Справа № 0240/3743/18-а
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 0240/3743/18-а

Головуючий у 1-й інстанції: Воробйова І.А.

Суддя-доповідач: Гонтарук В. М.

16 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Граб Л.С. Білої Л.М.

секретар судового засідання: Аніщенко А.О.,

за участю:

позивача:

ОСОБА_1

представника відповідача : Попроцького Віталія Володимировича

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року (ухвалене в м. Вінниці) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в жовтні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначив, що звернення від 28.12.2016 р. адресоване МОЗ України, направлено листом від 17.05.2017 р. до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації для подальшого розгляду та надання відповіді. Однак, всупереч ЗУ "Про звернення громадян", відповідачем звернення у встановлений законодавством строк не розглянуто та не надано жодної відповіді на поставлені у ньому питання. Позивач неодноразово звертався до Департаменту для отримання відповіді, однак так її і не отримав, у зв`язку з чим вважає вказану бездіяльність відповідача протиправною.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням в частині відмовлених позовних вимог позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та прийняти постанову про задоволення позовних вимог.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу.

Позивач в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача щодо задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив суд відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши, суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та прийняти постанову, якою адміністративний позов в цій частині задовольнити, виходячи з наступного .

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи неоспорені факти про те, що 28.12.2016 року ОСОБА_1 звернувся до в.о. міністра охорони здоров`я У. Супрун, голови Вінницької обласної ради Олійника А ., постійної комісії Вінницької ОДА з питань охорони здоров`я, комітету ВРУ з питань охорони здоров`я, з письмовим зверненням, у якому на розгляд поставив наступні запитання: .

Чи може важко хворіючий лікар, нести добове і нічне чергування у відділенні з важкими хворими?

Чи може це становити загрозу для життя і здоров`я пацієнтів?

Чи вправі головний лікар медзакладу використовувати працю такої особи на добових і нічних чергуваннях?

Чи регулюються такі випадки наказами МОЗ України, якщо так, то надати реквізити цього наказу?

Так, як від МОЗ України тривалий час відповідь на звернення не надходила, позивач неодноразово звертався з заявами на ім`я в.о. Міністра охорони здоров`я України з проханням надати відповідь на звернення.

В липні 2017 року заявник особисто відвідав Департамент охорони здоров`я Вінницької ОДА, де звернувся до виконавця С. Швидюк з проханням повідомити про причини тяганини розгляду звернення від 28 грудня 2016 року, а також видати копію Висновку Клініко-експертної комісії ДОЗ Вінницької ОДА від 5 липня 2017 року та надати можливість ознайомитись з матеріалами засідання вказаної комісії. Виконавець звернення заявника - посадовець Департаменту С . Швидюк від пояснень про тяганину надання відповіді на звернення від 28 грудня 2016 року ухилилась.

В подальшому позивач неодноразово особисто відвідував Департамент охорони здоров`я Вінницької ОДА з проханням надання відповіді на звернення від 28 грудня 2016 року, що відповідачем зроблено не було.

Судом встановлено, що вказане звернення листом Міністерства охорони здоров`я України від 17.05.17 р. за № 3.49-Г-7700 / 5649зв направлено до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації для розгляду.

Одночасно, з посиланням на накази МОЗ України № 752 від 28.09.2012 р. та № 69 від 5.02.2016 р. висловлено прохання провести Клініко-експертну оцінку якості надання медичної допомоги та медичного обслуговування ОСОБА_1 . Вказано, що про результати розгляду та прийняте рішення необхідно повідомити заявника та Медичний департамент Міністерства охорони здоров`я.

На виконання даного звернення в частині проведення Клініко-експертної оцінки, 05.07.2017 р. Клініко--експертною комісією Департаменту охорони здоров`я Вінницької облдержадміністрації проведено засідання, за наслідком якого складено протокол, про що листом від 07.07.2017 р. повідомлено ОСОБА_1 .

Проте, позивач зазначив, що прохання про проведення оцінки якості надання медичної допомоги у звернені не ставив. Таке питання ініційовано МОЗ України.

30 листопада 2017 року позивач був на усному прийомі у заступника директора Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА Н.Марусяк, де заявив про незгоду з Висновками КЕК ДОЗ від 05 липня і 27 жовтня 2017 року та про намір їх оскаржувати, а також наголосив на тяганину, допущену С.Швидюк у розгляді звернення від 28 грудня 2016 року, та ненадання на нього відповіді.

15 лютого 2018 позивач знову звернувся зі скаргою до дирекції ДОЗ Вінницької ОДА на багатомісячну тяганину розгляду його звернення та з вимогою невідкладного надання відповіді на нього.

У другій частині скарги позивач просив відповідача надати можливість ознайомитись з усіма матеріалами двох засідань Клініко-експертної комісії ДОЗ Вінницької ОДА.

У відповіді на скаргу, датовану 23 лютого 2018 року, дирекція ДОЗ Вінницької ОДА відповіла лише на питання, пов`язане з засіданнями КЕК ДОЗ. Разом з тим, відповідь про результати і розгляду звернення від 28 грудня 2016 року дирекція Департаменту у своєму листі не надала.

Так як скаргу позивача від 15 лютого 2018 відповідач розглянув частково, відповіді на звернення знову не надав, позивач звернувся до Департаменту із скаргою, щодо неповноти розгляду його звернення від 28.12.2016 р. та необхідності розглянути і надати відповідь.

