Справа № 344/15833/17
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 рокуЛьвів№ СК-857/4615/18

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі №344/15833/17 (рішення ухвалено в м. Івано-Франківську, головуючий суддя Тимощук О.Л.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжки протиправною та зобов`язання оформити і видати бланк паспорта у формі паспортної книжки, з підстав неправомірної відмови суб`єкта владних повноважень,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 27.11.2017 звернулася в суд із адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області, в якому просила визнати протиправною бездіяльність Коломийського районного відділу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області щодо не оформлення паспорта громадянина України у формі паспортної книжки та зобов`язати відповідача оформити і видати бланк паспорта у формі паспортної книжки, з підстав неправомірної відмови суб`єкта владних повноважень.

В обгрунтування позову зазначає, що відповідачем протиправно не видано ОСОБА_2 паспорта громадянина України у вигляді книжечки. Відмова відповідача мотивована запровадженням внутрішніх паспортів виключно у формі картки, що містить безконтактний електронний носій. Проте, на думку позивача, чинним законодавством передбачено дві форми паспорта громадянина України: книжечка і картка.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною бездіяльність Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в особі Коломийського районного відділу щодо неоформлення паспорта громадянина України неповнолітньому ОСОБА_2 у формі паспортної книжечки. Зобов`язано Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області в особі Коломийського районного відділу оформити та видати паспорт громадянина України неповнолітньому ОСОБА_2 у формі паспортної книжечки, відповідно до Положення про паспорт громадянина України затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26 червня 1992 року № 2503-XII.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує, що судом залишено поза увагою питання щодо відповідності поданої заяви формі, встановленій чинним законодавством, оскільки ОСОБА_2 особисто не звертався до територіального підрозділу ДМС із заявою-анкетою про оформлення та видачу паспорта громадянина України та не подавав жодних документів, а подана колективна заява не може розглядатися як заява про оформлення паспорта у формі книжечки так як не відповідає вимогам і порядку подання, встановленому Положенням про паспорт громадянина України, затвердженим Постановою ВРУ від 28.06.2019 №2503-XII/

Апелянт також вказує, що запровадження нової форми паспорта у формі ID-картки не є обмеженням свободи особи на вираження своїх поглядів та переконань, не є втручанням в її особисте та сімейне життя, оскільки держава має право мати інформацію щодо своїх громадян для захисту суспільної безпеки і порядку.

Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що неповнолітній ОСОБА_2 та його батьки (законні представники) ОСОБА_3 , ОСОБА_1 24 жовтня 2017 року звернулися до начальника Коломийського районного відділу ДМС України в Івано-Франківській області із заявою, додавши дві фотокартки розміром 3,5 х 4,5 см, свідоцтво про народження, про оформлення бланку паспорта громадянина України без застосування Єдиного державного демографічного реєстру, та видачі ОСОБА_2 паспорта виключно у вигляді паспортної книжечки на підставі Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-ІІІ, форма якої не заборонена діючим законодавством України; проставлення відмітки реєстрації місця проживання в паспорті громадянина України без застосування засобів Єдиного державного демографічного реєстру та проведення реєстрацію громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи (а.с.12-13).

Листом №17/5893 від 17.11.2016 (а.с.14) Коломийським районним відділом Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області роз`яснено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 те, що діючим законодавством передбачено виготовлення паспорта громадянина України тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Не погоджуючись із такою відмовою відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням правової позиції викладеної в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в зразковій справі №806/3265/17 (Пз/9901/2/18) позбавлення особи можливості отримання паспорта у традиційній формі - у вигляді книжечки, і спричинені цим побоювання окремої суспільної групи, що отримання паспорта у вигляді ID-картки може спричинити шкоду приватному життю, становить втручання держави, яке не було необхідним у демократичному суспільстві, і воно є непропорційним цілям, які мали б бути досягнуті без покладення на особу такого особистого надмірного тягаря.

Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача в подальшому здійснити паспортний облік щодо ОСОБА_4 , за раніше встановленими формами: виключно за прізвищем, іменем та по батькові, то така є передчасною, оскільки жодні права позивача щодо паспортного обліку відповідачем наразі не порушені.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

За приписами ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Із зазначених конституційних норм, зокрема, випливає, що, встановлюючи ті чи інші правила поведінки, держава має в першу чергу дбати про потреби людей, утримуючись за можливості від встановлення таких правил, які негативно сприйматимуться тими чи іншими групами суспільства. Встановлення таких правил може бути виправдане тільки наявністю переважаючих суспільних інтересів, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, але і в цьому разі має бути дотриманий принцип пропорційності.

Стаття 21 Конституції України встановлює, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до статті 22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з частинами першою та другою статті 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частина друга статті 32 Конституції України встановлює, що не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до частини першої та другої статті 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Частиною першою статті 3 Закону України від 23.04.1991 № 987-XII «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання.

Згідно частини першої статті 1 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» № 5492-VI (далі - Закон № 5492-VI), суспільні відносини, пов`язані із збиранням, накопиченням, захистом, зберіганням, обліком, використанням і поширенням інформації Єдиного державного демографічного реєстру (далі - Реєстр), оформленням, видачею, обміном, пересиланням, вилученням, поверненням державі, визнанням недійсними та знищенням передбачених цим Законом документів, регулюються Конституцією України, міжнародними договорами України, цим та іншими законами України, а також прийнятими на їх виконання нормативно-правовими актами у сферах, де використовуються відповідні документи, що посвідчують особу, підтверджують громадянство України чи спеціальний статус особи.

Відповідно до п. ч. 1 ст. 13 Закону № 5492-VI, документи, оформлення яких передбачається цим Законом із застосуванням засобів Реєстру (далі - документи Реєстру), відповідно до їх функціонального призначення поділяються на: 1) документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, зокрема, документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України.

Відповідно до частини шостої статті 7 Закону № 5492-VI, забороняється вимагати від осіб та вносити до Реєстру інформацію, не передбачену цим Законом. Забороняється вимагати від осіб персональні дані, що свідчать про етнічне походження, расу, політичні, релігійні чи інші переконання, звинувачення у скоєнні злочину або засудження до кримінального покарання, а також дані щодо здоров`я або статевого життя. Окремі види даних про стан здоров`я та про засудження до кримінального покарання можуть вимагатися лише у разі, якщо вони є підставою для видачі документа, що посвідчує особу.

Згідно норм частини третьої статті 13 Закону № 5492-VI, паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний паспорт України, службовий паспорт України, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідчення особи без громадянства для виїзду за кордон, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, проїзний документ біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, проїзний документ особи, якій надано додатковий захист, картка мігранта містять безконтактний електронний носій.

Згідно ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 14 Закон № 5492-VI, форма кожного документа встановлюється цим Законом.

Документи залежно від змісту та обсягу інформації, яка вноситься до них, виготовляються у формі книжечки або картки, крім посвідчення на повернення в Україну, що виготовляється у формі буклета.

Документи у формі книжечки на всіх паперових сторінках та на верхній частині обкладинки повинні мати серію та номер документа, виконані за технологією лазерної перфорації.

Персоналізація документів у формі книжечки здійснюється за технологією лазерного гравіювання та лазерної перфорації. Персоналізація документів у формі картки виконується за технологією термодруку або лазерного гравіювання. Персоналізація документів здійснюється централізовано у Державному центрі персоналізації документів.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 5492-VI, бланки документів, якщо інше не визначено цим Законом, виготовляються за єдиними зразками та технічними описами, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Як встановлено частинами першою, четвертою, п`ятою статті 16 Закону № 5492-VI, оформлення, видача, обмін документів, їх пересилання, вилучення, повернення державі та знищення відбуваються в порядку, встановленому законодавством, якщо інше не передбачено цим Законом. Головний обчислювальний центр здійснює автоматизовану перевірку даних, отриманих з бази даних розпорядника Реєстру, формує набори даних та забезпечує виготовлення документів. За фактом виготовлення документа відомості про серію та номер документа, дату персоналізації, номер використаного бланка в електронній формі передаються ВІС відповідним уповноваженим суб`єктом.

