Справа № 400/492/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/492/19
Головуючий в 1 інстанції: Лісовська Н. В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О.О.,

- Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року, прийняте у складі суду судді: Лісовська Н.В. в місті Миколаїв по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій щодо відмови у переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугою років та зобов`язання перевести пенсію по інвалідності на пенсію за вислугою років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (далі - Закон № 2262) у редакції, чинній на час призначення позивача на посаду - 21.08.1996 р.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, а потім - в поліції, з якої звільнений через хворобу. На час розгляду справи позивач отримує пенсію по інвалідності відповідно до Закону № 2262. У січні 2019 р. позивач звернувся до відповідача з питання переведення пенсії, призначеної в зв`язку з інвалідністю, на пенсію за вислугою років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону №2262 у редакції на час призначення позивача на посаду. Відповідач протиправно відмовив у переведенні пенсії. Розпочинаючи службу в правоохоронних органах у 1996 р., позивач виправдано очікував на майбутнє призначення пенсії за вислугою років зі стажем роботи не менше 20 років, а позбавлення його такого права вважає протиправним.

22.07.2019 року до П`ятого апеляційного адміністративного суду було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року є законним та обґрунтованим, а вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Свої доводи відповідач обґрунтовує тим, що позивач, як особа, що проходила службу в поліції, має право на призначення пенсії за вислугу років за умови наявності в нього на день звільнення вислуги 23 календарних років та 6 місяців і більше. Позивач на день звільнення має вислугу в календарному обчисленні - 21 рік 3 місяці 9 днів, що є не достатнім для отримання права на отримання пенсії за вислугу років. Відповідач зауважує, що вимоги позивача про застосування при переведенні з одного виду пенсії на інший редакції Закону № 2262, чинній на час призначення Позивача на посаду є безпідставною, оскільки на момент звернення Позивача із заявою про переведення із пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років дана редакція втратила чинність.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ, а потім - в поліції (а.с. 8-9).

Наказом від 27.11.2018 р. №301 о/с позивача звільнено зі служби в поліції з 30.11.2017 р. за ст. 77 ч. 1 п. 2 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу) (а.с. 10). На день звільнення вислуга років позивача в календарному обчисленні складала 21 рік 3 місяці 9 днів.

У січні 2018 р. позивачу встановлена третя група інвалідності по захворюванню, пов`язаному з проходженням служби, на строк до 01.01.2019 р. (а.с. 11). В подальшому інвалідність продовжена на строк до 01.01.2020 р. (а.с. 12).

З 01.12.2017 р. позивачу призначена пенсія по інвалідності ІІІ групи відповідно до Закону №2262.

28.01.2019 р. позивач звернувся до відповідача з заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугою років (а.с. 13).

Листом від 11.02.2019 р. відповідач відмовив у задоволенні заяви позивача, посилаючись на відсутність у нього права на призначення пенсії за вислугу років у зв`язку з відсутністю необхідної календарної вислуги років на день звільнення (23 роки та 6 місяців) (а.с. 14).

Не погоджуючись з відмовою відповідача, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач на день звільнення зі служби в поліції не має вислуги років у календарному вирахуванні 23 роки та 6 місяців і більше, відповідач правомірно відмовив йому в переведенні на пенсію за вислугою років.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини щодо призначання пенсії за вислугу років військовослужбовцям та особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їх сімей регулюються Законом №2262 та постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».

Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-XII (далі - Закон №2262) визначає умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону №2262-ХІІ особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» №3668-VІ від 08.07.2011 внесено зміни, в п. «а» ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Згідно з п. «а» ч. 1 ст. 12 Закону №2262 (в редакції на момент звернення позивача з питання переведення на інший вид пенсії), пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д», «ж» ст. 1-2 цього Закону незалежно від віку, якщо вони звільненні зі служби: з 1 жовтня 2017 р. по 30 вересня 2018 р. і на день звільнення мають вислугу 23 календарних роки та 6 місяців і більше.

Відповідно до статті 17-1 Закону № 2262-XII, порядок обчислення вислуги років та визначення пільгових умов призначення пенсій особам, які мають право на пенсію за цим Законом, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, та не спростовується позивачем, позивач на день звільнення має вислугу в календарному обчисленні - 21 рік 3 місяці 9 днів (а.с. 10).

Суд виходить з того, що вислуга років - це особливий вид спеціального стажу окремих категорій працівників, який передбачає пільгове пенсійне забезпечення у зв`язку з утратою професійної працездатності й виходом на пенсію до настання віку, який дає прав на пенсію за віком.

Діючим законодавством передбачено чотири категорії працівників, які мають право не пенсію за вислугу років: - військовослужбовці, службовці та працівники органів внутрішніх справ; - працівники цивільної авіації та льотно-випробувального складу; - державні службовці, судді, працівники прокуратури і митних органів; - окремі категорії працівників та спеціалістів інших галузей народного господарства.

Працівникам органів внутрішніх справ та поліції пенсія призначається за наявності певної вислуги років служби, зазвичай незалежно від віку, інколи - в сукупності з віком та іншими обставинами.

Важливою умовою для призначення пенсії за вислугу років є певний стаж роботи за спеціальністю. Однак умови призначення пенсії за вислугу років неоднакові. В одних випадках вони призначаються незалежно від віку, в інших - встановлюється вік і стаж. Тривалість стажу роботи розраховується з урахуванням загальної тривалості роботи в календарному вирахуванні або загальній тривалості роботи в пільговому вирахуванні.

Отже, колегія суддів наголошує на тому, що визначаючи умови призначення пенсій за вислугу років, законодавець визначає порядок розрахунку стажу роботи: в календарному чи в пільговому вирахуванні.

Оскільки позивач на день звільнення зі служби в поліції не має вислуги років у календарному вирахуванні 23 роки та 6 місяців і більше, відповідач правомірно відмовив йому в переведенні на пенсію за вислугою років.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 (справа №725/1959/17) та від 22.11.2018 (справа № 161/4876/17), в яких Верховний Суд зазначив, що в Законі України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб не вказано, що пенсію за вислугу років можна призначати особам при наявності 23 років вислуги, обчисленої на пільгових умовах; вказаним Законом чітко передбачено, що пенсія за вислугу років призначається при наявності 23 років, та міститься виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Таким чином, враховуючи зазначені приписи чинного законодавства та позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії за вислугою років з урахуванням пільгової вислуги років, оскільки позивач не має встановленої пунктом а частини першої статті 12 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб календарної вислуги років.

Доводи апелянта щодо необхідності застосування редакції Закону №2262 станом на дату призначення його на посаду - 21.08.1996 р., колегія суддів вважає безпідставними.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

При цьому колегія суддів також враховує положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до яких суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Так, відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини у пункті 32 рішення по справі "Стреч проти Сполучного Королівства" (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що на час звернення із заявою про призначення пенсії 28.01.2019 р. позивач не мав спеціального стажу 23 роки і 6 місяців в органах внутрішніх справ.

Отже, в такій ситуації призначення пенсії ОСОБА_1 не може розглядатися як право власності в розумінні "виправданих очікувань" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законних сподівань" отримання права власності в розумінні вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно" відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окрім цього, Конституційний Суд України у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

Таким чином, доводи апелянта в цій частині є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки у спірних правовідносинах відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження йому надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко