Справа № 160/3350/19
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2019 року Справа № 160/3350/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіГорбалінського В.В.
за участі секретаря судового засіданняСітайло О.В.
представник позивача представник відповідача Шипіленко Р.О. Свида Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відповідача 1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області; Відповідач 2: Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправними дій, рішень суб`єкта владних повноважень, -
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області (далі - відповідач-1), Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (далі - відповідач-2), в якій позивач просить, з урахуванням заяви про зміну предмету позову:
- визнати протиправними дії Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо збору інформації стосовно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та його господарської діяльності;
- визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН1174/249/АВ/ТД-ФС/244 від 21.03.2019 року;
- визнати протиправним та скасувати припис про усунення виявлених порушень № ДН 1174/246/АВ/П від 20.03.2019 року.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що дії Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України вчинені поза межами наданих повноважень, з використанням незаконних даних і відомостей. Окремо позивач зазначає, що дії та рішення Головного управління Держпраці в Дніпропетровській області у вигляді припису про усунення виявлених порушень № ДН 1174/246/АВ/П від 20.03.2019 року та постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН 1174/249/АВ/ТД-ФС/244 від 21.03.2019 року є протиправними, та такими, що не грунтуються на вимогах чинного законодавства.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2019 року відкрито провадження у адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
15.05.2019 року на адресу суду від відповідача-2 - Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що, до УЗЕ в Дніпропетровській області 03.01.2019 року за вхідним номером АН-1 надійшло анонімне звернення про можливе порушення законодавства про працю з боку ФОП ОСОБА_1 .
Як вказує відповідач, у анонімному зверненні вказувались конкретні дані, які могли бути перевірені, а тому на підставі наданих чинним законодавством повноваженнях було прийнято рішення про відвідування зазначених у зверненні салонів краси.
20.05.2019 року до суду від відповідача-1 - Головного управління Держпраці в Дніпропетровській області надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на те, що оскаржувані припис та постанова прийняті правомірно, оскільки проведення інспекційного відвідування здійснювалось у спосіб, визначений чинним законодавством України. При цьому, під час інспекційного відвідування було виявлено та зафіксовано в акті інспекційного відвідування порушення позивачем вимог законодавства про працю, зокрема, ч. 1 ст. 24 КЗпП України, а саме допущення працівників до роботи без укладених трудових договорів, оформлених наказами чи розпорядженнями та відповідного, обов`язкового повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань формування державної політики з адміністрування ЄСВ на загальнообов`язкове державне соціальне страхування «Про прийняття працівника на роботу» в порядку, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 року № 413.
28.05.2019 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на письмовий відзив, що міститься в матеріалах справи, у зв`язку з чим у задоволенні позовної заяви просив відмовити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу від 21.02.2019 року № 227-і та направлення на проведення контрольного заходу від 21.02.2019 року у період за 22.02.2019 року по 25.02.2019 року інспекторами праці проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 .
За наслідками інспекційного відвідування складено Акт № ДН1174/249/АВ від 25.02.2019 року, яким встановлено порушення ч. 3 ст. 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).
20.03.2019 року на підставі Акту № ДН1174/249/АВ від 25.02.2019 року контролюючим органом винесено припис № ДН1174/246/АВ/П про усунення виявлених порушень.
При цьому, 21.03.2019 року на підставі Акту № ДН1174/249/АВ від 25.02.2019 року т.в.о. начальника Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області Катченко В.Є. прийнято постанову за № ДН1174/249/АВ/ТД-ФС/244 від 21.03.2019 року про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 у розмірі 751 140,00 грн.
Так, правомірність підстав, законність і обґрунтованість винесення припису про усунення виявлених порушень № ДН 1174/246/АВ/П від 20.03.2019 року та постанови № ДН1174/249/АВ/ТД-ФС/244 від 21.03.2019 року є предметом розгляду даної адміністративної справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Щодо оскаржуваної постанови № ДН1174/249/АВ/ТД-ФС/244 від 21.03.2019 року, суд вважає за необхідне зазначити про таке.
Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509 із наступними змінами та доповненнями (далі - Порядок № 509).
Пунктом 1 вказаного Порядку передбачено, що він визначає механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 КЗпП та частинами 2-7 статті 53 Закону України «Про зайнятість населення».
Згідно із пунктом 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками, керівниками виконавчих органів міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад та їх заступниками (далі - уповноважені посадові особи).
Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (пункт 3 Порядку № 509).
Пунктом 6 Порядку № 509 передбачено, що про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше, ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
Відповідно до приписів пункту 7 Порядку № 509 справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду.
Пунктом 6 Порядку № 509 передбачено п`ять способів письмового повідомлення про розгляд справи суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше, ніж за п`ять днів до дати розгляду:
1) рекомендованим листом;
5) шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.
При цьому суд звертає увагу на те, що у пункті 6 Порядку № 509 зазначено саме про повідомлення уповноваженими посадовими особами, а не про надіслання повідомлення суб`єктам господарювання та роботодавцям не пізніше, ніж за п`ять днів до дати розгляду їх справи.
Суд зазначає, що всі зазначені способи повідомлення про розгляд справи суб`єктів господарювання є однаково можливими для застосування уповноваженими посадовими особами, тобто рівнозначними, то і їх використання повинно тягнути за собою однакові наслідки для адресатів.
А тому, суд доходить висновку, що використання будь-якого із зазначених способів повинно мати наслідком доведення до відома / сповіщення суб`єктів господарювання та роботодавців про те, що розгляд їх справи буде здійснюватися не раніше п`яти днів від дня отримання такої інформації. Передбачення у Порядку № 509 вказаного строку, на переконання апеляційного суду, обумовлена необхідністю надання суб`єктам господарювання та роботодавцям можливості належним чином підготуватися до захисту своїх прав та у разі необхідності скористатися правом на отримання професійної правничої допомоги.
Окрім того, виходячи із приписів пункту 7 Порядку № 509, за загальним правилом справа повинна розглядатися за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Уповноважена посадова особа вправі розпочати розгляд справи про накладення штрафу за умови встановлення факту повідомлення суб`єкта господарювання чи роботодавця про розгляд справи не пізніше ніж за п`ять днів до дати такого розгляду у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509. Можливість розгляду справи без їх участі чітко обмежена наявністю інформації про повідомлення вказаних осіб відповідно до пункту 6 Порядку № 509 та відсутністю обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи.
Однак, як вбачається з матеріалів справи та не спростовується відповідачем, у повноважної особи відповідача станом на час прийняття оскаржуваної постанови були відсутні відомості про належне повідомлення позивача у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509, оскільки саме лише скерування відповідного листа не може свідчити про доведення до відома позивача про розгляд його справи не пізніше ніж за п`ять днів до дати такого розгляду.
Той факт, що фактичне одержання надісланого відповідачем повідомлення про розгляд справи не залежить від ГУ Держпраці та знаходиться поза межами його компетенції не звільняє його від виконання обов`язку повідомити суб`єкта господарювання чи роботодавця про розгляд справи не пізніше ніж за п`ять днів до дати такого розгляду у один із способів, що передбачений пунктом 6 Порядку № 509. При цьому суд наголошує на тому, що обраний відповідачем спосіб повідомлення позивача не є єдино можливим, а його використання не виключає можливості паралельного використання будь-якого іншого із передбачених пунктом 6 Порядку № 509 з метою належного доведення до відома позивача інформації про розгляд його справи.
Отже, ключовим правовим питанням у справі є застосування п. 6 Порядку № 509, а саме зміст обов`язку державного органу повідомляти особу, яка притягується до відповідальності, про час та місце розгляду справи, а також правові наслідки неповідомлення.
Відповідно до п. 9 ч.2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення.