Відповідно до частини сьомої статті 16 Закону № 5492-VI, уповноважений суб`єкт, якщо інше не передбачено цим Законом, має право відмовити заявникові у видачі документа виключно у разі, якщо: 1) за видачею документа звернувся заявник, який не досяг шістнадцятирічного віку, або представник особи, який не має документально підтверджених повноважень на отримання документа; 2) заявник вже отримав документ такого типу, який є дійсним на день звернення (крім випадків, зазначених у частині сьомій цієї статті); 3) заявник не подав усіх визначених законодавством документів, необхідних для оформлення і видачі документа; 4) дані, отримані з бази даних розпорядника Реєстру, не підтверджують інформацію, надану заявником. У рішенні про відмову у видачі документа, яке доводиться до відома заявника у порядку і строки, встановлені законодавством, мають зазначатися підстави для відмови. Особа має право звернутися до уповноваженого суб`єкта з повторною заявою у разі зміни або усунення обставин, через які їй було відмовлено у видачі документа. Рішення про відмову у видачі документа може бути оскаржено особою в адміністративному порядку або до суду.

Частини перша, друга, четверта статті 21 Закону № 5492-VI передбачають, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Кожен громадянин України, який досяг чотирнадцятирічного віку, зобов`язаний отримати паспорт громадянина України. Оформлення, видача, обмін паспорта громадянина України, його пересилання, вилучення, повернення державі та знищення здійснюються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Паспорт громадянина України виготовляється у формі картки, що містить безконтактний електронний носій.

Згідно частини сьомої статті 21 Закону № 5492-VI, до паспорта громадянина України вноситься така інформація: 1) назва держави; 2) назва документа; 3) ім`я особи; 4) стать; 5) громадянство; 6) дата народження; 7) унікальний номер запису в Реєстрі; 8) номер документа; 9) дата закінчення строку дії документа; 10) дата видачі документа; 11) уповноважений суб`єкт, що видав документ (код); 12) місце народження; 13) відцифрований образ обличчя особи; 14) відцифрований підпис особи; 15) податковий номер (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків) або повідомлення про відмову від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний контролюючий орган). У разі наявності повідомлення про відмову від реєстраційного номера облікової картки платника податків проставляється слово «відмова».

Пункти 1, 3, 5, 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-XII передбачають, що паспорт громадянина України є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України. Паспорт є дійсним для укладання цивільно-правових угод, здійснення банківських операцій, оформлення доручень іншим особам для представництва перед третьою особою лише на території України, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України. Бланки паспортів виготовляються у вигляді паспортної книжечки або паспортної картки за єдиними зразками, що затверджуються Кабінетом Міністрів України. Терміни запровадження паспортної картки визначаються Кабінетом Міністрів України у міру створення державної автоматизованої системи обліку населення. Паспортна книжечка являє собою зшиту в накидку нитками обрізну книжечку розміром 88х125 мм, що складається з обкладинки та 16 сторінок. Усі сторінки книжечки пронумеровані і на кожній з них зображено Державний герб України і перфоровано серію та номер паспорта. Термін дії паспорта, виготовленого у вигляді паспортної книжечки, не обмежується.

Спірні правовідносини сторін у цій справі виникли у зв`язку з відмовою у видачі ОСОБА_2 паспорта громадянина України у вигляді (формі) паспортної книжечки.

З матеріалів справи встановлено, що у жовтні 2017 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 разом з сином ОСОБА_2 звернулися до начальника Коломийського районного відділу ДМС України в Івано-Франківській області (а.с.12-13) із заявою про отримання паспорта громадянина України у формі книжечки, оскільки вони через свої релігійні переконання не хочуть, щоб вказаний документ позивачу оформляли засобами Реєстру.

