до п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 ПК України та абз. 3 ст. 1 Указу Президента України «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» від 12.06.1999 № 436/95, до ТОВ «Бері Комерц» застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 50 175,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 та ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В свою чергу відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює ПК України.

Відповідно до п.п. 20.1.4, 20.1.6 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно п. 75.1 ст. 75 ПУ України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Підпунктом 75.1.3. п. 75.1 ст. 75 ПК України встановлено, що фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок ведення касових операцій у національній валюті України юридичними особами (крім банків) та їх відокремленими підрозділами незалежно від організаційно-правової форми та форми власності, органами державної влади та органами місцевого самоврядування під час здійснення ними діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності, фізичними особами, які здійснюють підприємницьку діяльність, фізичними особами врегулювано Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 29.12.2017 № 148 (надалі - Положення № 148).

Підпунктами 8, 13 п. 1 Положення № 148 визначено, що каса - це приміщення або місце здійснення готівкових розрахунків, а також приймання, видачі, зберігання готівки, інших цінностей, касових документів; книга обліку - це касова книга, книга обліку виданої та прийнятої старшим касиром готівки, книга обліку розрахункових операцій, книга обліку доходів і витрат / книга обліку доходів.

Відповідно до п. 18 п. 1 Положення № 148 оприбуткування готівки - це проведення суб`єктами господарювання обліку готівки в касі на повну суму її фактичних надходжень у касовій книзі / книзі обліку доходів і витрат / книзі обліку доходів / фіскальному звітному чеку / розрахунковій квитанції.

Суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів. Суб`єкти господарювання здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку (п. 5 Положення № 148).

Згідно із п. 11 Положення № 148 готівка, що надходить до кас, оприбутковується в день одержання готівки в повній сумі.

Оприбуткуванням готівки в касах установ/підприємств та їх відокремлених підрозділів, які проводять готівкові розрахунки з оформленням їх касовими ордерами і веденням касової книги, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень у касовій книзі на підставі прибуткових касових ордерів.

Оприбуткуванням готівки в касах відокремлених підрозділів установ/підприємств, а також у касах фізичних осіб - підприємців, які проводять готівкові розрахунки із застосуванням РРО та/або КОРО без ведення касової книги, є здійснення обліку готівки в повній сумі її фактичних надходжень на підставі даних розрахункових документів шляхом формування та друку фіскальних звітних чеків і їх підклеювання до відповідних сторінок КОРО / занесення даних розрахункових квитанцій до КОРО.

Суб`єкти господарювання, які проводять готівкові розрахунки із застосуванням РРО та/або КОРО, використовують КОРО для:

1) підклеювання та зберігання фіскальних звітних чеків на відповідних сторінках КОРО;

2) здійснення операцій із розрахунковими квитанціями в разі виходу з ладу РРО чи відключення електроенергії;

3) обліку ремонтів, робіт з технічного обслуговування, перевірок конструкцій та програмного забезпечення РРО.

Пунктами 15, 16 Положення № 148 встановлено, що установи/підприємства мають право тримати в позаробочий час у своїх касах готівкову виручку (готівку) у межах, що не перевищують самостійно встановлений ними ліміт каси. Готівкова виручка (готівка), що перевищує самостійно встановлений ліміт каси, здається до банків для її зарахування на банківські рахунки.

Готівкова виручка (готівка) здається суб`єктами господарювання самостійно (у тому числі із застосуванням платіжних пристроїв та через пункти приймання готівки) або через відповідні служби, яким згідно із законодавством надано право на перевезення валютних цінностей та інкасацію коштів, або через підприємства, які отримали ліцензію Національного банку України на надання банкам послуг з інкасації.

Готівкова виручка (готівка) здається для зарахування на будь-який банківський рахунок суб`єкта господарювання на його вибір.

Таким чином з наведеного вбачається, що чинне законодавство зобов`язує суб`єктів господарювання оприбутковувати готівку в касах шляхом здійснення її обліку в повній сумі фактичного надходження, а також здавати готівкову виручку для зарахування на банківський рахунок суб`єкта господарювання.

