Справа № 520/3713/19
Суддя: Рубан В.В.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2019 р. № 520/3713/19

Суддя Харківського окружного адміністративного суду Рубан В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (61050, м.Харків, м-н Героїв Небесної Сотні, 36, корп. 2, ) про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області, в якому просить суд:

- визнати рішення Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області від 08.04.2019 р. за вих. № 06-16/864/19 і відповідні дії по відмові у перерахунку і доплаті позивачу заборгованості по виплаті суддівської винагороди за період з 1 січня 2011 року по дату виходу у відставку, тобто по 1 серпня 2018 р. - незаконними;

- зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Харківській області перерахувати і доплатити позивачу заборгованість по виплаті суддівської винагороди за період з 1 січня 2011 року по дату виходу у відставку, тобто по 1 серпня 2018 р., відповідно до положень частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно:з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат" та перерахувати заробітну плату відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 справа № 1-7/2018(4062/15) та відповідно до частини третьої статті 129 Закону № 2453 зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19 грудня 2013 року № 716- VII (далі - Закон № 716), посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджувався поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат", відповідно до частини другої статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області на користь позивача донараховану заборгованість по виплаті суддівської винагороди за період з 1 січня 2011 року по дату мого виходу у відставку, тобто по 1 серпня 2018 р.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області про перерахунок заробітної плати відповідно до Рішення КСУ у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 04.12.2018 року № 11-р/2018 справа № 1-7/2018(4062/15) та відповідно до частини третьої статті 129 закону № 2433 зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19.12.2013 року. 08.04.2019 року за вих. № 06-16/864/19 позивачем отримано відповідь про відмову у перерахунку суддівської винагороди. Вважаючи дії ТУ ДСА у харківській області протиправними, позивач оскаржив їх до суду.

Представником відповідача через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, у якому з позовними вимогами не погоджувався, зазначив, що рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-рп/2018 на спірні правовідносини не можуть вплинути, оскільки правовідносини, що стали предметом розгляду даної справи виникли до прийняття такого рішення, з огляду на викладене просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем через канцелярію суду надано відповідь на відзив, у якій він підтримав, заявлену у позовній заяві правову позицію.

Оцінивши повідомлені позивачем обставини, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 04.04.2019 р, ОСОБА_1 звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області із заявою про здійснення перерахунку заробітної плати відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 справа № 1- 7/2018(4062/15) та відповідно до частини третьої статті 129 Закону № 2453 зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19 грудня 2013 року № 716- VI.

Суддівську винагороду просив донарахувати відповідно до вказаного Рішення Конституційного суду України від 4 грудня 2018 року у період з 1 січня 2011 року по дату виходу судді у відставку, тобто по 1 серпня 2018 р., відповідно до частини другої статті 625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

08.04.2019р. за вих. № 06-16/864/19 позивачем отримано відповідь про відмову у здійсненні перерахунку суддівської винагороди із посиланням на те, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Вважаючи таку відмову неправомірною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

По суті спірних правовідносин, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішенням Конституційного суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», визнано таким , що не відповідає Конституції України, положення частини третьої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 № 192-УІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд».

За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно- правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Суд зазначає, що положення ч. 3, 10 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-УІ у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-УІІІ, які визнані неконституційними, на момент виникнення спірних правовідносин не були визнанні такими, що не відповідають Конституції України, а тому підлягають застосуванню у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституцій] шм Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю. У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-ІУ (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність".

Отже, на думку суду, за змістом статті 152 Конституції України, вказане рішення Конституційного Суду України змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

У відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-рп/2018 справа №1-7/2018(4062/15) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» і втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином дія частини третьої статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-/ТІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» втратила чинність 4 грудня 2018 року.

За таких обставин, суд доходить висновку, що Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-рп/2018 на спірні правовідносини не впливає, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.

Аналогічний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області щодо відмови позивачу у перерахуванні та доплаті суддівської винагороди за період з 01.01.2011 по 01.08.2018 правомірними та такими, що не суперечать чинному законодавству України, а отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 246, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області (61050, м.Харків, м-н Героїв Небесної Сотні, 36, корп. 2, ) про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Рубан В.В.