Справа № 300/756/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6396/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М., Гінди О.М.

за участі секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року (суддя Чуприна О.В., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобов`язання до їх вчинення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 08.04.2019 звернувся до суду з позовом до Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області, у якому просив: визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у зарахуванні в пільговому обчисленні періоду проходження військової служби з 14.11.1977 по 11.11.1979 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, із розрахунку один рік за один рік і шість місяців стажу; зобов`язати зарахувати в пільговому обчисленні до стажу роботи період проходження військової служби з 14.11.1977 по 11.11.1979 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі із розрахунку один рік за один рік і шість місяців стажу роботи та провести перерахунок пенсії із врахуванням стажу в пільговому обчисленні з дня призначення пенсії з 21.10.2010. В обґрунтування позовних вимог вказує, щодії Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду УкраїниІвано-Франківської області є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем представлені всі необхідні документи для зарахування до страхового стажу у пільговому обчисленні періоду проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, а також таке зарахування передбачено законодавством. Таким чином, позивач вважає, що наявні всі правові підстави для зарахування до страхового стажу у пільговому обчислення періоду проходження ним військової служби з 14.11.1977 по 11.11.1979 із розрахунку один рік за один рік і шість місяців.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року у справі №300/756/19 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Відповідач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 з 21.10.2010 перебуває на обліку у Надвірнянському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Івано-Франківської області та отримує пенсію за вислугу років, як працівник охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується протоколом від 19.11.2010 № 2323.

Згідно запису №2 у трудовій книжці позивача від 02.08.1977, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_1 з 04.11.1977 звільнений з посади медсестри приймального покою райтубдиспансеру в с. Кремінці, у зв`язку з призивом на військову службу в ряди Радянської армії.

Відповідно до архівної довідки від 01.10.2018 за №2/249583, виданої Центральним архівом Міністерства оборони Російської Федерації, ОСОБА_1 зарахований у списки особового складу військової частини НОМЕР_1 , як військовослужбовець, з 21.11.1977 по 15.11.1979.

Також в матеріалах справи міститься архівна довідка №2/271190, яка видана Центральним архівом Міністерства оборони Російської Федерації у грудні 2018 року, про те, що військова частина НОМЕР_1 в період з 1977 по 1979 дислокувалась у м. Северодвинськ Архангельської області.

При призначенні у 2010 році ОСОБА_1 пенсії, враховано до його страхового стажу період проходження військової служби з 14.11.1977 по 11.11.1979 в одинарному розмірі.

Позивач, вважаючи, що період проходження ним військової служби з 14.11.1977 по 11.11.1979 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі повинен бути зарахований до страхового стажу у пільговому обчисленні, виходячи із розрахунку один рік за один рік і шість місяців, звернувся 22.02.2019 до Надвірнянського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області із відповідною заявою.

Відповідач, листом від 11.03.2019 №47/Б-15 повідомив позивача про відсутність правових підстав для зарахування у пільговому обчисленні до страхового стажу періоду проходження військової служби в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, оскільки служба в армії при призначенні пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в пільговому обчисленні не зараховуються. Разом з тим, відповідач вказав, що пільгове обчислення стажу роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, проводиться з 01.03.1960 по 01.01.1991 у півтора кратному розмірі на підставі відповідних документів, за умови укладення строкових трудових договорів на відповідний термін.

Не погоджуючись із відмовою у зарахуванні до страхового стажу в пільговому обчисленні періоду проходження військової служби з 14.11.1977 по 11.11.1979 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі із розрахунку один рік за один рік і шість місяців, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Рішення суду першої інстанції мотивоване безпідставністю позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV).

Соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки гарантує Закон України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІI).

Відповідно до статті 2 цього Закону одним із видів державних пенсій є пенсія за вислугу років.

Статтею 51 Закону №1788-ХІI передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 21.10.2010 призначено пенсію за вислугу років, як працівнику охорони здоров`я відповідно до Законів №1058-IV, №1788-ХІI, на підтвердження чого в матеріалах справи міститься протокол від 19.11.2010 № 2323.

За змістом абзацу 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Згідно абзацу 9 частини 3 статті 24 цього ж Закону страховий стаж враховується в одинарному розмірі, крім випадків, передбачених цим Законом.

Частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.

Пільговий порядок обчислення стажу роботи, передбачений законодавством, що діяло раніше, за період з 1 січня 2004 року застосовується виключно в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах та за вислугу років (абзац 3 частини 4 статті 24 вказаного Закону). До стажу роботи відповідно до пункту «в» частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІI зараховується також військова служба та перебування в партизанських загонах і з`єднаннях, служба в органах державної безпеки, внутрішніх справ та Національної поліції, незалежно від місця проходження служби.

Статтею 62 Закону України №1788-ХІI встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

У трудовій книжці ОСОБА_1 від 02.08.1977 міститься запис про звільнення його 04.11.1997 з посади медсестри приймального покою райтубдиспансеру в с. Кремінці, у зв`язку із призивом на військову службу в ряди Радянської армії. Окрім того, період проходження позивачем військової служби з 14.11.1977 по 15.11.1979 у м. Северодвинськ Архангельської області, підтверджується також архівною довідкою від 01.10.2018 №2/249583 та архівною довідкою №2/271190.