Суд звертає увагу на те, що штраф у розмірі 751 140,00 грн., який було застосовано до позивача, є суттєвим.
Особі, до якої застосовуються такі суттєві санкції відповідальності, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь в засіданні, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.
Відтак, таке тлумачення п. 6 Порядку № 509 відповідає завданням адміністративного судочинства та принципу верховенства права, оскільки має наслідком більш ефективний захист права та інтереси фізичних та юридичних осіб.
Таким чином відповідач не довів, що про час розгляду справи про накладення штрафу позивач був інформований належним чином. За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова про накладення штрафу є протиправною.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 12.06.2019 року за №813/3415/18.
Щодо визнання протиправним та скасування припису про усунення виявлених порушень № ДН 1174/246/АВ/П від 20.03.2019 року, суд зазначає про таке.
Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.
Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.
При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.
Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.
Як вбачається з матеріалів справи, 08.01.2019 року між позивачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договори про надання послуг.
Зі змісту договорів встановлено, що умови всіх договорі ідентичні.
Пунктом 1.1 розділу 1 «Предмет договору» договорів про надання послуг зазначено про те, що виконавець зобов`язується за завданням Замовника надавати послуги з обліку клієнтів (що надалі іменується - послуги).
Пунктом 2.1 розділу 2 «Порядок надання послуг» договорів про надання послуг зазначено про те, що надання послуг здійснюється за зверненням Замовника чи за його попередньою заявкою. Послуги надаються Замовнику згідно з вимогами нормативних документів та за умовами договору.
Відповідно до пункту 2.2 розділу 2 «Порядок надання послуг» договорів про надання послуг у відповідності до умов дійсного Договору Виконавець приступає до надання послуг після звернення Замовника.
Відповідно до пункту 2.3 розділу 2 «Порядок надання послуг» договорів про надання послуг послуги надаються на підставі дійсного договору згідно усної чи письмової заявки Замовника та у відповідності до чинного законодавства України.
Відповідно до пункту 2.4 розділу 2 «Порядок надання послуг» договорів про надання послуг в підтвердження обсягів та вартості наданих послуг Виконавцем, складається акт наданих послуг з зазначенням переліку та обсягів наданих послуг з зазначенням дати складання такого акту.
Відповідно до пункту 2.5 розділу 2 «Порядок надання послуг» договорів про надання послуг прийом - передача наданих послуг, щомісячно або щоквартально, оформлюється Сторонами шляхом підписання Акта наданих послуг, який складається у 2-х примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному примірнику для кожної із Сторін.
Пунктом 3.1 розділу 3 «Ціна договору та порядок розрахунків» договорів про надання послуг зазначено про те, що сума цього Договору за виконання послуги згідно умов цього договору становить суму усіх Актів наданих послуг.
Пунктом 5.1 розділу 5 «Права та обов`язки сторін» договорів про надання послуг зазначено про те, що відповідно цього договору Виконавець зобов`язаний своєчасно та якісно надавати послуги, які є предметом цього договору.
Відповідно до пункту 7.2 розділу 7 «Особливі умови» договорів про надання послуг даний договір вважається укладеним з моменту його підписання та у будь - якому випадку до повного надання всіх зобов`язань обома сторонами.
Отже, предметом укладених договорів є процес праці, а не її кінцевий результат, а виконавець повинен був виконувати систематично певні трудові функції на підприємстві відповідно до визначеного виду виконуваної роботи, у встановлений строк, що відповідає ознакам трудового договору.
Також, суд звертає увагу, що за цивільно-правовим договором виконавець не підпорядковується трудовому розпорядку, сам організовує свій робочій процес, роботу виконує на власний ризик та розсуд, в той час як за трудовим договором зобов`язаний підпорядковуватись трудовому розпорядку, та посадовим особам підприємства.
