Справа № 420/397/19
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/397/19
Головуючий в 1 інстанції: Кравченко М.М.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.
при секретарі -Поповій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2019 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач, ДМС), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС від 17.08.2018 року №299-18, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ДМС прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що рішення відповідача є неправомірним та необґрунтованим, оскільки у разі повернення до Йорданії, існує ризик переслідувань позивача, за ознаками належності до певної раси: позивач належить до етнічної групи палестинці в Йорданії; батьки позивача є палестинцями; незадовго до народження позивача батьки переїхали до Йорданії; хоча позивач народився в Йорданії, він не отримав громадянства Йорданії через дискримінаційну практику по відношенню до палестинців; йому було лише надано паспорт для виїзду закордон Королівства Йорданії; позивач не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки у разі повернення він буде особою без громадянства та буде позбавлений основних громадських та політичних прав.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 25.04.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , стать чоловіча, місце народження АДРЕСА_1 , за національністю араб, віросповідання іслам, мусульманин суніт, рідна мова арабська, володіє англійська, трохи російська.

Країну постійного проживання позивач залишив 24.08.2008 року авіарейсом Амман ( Йорданія ) - Київ (Україна), легально на підставі паспортного документу та візи, яку отримав 14.08.2008 у м. Амман (Йорданія) з метою отримання освіти. В Україні перебував легально до 04.10.2012 року.

31.01.2013 року позивач звернувся до ГУ ДФС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду заяви та особової справи позивача 01.03.2013 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийнято рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке позивач не оскаржував.

За період з 01.03.2013 року до 08.02.2018 року позивач перебував на території України та не звертався за міжнародним захистом до ДМС України.

08.02.2018 року позивач повторно звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду документів щодо надання позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, проведених співбесід Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області прийняло висновок від 14.07.2018 року по справі №2018OD0017, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмова мотивована тим, що аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду заявника з Йорданії з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Під час перебування на Батьківщині та перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме в нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження позивача можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні, відповідно до визначення п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. За матеріалами особової справи також встановлено, що ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження або покарання з боку державних або недержавних агентів переслідування.

ДМС своїм рішенням від 17.08.2018 року №299-18 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю умов, що передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

17.01.2019 року позивач отримав повідомлення Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області №646 від 03.09.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач звернувся до ДМС не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації, а тому позивач є мігрантом, а не біженцем.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

В свою чергу, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 5 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту» (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З матеріалів справи вбачається, що позивач, потрапивши в Україну для навчання у 2004 році, із заявою про визнання біженцем вперше звернувся 31.01.2013 року, а вдруге 08.02.2018 року, при цьому в обох випадках позивач наводив аналогічні обставини для надання йому статусу біженця. Протягом вказаного періоду позивач повертався до країни свого походження і до України позивач востаннє потрапив легально 24.08.2008 року.

За результатами проведених співбесід та наданих пояснень позивачем відповідач дійшов висновку про їх сумнівність.

З матеріалів особової справи позивача вбачається, що виїзд з країни громадянської належності відбувся через бажання отримати вищу освіту на території України. Позивач не бажає повертатися до країни громадянської належності у зв`язку з побоюваннями зазнати обвинувачень у ймовірних зв`язках з представниками руху «Хамас», можливістю переслідувань з боку органів державної влади країни громадянської належності у зв`язку з зазначеною обставиною. В ході співбесід позивач зазначив, що на Батьківщині він не зазнавав переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, належності до певної соціальної групи. Зі слів позивача, його ймовірна історія переслідувань розпочалася задовго до першого звернення в 2013 році за міжнародним захистом в Україні. З моменту отримання у 2013 році повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем позивач знаходився нелегально на території України, при цьому не використав право на оскарження вказаного рішення до суду.

Під час анкетування позивач вказує, що звернення обумовлене отриманням документів, що свідчить про бажання легалізувати своє становище на території України за допомогою процедури набуття міжнародного захисту. Позивач мав можливість вільного спілкування з представниками соціальної або ж етнічної групи на території країни громадянської належності відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Крім того, відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, позивач підтвердив, що в країні його громадянської належності відсутні жодні збройні конфлікти.

При зверненні до ГУ ДМС України в Одеській області позивач зазначив, що залишив країну громадянської належності та не бажає повертатися до неї через загрозу зазнати переслідувань у зв`язку з його політичною діяльністю на території Йорданії, а також через неможливість отримання вищої освіти на Батьківщині відповідно до анкети від 12.02.2018 року та протоколу співбесіди від 19.02.2018 року. Однак, ним не були надані документальні докази власного ймовірного переслідування у випадку повернення на Батьківщину.

Також, під час проведення співбесід, позивач не надав конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі повернення на Батьківщину. Позивач не зміг чітко обґрунтувати, яка саме небезпека може очікувати на нього у випадку повернення на Батьківщину. З його слів, він ніколи не переслідувався за ознаками раси, національності, віросповідання, громадянства, належності до певної соціальної групи, однак зазначає, що він зазнавав переслідувань на території країни громадянської належності у зв`язку з власною політичною діяльністю відповідно до анкети від 12.02.2018 року, протоколу співбесіди від 19.02.2018 року. Також, за матеріалами особової справи позивача не вбачається фактів переслідування його близьких родичів за конвенційними ознаками.