Суд зазначає про відсутність спору між позивачем та відповідачем з приводу проходження останнім військової служби в даний період у м. Северодвинськ Архангельської області.

Однак, позивач вказує на протиправну відмову відповідача у зарахування до страхового стажу вказаного періоду проходження військової служби саме у півтора кратному розмірі, при цьому посилається на пункт 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV, а також на законодавство, яке передбачало пільги для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Відповідно до пункту 5 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Підпунктом «д» пункту 5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в умовах та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей держави, на умовах укладених ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк більше 5-років, а на островах Північного Льодовитого океану два роки, надавати додаткові наступні пільги: зарахувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності.

Відповідно до пункту 3 Постанови Ради Міністрів СРСР від 10.02.1960 №148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР» від 10.02.1960 «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» зарахування одного року роботи за один рік та шість місяців запроваджено з 01.03.1960.

Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» скорочено тривалість трудового договору, що надає право на отримання пільг, передбачених пунктом 5 вищезгаданого Указу Президії Верховної Ради СРСР з п`яти до трьох років.

Перелік районів Крайньої Півночі і місцевостей, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на яких розповсюджується дія Указів Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року, визначений Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1967 року №1029. Вказаним Переліком, Архангельську область Ненецкий автономний округ і місто Северодвинськ з територією, який знаходиться в адміністративному підпорядкуванні Севередвинської міської Ради народних депутатів, віднесено до складу районів Крайньої Півночі.

Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 за №22-1 встановлено перелік документів, які додаються до заяви про призначення пенсії за віком, серед яких, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року за №637. За період роботи до 1 січня 1991 року на Крайній Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген надаються договори або інші документи, що підтверджують право працівника на пільги, передбачені для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі чи місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Вказані документи згідно з пунктом 2.7 коментованого Порядку додаються також до заяви про перерахунок пенсії, у випадках, які спричиняють, зокрема, збільшення розміру пенсії.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», згідно з пунктом 1 якого основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Системний аналіз вказаних законодавчих положень дозволяє суду дійти висновку, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, до 1 січня 1991 року повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 7 червня 2018 року (справа №173/637/17) і від 7 лютого 2018 року (справа №590/871/17).

Проте, суд першої інстанції цілком обґрунтовано звернув увагу на ту обставину, що слід відрізняти порядок та умови зарахування в пільговому обчисленні стажу для робітників, які переводились, направлялися або запрошувались на роботу в райони Крайньої Півночі та місцевості, прирівняні до районів Крайньої Півночі з інших місцевостей держави, від умов зарахування в пільговому обчисленні стажу військовослужбовцям, які проходили військову службу у вказаних районах.

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Аналогічні норми стосовно зарахування до стажу часу проходження військової служби кореспондуються в абзаці 2 пункту 1 статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII.

Період проходження військової служби, що зараховується до вислуги років, зокрема, на пільгових умовах, визначається постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393, прийнятою відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно з цим порядком до вислуги років зараховується дійсна військова служба у Радянській Армії, яка відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалась до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, і її обчислення (у тому числі на пільгових умовах) має здійснюватися у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо постановою не передбачено більш пільгових умов (абзац 9 пункту 1 Постанови № 393).

Частиною 1 статті 52 Закону СРСР від 14 липня 1956 року «Про державні пенсії» визначено, що пенсійне забезпечення генералів, адміралів, офіцерів, військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу надстрокової служби і прирівняних до них осіб, а також пенсійне забезпечення їх сімей, здійснюється в порядку і розмірах, встановлених Радою Міністрів СРСР.

Питання обчислення стажу роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до цих районів, було врегульовано Положенням про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР від 3 серпня 1972 року №590, Указами Президії Верховної Ради СРСР від 1 серпня 1945 року «Про пільги для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі», від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі і місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» та Інструкцією про порядок надання пільг, затвердженою постановою Держкомпраці і Президії ВЦРПС від 16 грудня 1967 року №530/П-28.

Пунктом 6 Постанови №590 передбачалося, що пенсійне забезпечення генералів, адміралів, офіцерів, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби, осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, а також пенсійне забезпечення сімей цих осіб здійснюється в порядку і розмірах, що встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Постановою Ради Міністрів СРСР від 10 листопада 1982 року №986 з метою усунення множинності нормативних актів про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби і їх сімей, спрощення порядку обчислення їм пенсій і відповідно до статті 52 Закону СРСР «Про державні пенсії» затверджено «Положення про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців надстрокової служби та їх сімей», відповідно до якого особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам і військовослужбовцям надстрокової служби, звільненим з діючої військової служби, можуть призначатися пенсії за вислугу років чи по інвалідності, а в разі одночасного виникнення права на декілька видів пенсій, пенсія по старості призначається відповідно до вимог Закону СРСР «Про державні пенсії». Пунктом 55 цього ж Положення встановлено, що окремі періоди служби при обчисленні вислуги років для призначення пенсій зараховуються на пільгових умовах.

