Справа № 620/508/19
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/508/19 Суддя (судді) першої інстанції: Кашпур О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Ісаєнко Ю.А., Лічевецького І.О.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року

у справі №620/508/19 (розглянутої у порядку спрощеного позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Адміністрації Державної прикордонної служби України

про визнання неправомірними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України (далі - Адміністрація ДПС України, відповідач), у якому просив суд:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) щодо відмови у підготовці та поданні до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області документів для призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах;

- зобов`язати підготувати та направити до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області документи для призначення пенсії за вислугу років на пільгових умовах у відповідності до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у нього достатньо календарних років вислуги для призначення пенсії за вислугу років (з урахуванням пільгового обчислення), тому відмова відповідача у підготовці та поданні до органів пенсійного фонду відповідного подання є протиправною.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду першої інстанції та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив в задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив службу у 105 прикордонному загоні Північного регіонального управління ДПС України на посаді кулеметника відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби «Задеріївка» ІІІ категорії (тип Б).

Наказом начальника прикордонного загону від 02.07.2018 №285-ОС № 105 позивача звільнено зі служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до наказу від 01.08.2018 №340-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу загону та всіх видів забезпечення (а.с.24).

Як вбачається зі змісту вказаного наказу, вислуга років позивача на 01.08.2018 становить: календарна: 20 років 06 місяців 27 днів, пільгова: 10 років 06 місяців 19 днів. Всього: 31 років 01 місяць 16 днів.

Враховуючи наведене та інформацію, викладену у листах Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області від 27.11.2018 №4677/03/Г-12 (а.с.30-32), Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України від 03.12.2018 №30/4255 (а.с.35-37), ОСОБА_1 звернувся до Адміністрації ДПС України із заявою про оформлення та направлення до органів пенсійного фонду матеріалів для призначення йому пенсії за вислугу років (а.с.38-39).

Листом від 10.12.2018 за №11/А-17836 відповідач повідомив, що підстави для прийняття заяви про призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років та надання доручення Чернігівському прикордонному загону на підготовку відповідних документів відсутні, оскільки на дату виключення позивача зі списків особового складу загону, його вислуга років на військовій службі у календарному обчисленні становила 20 років 06 місяців 27 днів, що не відповідає умовам призначення пенсії за вислугу років, встановленим у пункті «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (а.с. 40-41).

Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, відмовляючи позивачу в наданні документів про призначення пенсії, діяв у межах повноважень та згідно вимог чинного законодавства України, оскільки ОСОБА_1 не має встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарної вислуги років.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Згідно із пунктом «б» статті 1-2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби), в тому числі, особи із числа військовослужбовців Прикордонних військ України.

Відповідно до статті 17-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» порядок обчислення вислуги років встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, особам, зазначеним у пункті "ж" статті 1 2 такого Закону, до вислуги років зараховується військова служба в Державній прикордонній службі.

Підпунктом «в» пункту 3 вказаної Постанови встановлено, що до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяця, зокрема, на заставах, постах, у комендатурах, відділеннях КПП, маневрових групах зі змінними заставами, на кораблях і катерах, що несуть службу по охороні державного кордону України, інших підрозділах Державної прикордонної служби за Переліком у справах охорони державного кордону України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що визначальною підставою у питанні можливості пільгового обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, є наявність законодавчого регулювання, яке передбачає включення зазначеного періоду (строку) до стажу роботи працівників певної категорії для реалізації цими особами права на призначення різних видів пенсій, чи інших соціальних виплат. Основним актом, на підставі якого здійснюється таке регулювання є, зокрема, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Можливість пільгового обчислення періоду проходження військової служби є похідною від визначальної підстави і має пов`язуватися не з категорією працівників, що реалізують право на пенсію за вислугу років, а зі спеціальним статусом, якого особи набули в результаті проходження військової служби в певний, визначений у законодавчому порядку період часу. Така можливість передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно зазначив що до актів правового регулювання умов і порядку призначення пенсій за вислугу років належать і ті правові акти, які передбачають пільгове (кратне) обчислення періоду проходження військової служби для зарахування його до стажу роботи, що дає право на призначення й отримання різних видів пенсій та соціального забезпечення.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №750/9775/16-а, який в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

У той же час слід зазначити, що порядок подання документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» затверджено постановою Правління Пенсійного Фонду України від 30.01.2007 № 3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за №135/13402.

Так, відповідно до пункту 1 вказаного Порядку заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, Міністерства транспорту та зв`язку України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової адміністрації України, Державного департаменту України з питань виконання покарань ( далі - міністерства та інші органи).

Міністерства та інші органи визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Згідно із пунктом 12 Порядку уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії. У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені пунктом 6 цього Порядку.