09 березня 2018 року ОСОБА_1 повторно звернувся зі скаргою до дирекції Департаменту з проханням дотримуватись вимог статті 40 Конституції України і Закону України «Про звернення громадян» та надати повну відповідь по результатах розгляду названого звернення.

Листом від 12 квітня 2018 року, відповідач з посиланням на ч. 2 ст.8 Закону України «Про звернення громадян» повідомив, що повторна скарга від одного і того ж громадянина, подана в один і той же орган з одного і того ж питання не розглядається, через що, у розгляді скарги від 09 березня 2018 року було відмовлено.

Вважаючи вищеописані дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи адміністративний позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідачем не розглянуто по суті звернення ОСОБА_1 від 28.12.2016 р. та не надано відповіді, тому Департаментом допущено саме протиправну бездіяльність, адже мала місце пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень. При цьому, суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо винесення окремої ухвали та стягнення моральної шкоди, виходив з того, що вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди позивачем не доведена. Також, судом не встановлено, що мали місце такі неправомірні дії чи бездіяльність зі сторони відповідача, які б спричинили негативні зміни у житті позивача. Також, суд першої інстанції зазначив, що під час розгляду справи не встановлено порушень, які б викликали необхідність у реагуванні саме шляхом винесення окремої ухвали. Окрім того, не встановлено порушення права позивача на звернення, адже позивач таким скористався направивши лист до відповідного органу.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів апеляційної скарги встановлено, що позивач та відповідач фактично погодились із висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, а тому, керуючись положеннями ч.1 ст.308 КАС України, колегія суддів здійснює перегляд оскаржуваного судового рішення в межах апеляційної скарги ОСОБА_1 лише щодо висновків суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог.

Згідно з частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Аналізуючи доводи апелянта стосовно протиправності дій відповідача щодо розгляду його звернення, з проханням винесення окремої ухвали відносно відповідних посадових осіб Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА по факту недотримання вимог закону про звернення громадян та порушення конституційного права на звернення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 249 КАС України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

Колегія суддів зауважує, що підставою для винесення окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено певне порушення.

Юридична кваліфікація порушення судом не здійснюється. Водночас, суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу порушення слід перевірити (службова недбалість, зловживання владою тощо). Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає.

Колегія суддів зауважує, що окрема ухвала - це один із способів усунення причини порушення. Вона стосується питань, що виходять за межі основного спору, але пов`язані з ним з метою усунення встановлених порушень та недопустимості таких фактів в майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку не встановлено порушень, які б викликали необхідність у реагуванні саме шляхом винесення окремої ухвали. Окрім того, не встановлено порушення права позивача на звернення, адже позивач таким скористався направивши лист до відповідного органу.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку щодо відмови в задоволенні вимоги позивача щодо винесення окремої ухвали.

Щодо доводів апелянта про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів вказує на наступне.

Дана вимога позивача обґрунтована тим, що позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що своєю довготривалою бездіяльністю відповідач, при розгляді звернення від 28 грудня 2016 року створив позивачу стан фізичного і психологічного переживання,завдав тривалих моральних страждань та глибоких душевних переживань, що негативно відобразилось на його здоров`ї.

Суд зауважує, що в апеляційній скарзі позивач зменшив моральну шкоду з 25 000 тис.грн. до 5 000 тис. грн.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відшкодування моральної шкоди визначені Цивільним кодексом України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин щодо її заподіяння покладається на особу, яка звернулась з таким позовом.

У відповідності до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова Пленуму ВСУ №4) - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням, під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з п.9 Постанови Пленуму ВСУ №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Суд зазначає, що наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції.

Як встановлено під час апеляційного розгляду справи, позивач ще 28 грудня 2016 року звернувся до в.о. Міністра охорони здоров`я України У. Супрун, голови Вінницької обласної ради Олійника А., постійної комісії Вінницької ОДА з питань охорони здоров`я, комітету ВРУ з питань охорони здоров`я, з письмовим зверненням.

17 травня 2017 року Міністерство охорони здоров`я України надіслало звернення ОСОБА_7 для розгляду до Департаменту охорони здоров`я Вінницької ОДА.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Департамент охорони здоров`я Вінницької ОДА отримавши дане звернення позивача, лише створив відповідну комісію для оцінки якості надання медичної допомоги позивачу, однак відповіді на поставлені у зверненні ОСОБА_1 від 28.12.2016 року запитання надано не було.

Вказане змусило позивача знову і знову звертатись із зверненнями до відповідних осіб з метою розгляду його звернення та надання відповідей на поставлені у ньому запитання, а тому на переконання суду апеляційної інстанції вказані протиправні дії відповідача призвели до морального та фізичного страждання та постійного переживання ОСОБА_1 .

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації моральної шкоди в розмірі 5 000 тис. грн., підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 та 2 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається, крім іншого, неправильне тлумачення закону.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, тому, керуючись статтею 315 КАС України, рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимоги позивача про стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з прийняттям в цій частині постанови, про задоволення вимоги позивача.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії в частині відмови в задоволенні позову щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди скасувати.

Прийняти в цій частині постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Стягнути з Департаменту охорони здоров`я Вінницької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч грн.).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 24 липня 2019 року.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Граб Л.С. Біла Л.М.