Таким чином, як законодавство колишнього СРСР до 1 січня 1991 року, так і законодавство України, чинне на час виникнення спірних відносин, передбачали і передбачають пільгове (кратне) обчислення періоду проходження особами військової служби в районах Крайньої Півночі колишнього СРСР.

Аналогічна позиція висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постановах від 9 грудня 2014 року (справа № 21-406а14), від 23 червня 2015 року (справа № 21-1000а15) та Вищим адміністративним судом України в рішенні від 31 жовтня 2017 року (справа №К/800/35329/17).

В той же час, як уже було зазначено вище, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина 4 статті 24 Закону №1058-IV).

На момент проходження ОСОБА_1 військової служби в період з 14.11.1977 по 15.11.1979 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, був чинний Закон СРСР від 12.10.1967 №1950-VII «Про загальний військовий обов`язок».

Відповідно до статті 4 Закону СРСР №1950-VII, Збройні Сили СРСР складаються з Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, прикордонних і внутрішніх військ.

Військова служба складається з дійсної військової служби і служби в запасі Збройних Сил СРСР (стаття 5 вказаного Закону).

За змістом статей 6, 8, 9 Закону СРСР №1950-VII громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменуються військовослужбовцями, а складаються в запасі - військовозобов`язаними. Військовослужбовці та військовозобов`язані поділяються на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад. Кожному військовослужбовцю і військовозобов`язаному присвоюється відповідне військове звання.

Час перебування громадян на військовій службі в рядах Збройних Сил СРСР зараховується в їхній трудовий стаж (стаття 78 вказаного Закону).

Суд констатує, що позивач призваний на дійсну військову службу зарахований, як військовослужбовець у списки особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка в період з 1977 по 1979 дислокувалась у м. Северодвинськ Архангельської області.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.1979 за №227, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу даної військової частини в запас.

Приписами частини 3 статті 81 Закону СРСР №1950-VII встановлено, що пенсійне забезпечення військовослужбовців та їх сімей здійснюється в порядку і розмірах, що встановлюються відповідними законами, а також постановами Ради Міністрів СРСР.

Так, Радою Міністрів СРСР прийнято Постанову від 25 березня 1968року№181 «Про зарахування солдатам, матросам, сержантам, старшинам і військовим будівельникам, звільненим у запас, періоду проходження дійсної строкової військової служби в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, в стаж роботи, що дає право на отримання пільг, встановлених за роботу у цих місцевостях».

Вказаною Постановою Ради Міністрів СРСР №181 передбачено, що солдатам, матросам, сержантам, старшинам і військовим будівельникам, звільненим, починаючи з 1968 року, з військової служби в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, час їх дійсної строкової військової служби (служби в військово-будівельних загонах) в цих районах і місцевостях зараховується до стажу роботи, що дає право на отримання пільг, передбачених Указами Президії Верховної Ради СРСР від 10 лютого 1960 року і від 26 вересня 1967 року, якщо вони не пізніше трьох місяців після звільнення з військової служби надійшли на роботу в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

З наведеного слідує, що особливою умовою для зарахування періоду проходження дійсної строкової військової служби в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, до стажу роботи, який дає право на отримання пільг встановлених за роботу у цих місцевостях, в тому числі обчислення такого періоду у півтора кратному розмірі, є працевлаштування, звільненого у запас військовослужбовця протягом трьох місяців після звільнення, на роботу в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.

Дослідивши матеріали адміністративного позову, в тому числі копію трудової книжки позивача, судом встановлено, що ОСОБА_1 після проходження військової служби, 07.02.1980 прийнятий на роботу у Микулинецьку середню школу на посаду медичної сестри. Виходячи із вказаного, можна дійти висновку про те, що позивач, після проходження військової служби повернувся на територію де проживав раніше до проходження такої служби і на протязі трьох місяців був працевлаштований у Микулинецьку середню школу. Тобто, ОСОБА_1 не був працевлаштований протягом трьох місяців після звільнення з військової служби, на роботу в районах Крайньої Півночі чи в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, як цього вимагали положення Постанови Ради Міністрів СРСР №181, для можливості обчислення періоду його проходження військової служби у півтора кратному розмірі та зарахування даного періоду в такому розмірі до страхового стажу.

В загальному копія трудової книжки за весь період роботи позивача не містить будь яких записів про прийняття його на роботу в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі. Позивачем також не подано суду жодного доказу на підтвердження обставини працевлаштування його на роботу в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, на протязі трьох місяців після звільнення з військової служби, після 15.11.1979.

Варто відзначити й те, що періоду проходження ОСОБА_1 військової служби (2 роки) не відповідає строку (3 роки), наявність якого може надавати право на отримання пільг, передбачених пунктом 5 вищезгаданого Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових підстав для зарахування в пільговому обчисленні періоду проходження військової служби з 14.11.1977 по 11.11.1979 в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, із розрахунку один рік за один рік і шість місяців до страхового стажу ОСОБА_1 .

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 13 травня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. М. Багрій
О. М. Гінда
Повне судове рішення складено 24 липня 2019 року.