Порядок оформлення касових операцій регламентовано Розділом 3 Положення № 148, відповідно до п. 29 якого приймання одержаної з банку готівки в касу та видача готівки з каси для здавання її до банку оформляються відповідними касовими ордерами (прибутковим або видатковим) з відображенням такої касової операції в касовій книзі.

Вилучення готівки з місця здійснення готівкових розрахунків із застосуванням РРО або РК для здавання її до банку оформляється відповідними чеками РРО із виконанням операції "службова видача".

Документом, що свідчить про здавання виручки до банку та є підтвердженням оприбуткування готівки в касі суб`єктів господарювання, є:

1) квитанція до прибуткового документа банку на внесення готівки, підписана відповідальними особами банку та засвідчена відбитком печатки банку;

2) квитанція/чек банкомата чи програмно-технічного комплексу самообслуговування;

3) примірник супровідної відомості до сумки з готівковою виручкою (готівкою), засвідчений підписом та відбитком печатки інкасатора-збирача;

4) чек платіжного термінала в разі проведення інкасації коштів у режимі реального часу з використанням платіжних терміналів.

Згідно із п. 32 Положення № 148 прибуткові касові ордери і квитанції до них, а також видаткові касові ордери і видаткові відомості заповнюються бухгалтером (відповідальною особою установи/підприємства, на яку покладено обов`язок з оформлення цих документів) у будь-який спосіб, який забезпечив би належне збереження цих записів протягом установленого для зберігання документів терміну.

У касових ордерах зазначається підстава для їх складання і перелічуються додані до них документи. Видача касових ордерів і видаткових відомостей на руки особам, які вносять або одержують готівку, забороняється.

Приймання і видача готівки за касовими ордерами проводиться тільки в день їх складання.

Як слідує із матеріалів справи, наказом ТОВ «Бері Комерц» № 34/1-од від 03.09.2018 було затверджено ліміт каси в розмірі 46 234,00 грн.

ТОВ «Бері Комерц» веде Книгу обліку розрахункових операцій на РРО № Р/1, яка 28.07.2016 була зареєстрована в ДПІ у Подільському районі ГУ ДФС у м. Києві.

18.10.2018 до вказаної книги було підклеєно Z звіт денний № 52, в якому зазначено:

- сума продаж - 10 035,00 грн.;

- денна сума - 10 035,00 грн.;

- в сейфі - 10 035,00 грн.

Також позивачем було оформлено прибутковий касовий ордер № 52 від 18.10.2018 на суму 10 035,00 грн., підставою в якому зазначено: «оприбуткування виручки за 18.10.2018 згідно Z-звіту № 52».

На підставі видаткового касового ордеру від 18.10.2018 грошові кошти в сумі 10 035,00 грн. були видані ОСОБА_1 для внесення торгівельної виручки на п/р НОМЕР_1 в АТ КБ Приватбанк.

На сторінці 47 касової книги ТОВ «Бері Комерц» за 18.10.2018 зазначено про надходження від ОСОБА_1 та видачу ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10 035,00 грн.

Квитанцією № 0.0..1 від 18.10.2018, копія якої наявна в матеріалах справи, підтверджується здавання ТОВ «Бері Комерц» торгової виручки від продажу в розмірі 10 035,00 грн. до ПАТ «Приватбанк».

22.10.2018 до Книгу обліку розрахункових операцій позивачем було підклеєно Z звіт денний № 53, в якому зазначено:

- сума продаж - 15 256,60 грн.;

- денна сума - 15 256,60 грн.;

- службове внесення готівкою - 10 035,00 грн.;

- службова видача готівкою - -25 291,60 грн.

Також позивачем було оформлено прибутковий касовий ордер № 53 від 22.10.2018 на суму 15 256,60 грн., підставою в якому зазначено: «оприбуткування виручки за 22.10.2018 згідно Z-звіту № 53».