Між тим, як вбачається зі змісту договорів про надання послуг, працівники самостійно не організовували роботу, виконували її не на власний ризик та розсуд, а підпорядковувались безпосередньо умовам Замовника.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у межах спірних правовідносин позивачем не дотримано вимог статті 24 КЗпП України в частині обов`язкового укладання трудових договорів у письмовій формі шляхом укладення договору (контракту), або видання наказу, або розпорядження та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а тому оскаржуваний припис є законним, обґрунтованим та підлягає виконанню.
Щодо визнання протиправними дій Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України щодо збору інформації стосовно Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та його господарської діяльності, суд вказує наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, до Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України 03.01.2019 року на дійшло анонімне звернення за вх. Ан-1 про можливе порушення законодавства про працю ФОП ОСОБА_1 .
Так, судом встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіального органу Національної поліції» від 13.10. 2015 р. № 830, утворено, як юридичну особу публічного права Департамент захисту економіки (міжрегіональний територіальний орган Національної поліції). В свою чергу, Департаментом захисту економіки Національної поліції України було видано наказ від 16.11.2015 р. № 3, яким затверджено Положення про управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України. Відповідно до згаданого Положення, управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України (надалі - УЗЕ в Дніпропетровській області, управління) є структурним (відокремленим) підрозділом Департаменту захисту економіки Національної поліції України.
Управління відповідно до покладених на нього завдань взаємодіє із органами та підрозділами Національної поліції України, іншими органами державної влади, підприємствами, установами, організаціями, у тому числі громадськими, а також у межах компетенції з правоохоронними органами іноземних держав і міжнародними організаціями у вирішенні питань боротьби зі злочинністю.
Управління відповідно до компетенції має права, передбачені Кримінальним процесуальним кодексом України, Кодексом України про адміністративні правопорушення, Законами України «Про Національну поліцію», «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю», «Про запобігання корупції» та іншими нормативно-правовими актами.
Пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Положення про Національну поліцію» від 28.10.2015 р. № 877 також передбачено, що Національна поліція відповідно до покладених на неї завдань провадить превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень.
Отже, суд зазначає, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку, охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, а також протидії злочинності вживає заходів реагування,які визначені законом.
Статтею 31 Закону України «Про Національну поліцію» визначено превентивні поліцейські заходи, серед яких встановлено такий захід як опитування особи.
Статтею 33 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено, що поліцейський може опитати особу, якщо існує достатньо підстав вважати, що вона володіє інформацією, необхідною для виконання поліцейських повноважень.
Зважаючи на той факт, що у зверненні містились відомості, які могли бути перевірені (адреси розташування об`єктів та назва суб`єкту господарювання), правоохоронним органом було прийнято рішення про відвідування, вказаних у звернені, об`єктів.
Зібрана інформація, в порядку взаємодії з органами державної влади, була направлена до Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області для вирішення питання в межах компетенції останнього.
Таким чином, враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про правомірність та законність дій Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, який діяв у спосіб та в межах встановлених чинним законодавством.
В силу вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно ч. 2 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, судові витрати, підлягають розподілу між сторонами пропорційно до розміру задоволених позивних вимог.
Керуючись статтями 73, 77, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Позовну заяву Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Відповідача 1: Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області; Відповідач 2: Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України про визнання протиправними дій, рішень суб`єкта владних повноважень - задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДН1174/249/АВ/ТД-ФС/244 від 21.03.2019 року.
В задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дії Управління захисту економіки в Дніпропетровській області Департаменту захисту економіки Національної поліції України, вчинені 09.01.2019 року під час розгляду звернення АН-1 від 03.01.2019 року та наслідком яких став лист Управління захисту економіки в Дніпропетровськй області Департаменту захисту економіки національної поліції України від 24.01.2019 № Ан-1 та визанння протиправним та скасування припису про усунення виявлених порушень № ДН 1174/246/АВ/П від 20.03.2019 року - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 087,70 грн.
Відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Згідно ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.
Статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, проте, відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Повний текст рішення суду складений 27 червня 2019 року.
Суддя В.В. Горбалінський