Справа № 826/12069/17
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 липня 2019 року № 826/12069/17

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Вєкуа Н.Г., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в порядку письмового провадження) справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києва про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.06.2017 року та 31.08.2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось звернулась фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 20.06.2019 року № та від 30.08.2017 року № 002341311.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.09.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що збільшення податку на нерухоме майно (будівлі промисловості), що є у власності позивача та використовуються для здійснення підприємницької діяльності, суперечить абзацу «є» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 Податкового Кодексу України, тому є незаконним, а відтак податкові повідомлення-рішення від 20.06.2017 року № та від 31.08.2017 року № 002341311 про таке збільшення підлягають скасуванню.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив позов задовольнити.

Представник відповідача під час судового розгляду справи проти позову заперечував та зазначив, що при проведенні перевірки позивача податковий орган діяв у межах та у спосіб встановлений чинним законодавством України, висновки перевірки зафіксовані належним чином, а отже і винесені податкові повідомлення-рішення є законними. Просив у позові відмовити в повному обсязі з підстав викладених в запереченнях на адміністративний позов. Зазначив, що у випадку, якщо будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податок повинен нараховуватися та сплачуватися на загальних підставах відповідно до норм чинного законодавства.

У судовому засіданні 07.12.2017 року суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Враховуючи те, що 15.12.2017 набрала чинності нова редакція КАС України, слід зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України(в редакції з 15.12.2017) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, встановив наступне.

Працівниками Головного управління ДФС у м. Києві проведена планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_1 за період з 01.01.2014 по 31.12.2016 року. За результатами проведеної перевірки 29 травня 2017 року складено акт документальної планової виїзної перевірки № 151/26-15-13-11/ НОМЕР_1 . За результатами перевірки винесено податкове повідомлення-рішення № від 20.06.2017 року, відповідно до якого нараховано податок на нерухоме майно , відмінне від земельної ділянки в сумі 24952,76 грн. (в т.ч. 2015 р.-11707,42 грн, 2016-13245,34 грн) та застосовані штрафні санкції в сумі 6 238.19 грн.

Не погоджуючись із вказаним повідомленням-рішенням, позивач подав скаргу від 05.07.2017 року до Державної фіскальної служби України про скасування податкового повідомлення-рішення № від 20.06.2017 року, як такого, що не відповідає чинному законодавству.

27 липня 2017 року позивач отримав рішення про продовження строку розгляду скарги на податкове повідомлення рішення до 07.09.2017 року.

Проте, будь-якого рішення про розгляд скарги позивача по суті, останній не отримав і на час подання позову до суду.

Натомість, 13 вересня 2017 року на адресу позивача надійшло нове податкове повідомлення-рішення № від 31.08.2017 року, яким, на підставі того ж акту перевірки, з посиланням на рішення ДФС про результати розгляду повторної скарги від 23.08.2017 року, залишено суму основного зобов`язання у розмірі 24 952,76 грн та скасовано штрафні санкції в сумі 6 238,19 грн.

Позивач не погоджується із оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, вважає їх такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонам, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України встановлено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Порядок погашення зобов`язань юридичних та фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов`язкових платежів), нарахування і плати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків, вжиття контролюючим органом заходів з метою погашення платниками податкового боргу врегульовано Податковим кодексом України.

Відповідно до ст.256 Податкового кодексу України, податок на майно складається, зокрема, з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

В силу вимог пп.266.1.1 п.266.1 ст.266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України).

Згідно з пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.

Відповідно до пп.266.3.2 п.266.3 ст.266 Податкового кодексу України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно з пп.266.5.1 п.266.5 ст.266 Податкового кодексу України, ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 1,5 відсотка розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

За змістом пп.266.4.2 п.266.4 ст.266 Податкового кодексу України, сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.

Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (пп.266.6.1 п.266.6 ст.266 Податкового кодексу України).

Спірним питанням у межах цих правовідносин є встановлення того, чи є нерухоме майно, що належить позивачу, об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Вичерпний перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування зазначеним податком, наведено у пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.07.2004 року, позивач придбав у власність нерухоме майно, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: будівлю майстерні з будкою охорони, загальною площею 943,5 кв.м, будівлю будинку для водонагрівання, загальною площею 17.7 кв.м.

Відповідно до дозволу № 217-09 від 07.09.2005 року Головного управління МНС в Київській області, щодо початку роботи приміщень цеху по виробництву металопластикових вікон, який знаходиться за вказаною вище адресою, надано дозвіл на використання цього приміщення (цеху) для здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_1

Відповідно до КВЕД основним видом діяльності ФОП ОСОБА_1 є виробництво будівельних виробів із пластмас (код КВЕД 22.23).

Позивач, оскаржуючи податкові повідомлення-рішення, посилається на те, що об`єкти нерухомості, які на праві власності належать ФОП ОСОБА_1 , є будівлями промисловості, а тому відповідно до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2. статті 266 ПК України будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Відповідач із вказаним твердженням позивача у своєму відзиву не погоджується і вказує про те, що у разі , якщо промислова будівля належить не промисловому підприємству, то в такому випадку будівля є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та податком повинен нараховуватись та сплачуватись на загальних підставах, відповідно до норм чинного законодавства. В зв`язку із наявністю у власності у платника ОСОБА_1 нерухомого майна (нежитлового приміщення), яке використовується в підприємницькій діяльності, він є платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

У зв`язку з цим, суд зазначає наступне.

Системне тлумачення підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що законодавець у кожному буквеному пункті (від "а" до "л") передбачив конкретні умови, за наявності яких нерухомість не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Кожен з цих випадків не підлягає розширювальному тлумаченню. Прикладом цього є зокрема те, що така умова як зв`язок об`єкту нерухомості з фактом її використання у своїй діяльності передбачений пунктами "е" та "і", на відміну від пункту "є". Більш того, кожен з визначених підпунктом 266.2.2 буквених пунктів має прив`язку або до статусу суб`єкта, який володіє такою нерухомістю (діти-сироти, діти, позбавлені батьківського піклування ("д"), суб`єкти господарювання малого та середнього бізнесу ("е"), сільськогосподарський товаровиробник ("ж"), громадські організації інвалідів та їх підприємства ("з"), релігійні організації ("и")), та/або до виду нерухомості, його стану, місця розташування (непридатна до проживання ("ґ"), будівлі дошкільних та загальноосвітніх навчальних закладів ("і"), будівлі промисловості ("є") тощо).

Буквальний аналіз пункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України свідчить про те, що нерухомість має бути класифікована як "будівлі промисловості промислових підприємств".

Відповідно до пункту 5.3 статті 5 ПК України інші терміни, що застосовуються у цьому Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року №507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000 (далі по тексту - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) в Україні; об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення, інженерні споруди різного функціонального призначення.

Державний класифікатор будівель та споруд (ДК БС) є складовою частиною Державної системи класифікації та кодування техніко-економічної та соціальної інформації.

Згідно з ДК 018-2000 до групи "Будівлі промислові та склади" (код 125) належать наступні класи: Будівлі промислові (код 1251)

До класу "Будівлі промислові" (код 1251) належать криті будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо за їх функціональним призначенням.

Отже, згідно з ДК 018-2000 будівлі класифікуються за їх функціональним призначенням; будівлі, що використовуються або запроектовані для декількох призначень, повинні бути ідентифіковані за однією класифікаційною ознакою відповідно до головного призначення.

Головне призначення обчислюється відсотковим співвідношенням площ різних за призначенням приміщень будівлі в складі повної загальної площі з віднесенням цих приміщень згідно з їх призначенням чи використанням до відповідного класифікаційного угруповання.

При цьому, нормами Податкового кодексу України, з метою застосування положень підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, обмежень щодо використання або невикористання таких об`єктів нерухомості за цільовим призначенням не передбачено.

Будь-яких доказів використання позивачем виробничих будівель для цілей, не пов`язаних із господарською діяльністю підприємства, відповідачем до суду не надано. Натомість доданими до матеріалів справи документами, позивач спростував висновки відповідача, наведені в акті перевірки в цій частині..

За таких обставин, будівлі, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 та належать позивачу, необхідно відносити до будівель промисловості в розумінні підпункту "є" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, що дає підстави для висновку, що наявні у позивача нежилі приміщення підпадають під визначення "будівлі промислові" та не можуть бути об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Стосовно вимоги позивача про скасування податкового повідомлення-рішення № від 20.06.2017 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до клопотання про залучення документів від 14.12.2017 року відповідачем до матеріалів справи була долучена копія рішення про результати розгляду повторної скарги від 23.08.2017 року, відповідно до якого Державна фіскальна служба України скасувала податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у м. Києві від 20.06.2017 року № про визнання суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, у сумі штрафної санкції 6238,19 грн, а в іншій частині зазначене податкове повідомлення-рішення залишено без змін, скаргу ФОП ОСОБА_1 частково задоволено.

Відтак, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача про скасування податкового повідомлення-рішення від 20.06.2017 року, оскільки вказане податкове повідомлення-рішення в частині нарахування штрафних санкцій було скасоване, а нарахування основного зобов`язання після розгляду скарги відбулось за податковим повідомленням-рішенням від 31.08.2017 року.

Згідно зі статтею статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку суду, відповідач не довів належними та допустимими доказами правомірність та законність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційна до розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позову та згідно із ст. 139 КАС України судовий збір у сумі 1684 грн., сплачений позивачем згідно з квитанцією № 19 від 22.09.2017 року, слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у сумі 842 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 77, 241-246, 250, Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва -

В И Р І Ш И В :

1.Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково;

2. Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві від 31.08.2017 року №;

3. В іншій частині позовних вимог відмовити;

4.Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати у розмірі 842 грн.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Суддя Н.Г. Вєкуа