Посилання позивача під час його опитування на участь його рідного брата в русі «Хамас» колегія суддів відхиляє, оскільки ці обставини не вплинули на реалізацію позивачем свого права неоднократно оформити в Йорданії паспортний документ для виїзду за кордон та безперешкодно виїхати з цієї країни та повернутися до неї.

Також ймовірну загрозу для себе у випадку повернення в Йорданію позивач вбачає у можливому переслідуванні з боку представників правоохоронних органів відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року.

При цьому, позивач зазначив, що він не є членом жодної партії, не займався жодною діяльністю в політичних партіях, не має ніякого документального підтвердження свого членства в партії відповідно до анкети від 12.02.2018 року. Йому не висувалися жодні офіційні звинувачення на території країни громадянської належності відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року та додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року.

Крім того, батьки, молодший брат, сестри позивача мають громадянство Йорданії відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року, проживають на території країни громадянської належності позивача, мають змогу безперешкодно перетинати кордон Йорданії в напрямку Палестини не зазнаючи жодних проблем, раніше батьки працювали за кордоном. Батьки позивача мали жовті картки, які підтверджують статус палестинського біженця, можливість отримання допомоги від держави відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року та додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Молодший брат проживає в м. Айн -Баша ( Йорданія ), має певний заробіток, мав змогу отримати середню спеціальну освіту, має власну родину відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року, не зазнає жодних переслідувань відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року, не має жодних проблем з органами державної влади. Одна з сестер позивача працює, зі слів позивача, в одній з найкращих приватних лікарень Йорданії «Аль Тахассусі » (м. Амман) відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 15.03.2018 року. Позивач регулярно підтримує зв`язок з рідними, які проживають на території країни його громадянської належності відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року. Зі слів позивача, його найближчі рідні не мають жодного зв`язку з діяльністю руху «Хамас», байдужі до діяльності даної партії відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року.

Позивач вказував, що коли відвідував Батьківщину, то був затриманий правоохоронними органами по приїзду відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, проте він оформив в Йорданії новий паспортний документ та відкрив термінову учбову візу до України відповідно до додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року, і безперешкодно виїхав з країни. Позивач перебував близько місяця на Батьківщині влітку 2008 року відповідно до протоколу співбесіди від 19.02.2018 року, додаткового протоколу співбесіди від 16.04.2018 року і за цей період відсутня жодна інформація щодо утисків або переслідувань.

Під час додаткової співбесіди позивач зазначив, що дипломатичні представництва Йорданії відмовляють йому в процедурі продовження терміну дії паспортного документу, однак не може чітко вказати причину даної відмови, а також не має підтверджуючого документа, який би засвідчував відмову відповідних дипломатичних представництв у продовженні терміну дії його паспортного документу.

Відповідач стверджує, що Позивач не бажає повертатися на Батьківщину з метою особистого продовження терміну дії його паспортного документу через власні міркування, а також ймовірні побоювання щодо проблем за політичною ознакою, які не можна визнати правдоподібними через вищевказаний аналіз обставин.

Отже, з матеріалів особової справи позивача вбачаються суттєві розбіжності у його твердженнях, які вказують на елемент приховування важливих деталей, що, в свою чергу, істотно знижує рівень довіри до особи та свідчить про зловживання процедурою набуття міжнародного захисту.

Відповідно до інформації по країні громадської належності в Йорданії UNRWA (Близькосхідне агентство ООН для допомоги палестинським біженцям та організації робіт) засвідчує досить велику кількість палестинських біженців, які користуються широким включенням у соціальне та економічне життя. Для короля Йорданії захист палестинського народу та надання їм допомоги у відновленні своїх прав є першочерговим питанням порядку денного міжнародного співтовариства, про що він повідомив під час Йордансько-Єгипетських переговорів.

Враховуючи наведене та аналіз матеріалів особової справи позивача, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для надання позивачу міжнародного захисту в Україні, оскільки під час перебування в країні громадянської належності та перебуваючи поза її межами позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Також, з матеріалів справи та з наявною інформацією по регіону походження можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні згідно з визначенням п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», через відсутність доведених фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Враховуючи наведені висновки та обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що надані позивачем відомості дають можливість стверджувати, що він звернувся не з метою отримання міжнародного захисту, а виключно в пошуках шляхів легалізації.

Таким чином, згідно з п.F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців позивач є мігрантом, а не біженцем (мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці; він може бути рухомим бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру; якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем).

За таких підстав, колегія суддів вважає спірне рішення ДМС від 17.08.2018 року №299-18 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, правомірним та обґрунтованим.

Разом з цим, відповідно до ч.2 ст.77 КАС України, відповідач довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами з посиланнями на відповідні положення законодавства про необґрунтованість позовних вимог позивача.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.315, ст.316, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено та підписано 25 липня 2019 року.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.