Беручи до уваги суб`єктний склад спірних правовідносин, зміст позовних вимог та підстави позову (зокрема щодо релігійних переконань заявників та відмови від обробки персональних даних, а також про те, що чинне законодавство дозволяє отримати паспорт громадянина України у такому вигляді, як того просить позивач), а також правове регулювання правовідносин, з яких виник цей спір, є достатні підстави вважати, що ця справа відповідає ознакам, викладеним у рішенні Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи № Пз/9901/2/18 (№ 806/3265/17).

Зважаючи на положення статті 291 КАС України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 19.09.2018 у згаданій зразковій справі, є обов`язковим для судів при ухваленні рішень у типових справах.

Вирішуючи спір по суті, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що норми Закону № 5492-VI, на відміну від норм Положення про паспорт, не тільки звужують, але фактично скасовують право громадянина на отримання паспорта у вигляді паспортної книжечки без безконтактного електронного носія персональних даних, який містить кодування його прізвища, імені та по батькові, та залишають тільки право на отримання паспорта громадянина України, який містить безконтактний електронний носій. На думку Великої Палати Верховного Суду, це є безумовним порушенням вимог статті 22 Конституції України, яка забороняє при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також такий підхід не відповідає вимогам якості закону (тобто втручання не було «встановлене законом»), не було «необхідним у демократичному суспільстві» у тому сенсі, що воно було непропорційним цілям, які мали бути досягнуті, не покладаючи на особу особистий надмірний тягар. Зазначене допускає свавільне втручання у право на приватне життя у контексті неможливості реалізації права на власне ім`я.

При вирішенні спору Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що законодавець, приймаючи Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, спрямованих на лібералізацію Європейським Союзом візового режиму для України» від 14.07.2016 № 1474-VIII, яким внесено зміни до Закону № 5492-VI, не дотримав вимог, за якими такі зміни повинні бути зрозумілими та виконуваними, не мати подвійного тлумачення, не звужувати права громадян у спосіб, не передбачений Конституцією України, та не допускати жодної дискримінації залежно від часу виникнення правовідносин з отримання паспорта громадянина України.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.09.2018, будь-яке обмеження прав і свобод особи повинно бути чітким та законодавчо визначеним, однак таке обмеження, як неможливість отримання паспорта у формі книжечки, законодавством не передбачено.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що позовні вимоги у даній справі, судове рішення в якій є предметом апеляційного перегляду, аналогічні тим, що були предметом розгляду у зразковій справі, тому висновок суду першої інстанції про зобов`язання відповідача видати ОСОБА_2 паспорт у формі книжечки не викликає сумніву в своїй правильності.

Стосовно решти доводів апелянта колегія суддів враховує, що позивачці та її неповнолітньому сину відповідачем не було запропоновано бланку заяви для оформлення паспорта громадянина України у формі книжечки відповідно до Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України № 2503-ХІІ від 26.06.1992, що стало приводом для подання заяви з документами, яку апелянт не визнає як подану в належній формі, а тому твердження апелянта про те, що заява у довільній формі не є відповідною заявою для оформлення та видачі паспорта громадянина України, є безпідставними.

Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду у зразковій справі №806/3265/17, за матеріалами якої з аналогічних питань до органу державної міграційної служби подавалася заява довільної форми. При цьому, Верховним Судом після всебічного аналізу законодавства України і міжнародних правових норм ухвалено рішення, яким зобов`язано відповідний орган державної міграційної служби оформити та видати паспорт громадянина України у формі книжечки.

При цьому, як видно із листа-відповіді відповідача відмова в оформленні та видачі паспорта громадянина України у формі книжечки була не у зв`язку із неналежно оформленими документами, а у зв`язку із неможливістю видати паспорт у формі книжечки. Щодо наданих документів, то в листі було лише зазначено, що діючим на сьогодні законодавством передбачено виготовлення паспорта громадянина України тільки у формі картки, що містить безконтактний електронний носій (а.с. 14 зворот).

За усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).

Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».

Відповідач у спірних правовідносинах не наділений повноваженнями діяти не за законом, а на власний розсуд. Тому доводи апелянта в частині того, що суд втрутився в дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень також є безпідставними.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 жовтня 2018 року у справі №344/15833/17- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 23.07.2019