На підставі видаткового касового ордеру від 22.10.2018 грошові кошти в сумі 15 256,60 грн. були видані ОСОБА_1 для внесення торгівельної виручки на п/р НОМЕР_1 в АТ КБ Приватбанк.

На сторінці 48 касової книги ТОВ «Бері Комерц» за 22.10.2018 зазначено про надходження від ОСОБА_1 та видачу ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 15 256,60 грн.

Таким чином, аналізуючи матеріали справи суд приходить до висновку, що позивачем було виконано вимоги Положення № 148, а саме: готівка в касі була оприбуткована належним чином та в сумі її фактичного надходження.

У відзиві на адміністративний позов відповідач стверджує, що: відповідно до фіскального звітного чеку від 22.10.2018 № 53 операцією «службова видача» підприємством з місця проведення розрахунків (скриньки РРО) винесені готівкові кошти в сумі 25 291,60 грн., проте в касовій книзі підприємства за 22.10.2018 здійснено облік готівкових коштів в сумі 15 256,60 грн. (прибутковий касовий ордер № 53); отже готівкові кошти в сумі 10 035,00 грн. не були оприбутковані позивачем.

Втім, суд критично ставиться до такого твердження відповідача, з огляду на наступне.

Так, згідно із п. 6 Розділу ІІІ Порядку реєстрації та застосування реєстраторів розрахункових операцій, що застосовуються для реєстрації розрахункових операцій за товари (послуги), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 14.06.2015 № 547, внесення чи видача готівки з місця проведення розрахунків повинні реєструватись через РРО з використанням операцій "службове внесення" та "службова видача", якщо такі внесення чи видача не пов`язані з проведенням розрахункових операцій. Крім того, операція "службове внесення" використовується для реєстрації суми готівки, яка зберігається на місці проведення розрахунків на момент реєстрації першої розрахункової операції, що проводиться після виконання Z-звіту.

Натомість, із наявних в матеріалах справи письмових пояснень головного бухгалтера ТОВ «Бері Комерц» ОСОБА_2 вбачається, що старшим бухгалтером, яка виконувала обов`язки бухгалтера-касира, 18.10.2018 після відображення готівкової виручки помилково не була проведена операція «службова видача» у РРО; тож 22.10.2018, коли підприємством було отримано виручку в сумі 15 256,60 грн., разом із сумою виручки за 18.10.2018, яка була здана до банківської установи 18.10.2018 та внесена до РРО із записом «службове внесення», було проведено операцію «службова видача» на суму -25 291,60 грн.

Аналогічні пояснення надані і бухгалтером-касиром ТОВ «Бері Комерц» ОСОБА_3 .

Разом з тим, відповідач вказані пояснення співробітників ТОВ «Бері Комерц» проігнорував, та дійшов помилкового висновку про неоприбуткування позивачем готівкової виручки в сумі 10 035,00 грн.

До того ж, суд акцентує увагу, що згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За приписами ст. 74 КАС України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із положеннями ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Всупереч наведеним вимогам відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Суд при вирішенні даної справи також враховує правову позицію, висловлену у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.07.2002 у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції», яке, згідно із Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права.

Так, у п. 110 вказаного рішення Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, під час розгляду адміністративної справи не доведено правомірність прийняття оскаржуваного рішення.

Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача за поданим адміністративним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи, що суд прийшов до висновку про задоволення позову, то відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягають судові витрати, а саме судовий збір, сплачений за подання адміністративного позову, у розмірі 1 921,00 грн.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241-246, 250 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц» - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення № від 14.01.2019, прийняте Головним управлінням ДФС України у м. Києві.

3. Стягнути з Головного управління ДФС у м. Києві (адреса: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19; ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бері Комерц» (адреса: 04071, м. Київ, вул. Нижній Вал, 51, ), на будь-який рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду, судові витрати у сумі 1 921 грн. (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна грн.).

Рішення, відповідно до ст. 255 КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма часниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VIІ Перехідні положення КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко