Справа № 0740/1066/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4228/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Довга О.І.,Запотічний І.І.

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

представника відповідача Сатмарі Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року у справі №0740/1066/18 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство «Ужгородське лісове господарство» про оскарження дій суб`єкта владних повноважень (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Плеханова З.Б., в м. УжгородЗакарпатської області 05.03.2019 року, дата складення повного тексту судового рішення 15.03.2019 року), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області (далі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області, відповідач), у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо надання відмови у наданні дозволу та зобов`язати повторно розглянути клопотання від 19.06.2018 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області;зобов`язати відповідача надати суду звіт про виконання судового рішення протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили; стягнути з відповідача суми судового збору.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії та бездіяльність ГУДержгеокадастру у Закарпатській області при розгляді клопотання від 19.06.2018 року (вхідна реєстрація від 19.06.2018 №0-1374/0/17-18) ОСОБА_1

- зобов`язано ГУДержгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути клопотання від 19.06.2018 року (вхідна реєстрація від 19.06.2018 №0-1374/0/17-18) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

- зобов`язано ГУДержгеокадастру у Закарпатській області надати суду звіт про виконання судового рішення протягом місяця з дня набрання рішенням законної сили.

З цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норми матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи, а тому просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, апелянт посилається на те, що за результатами розгляду клопотання позивача, враховуючи надану інформацію, та у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, нормативно-правових актів, керуючись частиною сьомою статті 118 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України), ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області надано вичерпну відповідь від 11.07.2018 №О-1374/0-2709/0/18-18, обґрунтувавши відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою тим, що зазначена на картографічних матеріалах земельна ділянка перебуває у користуванні державного підприємства «Ужгородське лісове господарство» відповідно до державного акту на право постійного користування землею серіяI-ЗК №000386, право на яку не припинено.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 червня 2018 року позивач звернувся до ГУДержгеокадастру у Закарпатській області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Кам`яницької сільської ради, Ужгородського району Закарпатської області.

11.07.2018 рокуГУ Держгеокадастру у Закарпатській області листом №0-1374/0-2709/0/18-18 відмовив ОСОБА_1 у наданні дозволу, вказавши підставою відмови те, що за інформацією відділу в Ужгородському районі ГУДержгеокадастру у Закарпатській області від 25.06.2018 року № 698/402-18-0.28 зазначена на картографічних матеріалах земельна ділянка перебуває у користуванні державного підприємства «Ужгородське лісове господарство», право на яку не припинено.

Відповідно до даної інформації відділу в Ужгородському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 25.06.2018 №698/402-18-0.28 зазначено, що земельна ділянка загальною площею 14372,6 га для ведення лісового господарства знаходиться в користуванні державного підприємства «Ужгородське лісове господарство» відповідно до державного акту про постійне користування землею серія НОМЕР_1 ЗК №000386, а також відповідно до статистичної звітності - ліси та інші лісовкриті землі.

У листі відділу в Ужгородському районі ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області від 18.10.2018 №1133/402-18-0.28 зазначено, що дана земельна ділянка перебуває у користуванні державного підприємства «Ужгородське лісове господарство» відповідно до розпорядження голови Ужгородської райдержадміністрації від 10.01.2005 року №8 «Про створення комісії щодо прийому-передачі рекультивованих земель щебеневого заводу».

Згідно довідкидержавного підприємства «Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою`від 10.09.2018 №01-16/633за результатами співставлення наданих замовником координат земельної ділянки, яка відводиться у ОСОБА_2 на території Кам`яницької сільської ради Ужгородського району та координат земель державного підприємства «Ужгородське лісове господарство» згідно «Технічного звіту» не виявлено накладання меж вище зазначеної ділянки на межі Кам`яницького лісництва державного підприємства«Ужгородське лісове господарство».

Відповідно до листадержавного підприємства«Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою`від 24.10.2018 року № 01-16/733державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 є правовстановлюючим документом «старого взірця», який був виготовлений без проведення комплексу робіт з геодезичного встановлення меж земельної ділянки , відомості про земельні ділянки не внесені до Державного земельного кадастру, що в свою чергу не дає змоги визначення точних меж земельних ділянок в натурі, у зв`язку з чим просять не брати до уваги довідки, видані державним підприємством«Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 10.09.2018 №№01-16/634- № 01-16/637.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити оскільки, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управлінняДержгеокадастру в області. Відповідно, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

З цими висновками суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на таке.

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно частини першоїстатті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною шостою статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини сьомої статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно системного аналізу вказаних правових норм, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Отже, відповідно до вимог статті 118 ЗК України, відповідач повинен прийняти рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або прийняти мотивоване рішення про відмову із чітким визначенням однієї з підстав, передбачених вказаною статтею.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування. Дозвіл і проект землеустрою, розроблений на його підставі, є лише стадіями єдиного процесу надання земельної ділянки у власність.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.04.2018 в справі № 814/1961/17 (К/9901/45903/18).

Щодо покликання апелянта на те, що відмова в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинна бути викладена у формі листа, а не наказу, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У частині сьомій статті 118 ЗК України наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу, у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу. Перелік документів, які повинен подати заявник, визначений законом. Вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені законом, забороняється. Підстави відмови у наданні дозволу є вичерпними. Відтак, будь-які дії, спрямовані на отримання від особи, яка звернулася за дозволом, додаткових матеріалів, в тому числі їх уточнення, прямо суперечать закону та є протиправними.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що у частині сьомій статті 118 ЗК України не визначено, в якій саме формі вирішується питання про отримання або відмови в отриманні дозволу на розробку проекту землеустрою, зокрема, чи необхідно приймати відповідне рішення з цього питання чи достатньо відповіді у формі листа.

У статті 118 ЗК України не визначено прямого обов`язку уповноважених органів реалізувати ці повноваження у формі рішення, листа чи будь-якій іншій. Проте, зазначене питання має важливе значення для обрання ефективного способу захисту прав особи в суді.

Так, правовий статус Головного управління Держгеокадастру в області визначено відповідним Положенням, яке затверджене Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 № 333, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.10.2016 за № 1391/29521 (далі-Положення № 333).

Згідно пункту 8 Положення № 333 Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру.

Відповідно до пункту 10 Положення № 333, начальник Головного управління підписує накази Головного управління.

Відповідно до Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 15.05.2013 № 883/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12.04.2005 за № 381/10661, наказ, розпорядження, постанова, рішення (далі - розпорядчий документ) - акт організаційно-розпорядчого характеру чи нормативно-правового змісту, що видається суб`єктом нормотворення у процесі здійснення ним виконавчо-розпорядчої діяльності з метою виконання покладених на нього завдань та здійснення функцій відповідно до наданої компетенції з основної діяльності, адміністративно-господарських або кадрових питань, прийнятий (виданий) на основі Конституції та інших актів законодавства України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та спрямований на їх реалізацію, спрямування регулювання суспільних відносин у сферах державного управління, віднесених до його відання.

Таким чином, рішення про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки повинен оформляється розпорядчим індивідуальним правовим актом - наказом Головного управління Держгеокадастру в області.

Отже, такі рішення не можуть оформлятися листами у відповідь на клопотання заявника.

Суд апеляційної інстанції вважає, щовідсутність належним чином оформленого наказу Головного управління Держгеокадастру в області про надання дозволу або про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки після спливу встановленого законом місячного строку розгляду клопотання особи, не зважаючи на надсилання заявнику листів про розгляд клопотання, свідчить про те, що орган не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом.

Лист відповідача від 11.07.2018 №О-1374/0-2709/0/18-18у відповідь на заяву ОСОБА_1 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 2,0 га за своїм змістом та формою не може вважатись відмовою у розумінні частини сьомої статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 806/2208/17 (К/9901/4400/17).

Щодо покликання апелянта на втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження відповідача, то суд апеляційної інстанції не бере такі до уваги, з огляду на наступне.

Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.

У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.

Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що розглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, отже зазначені повноваження не є дискреційними, а тому такі доводи апеляційної скарги, суд апеляційної скарги відхиляє.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, способом захисту прав особи від протиправної бездіяльності, є визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, тобто дії, які він повинен вчинити за законом.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки відповідач не прийняв жодного з тих рішень, які передбачені статтею 118 ЗК України, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання ГУДержгеокадастру у Закарпатській області прийняти відповідне рішення, тобто рішення про затвердження або відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

Також суд апеляційної інстанції звертає увагу, що в матеріалах справи наявні докази, які були досліджені судом, які свідчать про наявність можливості у суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення.

Враховуючи наведене, правильним є висновок суду першої інстанції, що порушене право позивача може бути поновлено шляхом зобов`язання ГУ Держгеокадастру у Закарпатській області повторно розглянути, згідно порядку, який передбачений статтею 118 ЗК України, клопотання від 19.06.2018 року (вхідна реєстрація від 19.06.2018 №0-1374/0/17-18) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для надання у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, яка розташована за межами населеного пункту на території Кам`яницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області з врахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Загалом оцінюючи наведені апелянтом доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені в позовній заяві, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».

Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб («Бейелер проти Італії» № 33202/96, «Москаль проти Польщі» № 10373/05).

Також, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» № 30985/96).

Апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Згідно приписів статті 139 КАС України підстав для стягнення судових витрат не має.

Відповідно до пункту першого статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 05 березня 2019 року у справі № 0740/1066/18 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання до Верховного Суду касаційної скарги.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді О. І. Довга
І. І. Запотічний
Повне судове рішення складено 25.07.2019