При цьому колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу Пенсійного фонду України або відмовити у такому поданні.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі №537/1980/16-а, який в силу вимог частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Пунктом 1 наказу Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16.05.2007 № 342 «Про визначення уповноважених структурних підрозділів, на які покладаються функції підготовки та подання до органів Пенсійного фонду України необхідних документів для призначення (перерахунку) пенсій» визначено уповноваженим структурним підрозділом фінансово-економічне управління Адміністрації Державної прикордонної служби України та управління інформації Адміністрації Державної прикордонної служби України. Пунктом 2 вказаного Наказу визначено вказаним уповноваженим структурним підрозділам подання до головних управлінь Пенсійного фонду України необхідних документів для призначення пенсій військовослужбовцям, відповідно до вимог постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1.

Тобто, в силу вищенаведених положень чинного законодавства, саме на структурні підрозділи Адміністрації Державної прикордонної служби України покладено обов`язок перевіряти наявність правових підстав для призначення, у тому числі позивачу, пенсії за вислугу років та формувати відповідне подання до територіального органу Пенсійного фонду України.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 був звільнений зі служби (виключений зі списків особового складу загону) 01.08.2018.

Відповідно до наказу 105 прикордонного загону Північного регіонального управління ДПС України від 01.08.2018 №340-ОС вислуга років позивача станом на 01.08.2018 становила: календарна: 20 років 06 місяців 27 днів; пільгова: 10 років 06 місяців 19 днів. Всього: 31 років 01 місяць 16 днів.

У свою чергу, пунктом «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» встановлено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д", "ж" статті 1 - 2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби, зокрема, з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

З аналізу наведених норм права вбачається, що Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не визначено, що пенсію за вислугу років можна призначати особам за наявності 23 календарних років 6 місяців і більше вислуги, обчисленої на пільгових умовах.

Так, вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається саме за наявності 23 календарних роки 6 місяців і більше та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що період служби, зарахований позивачу на пільгових умовах відповідно до Порядку № 393, у розумінні частини 2 статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не може бути зарахований до календарної вислуги років.

У даному випадку, для призначення пенсії за вислугу років не підлягає застосуванню Порядок № 393, згідно з яким для призначення пенсії за вислугу років повинен зараховуватися пільговий стаж, оскільки, згідно із частиною третьою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Вимоги пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 суперечать вимогам пункту "а" статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», отже, застосуванню підлягає саме Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», оскільки він має вищу юридичну силу.

При цьому, колегія суддів акцентує увагу на тому, що законодавцем розмежовано такі поняття як «вислуга років» та «календарна вислуга років». До вислуги років можливо зарахувати стаж роботи у пільговому обчисленні і цей стаж також враховується при призначенні пенсії. Однак, для отримання права на призначення пенсії обов`язковою умовою є наявність саме календарної вислуги років у мінімально визначеному Законом розмірі, до якої не передбачено зарахування стажу роботи у пільговому обчисленні.

Вказані висновки також узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 27.03.2018 (справа №295/6301/17), від 19.09.2018 (справа № 725/1959/17), від 22.11.2018 (справа №161/4876/17), від 31.01.2019 (№295/15121/16-а).

Виходячи з аналізу наведених норм у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог дійшов обґрунтованих висновків, що відповідач, відмовляючи позивачу в прийнятті заяви про призначення пенсії, діяв у межах повноважень та згідно вимог чинного законодавства України, оскільки ОСОБА_1 не має встановленої пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» календарної вислуги років, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та висновками суду.

Доводи апелянта, з посиланням на постанову Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №750/9775/16-а є помилковими, оскільки така постанова прийнята судом не по суті позовних вимог, а тому, у даному випадку, при вирішенні позову суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у вищевказаних постановах Верховного Суду, прийнятих по суті позовних вимог.

Посилання апелянта на ту обставиною, що судом першої інстанції невірно застосовуються норми права колегія суддів не приймає до уваги, як необґрунтовані.

На думку колегії суддів позивачем не вірно трактується норми пенсійного законодавства та висновки Верховного суду у справах, що регулюють спірні правовідносини.

Колегія суддів інші доводи апеляційної скарги не бере до уваги, з огляду на те, що судом першої інстанції вже була надана оцінна вказаним доводам, які не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

При цьому не дивлячись, що апелянт посилається на винесення рішення суду першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, однак апеляційна скарга, не містить зазначення порушення яких саме норм КАС України допущено порушення судом першої інстанції, а колегією суддів в свою чергу не встановлено обставин, передбачених статтями 317-319 КАС України, за яких рішення суду першої інстанції може бути скасовано.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: Ю.А. Ісаєнко

І.О. Лічевецький

Повний текст постанови виготовлено 25 липня 2019 року.