Справа № 300/564/19
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий суддя у першій інстанції : Скільський І.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6359/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Бруновської Н.В.

суддів: Затолочного В.С., Матковської З.М.

за участю секретаря судового засідання: Бедрій Х.П.

представника апелянта: ОСОБА_4

представника відповідача: Цахнюк Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 300/564/19 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківського міського відділу управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

15.03.2019р. позивач ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Івано-Франківського міського відділу управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну № 1 від 05.03.2019р.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.04.2019 р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішення, апелянт ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник апелянта ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Представник відповідача Цахнюк Н.М. в судовому засіданні просила суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши суддю доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено 17.02.2017р. громадянин Австрії ОСОБА_3 звернувся до Івано-Франківського міського відділу управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Державної міграційної служби України із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 1 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», у зв`язку з тим, що його син ОСОБА_5 є громадянином України (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 яке видане 28.08.2009 р. відділом РАЦС Івано-Франківського МУЮ) (а.с.45-47).

На підтвердження перебування в Україні позивач при поданні документів на отримання дозволу на імміграцію подав в Івано-Франківський МВ УДМС України в Івано-Франківській області паспорт Р 5593646 . (а.с. 45-48 )

Законність перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні обчислюється з урахуванням вимог Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012р. №150, та Порядку обчислення строку тимчасового перебування в Україні іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2015 р. № 884 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 серпня 2015 № 944/27389 (далі - Порядок).

У відповідності до п.4 наведеного Порядку, під час перебування на території України обчислення дозволеного іноземцю строку перебування здійснюють посадові особи ДМС шляхом відрахування 180 днів назад від дня контролю (дня, на який необхідно визначити законність перебування іноземця на території України). При цьому іноземець вважається таким, що на законних підставах перебуває в Україні, якщо в межах 180-денного періоду він перебував на території України не більше 90 днів.

З матеріалів справи видно, що відповідачем за підрахунком періодів перебування ОСОБА_3 в Україні відповідно до проставлених у поданому останнім паспортному документі Р 5593646, не встановлено перевищення строку перебування в Україні.

Тобто, на момент подання документів та згідно поданого паспортного документа 5593646 позивач перебував в Україні на законних підставах.

На виконання вимог п.12 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002р. № 1983 відповідач направив запит в Адміністрацію Державної прикордонної служби України за №15/1150 від 20.02.2017 р. (а.с.85), запит в Сектор Укрбюро Інтерполу ГУНП України в Івано-Франківській області за №15/1089 від 17.02.2017 р. (а.с.87, 88), запит в управління СБУ в Івано-Франківській області за №15/1149 від 20.02.2017р. (а.с.90), за результатами розгляду яких даними органами не встановлено підстав для заборони надання дозволу на імміграцію громадянину Австрії ОСОБА_6 .

За результатами проведених перевірок, на підставі п.1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», 11.08.2017р. Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області прийнято рішення щодо видачі дозволу на імміграцію в Україну позивачу. (а.с.95).

На підставі рішення 11.08.2017р. Івано-Франківським МВ УДМС в Івано-Франківській області видано дозвіл за №15/62 на імміграцію в Україну ОСОБА_7 (а.с.96).

Листом Управління ДМС України в Івано-Франківській області від 25.02.2019р. №2601.5-1624/26.2-19 повідомлено Івано-Франківський МВ УДМС України в Івано-Франківській області, що за результатами вивчення справи №15/195 від 17.02.2017р. встановлено, що згідно датоштампів перетину кордону на момент подачі документів щодо оформлення дозволу на імміграцію в Україну громадянина Австрії позивач перебував на території України з порушенням строків перебування, а саме 74 дні.

05.03.2019р. головним спеціалістом Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області Заліською М.М. складено висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні, який 05.03.2019 р. (а.с.101-103).

Міграційний орган у відзиві на позовну заяву зазначив, що перевіркою за базою «Аркан» у позивача виявлено два паспортних документа серії НОМЕР_3 та U 0979593 громадянина Австрії за яким він перетинав державний кордон. Однак, при подачі заяви 17.02.2017 р. про надання дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_3 паспорт серії НОМЕР_4 не пред`явив, про факт перетину кордону за даним паспортом не повідомив, і періоди перетину кордону за паспортом серії НОМЕР_4 не були враховані працівниками міграційної служби при обчисленні законності терміну перебування на території України, що призвело до порушення строків тимчасового перебування і знаходження на території України нелегально. Неповідомлення вказаних обставин останнім під час звернення за отриманням дозволу на імміграцію розцінено міграційним органом, як порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Рішенням Івано-Франківського МВ УДМС в Івано-Франківській області №1 від 05.03.2019р. громадянину Австрії ОСОБА_6 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну який виданий 11.08.2017 р. на підставі п. 5 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та відповідно до п.п. 1 п. 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 та скасовано посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_5 від 23.08.2017 року (а.с.100).

Колегія суддів, звертає увагу на ту обставину, що зі змісту оскаржуваного рішення міграційного органу від 05.03.2019р. не зрозуміло що стало підставою для висновку уповноваженого органу про порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства та прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

В даному рішенні не вказано в який період за яке саме порушення та якого саме законодавства ОСОБА_6 міграційний орган скасував дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне місце проживання, на що суд першої інстанції не звернув уваги.

В п.5 ч.1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

ст. 1 Закону України «Про імміграцію» передбачено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

ст. 9 Закону України «Про імміграцію», визначено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах. Заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з громадянином України; 6) документ про сплату державного мита.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983.

В п. 11 даного Порядку передбачено, що для отримання дозволу на імміграцію разом із заявою встановленого ДМС за погодженням з МЗС зразка подаються:1) засвідчений у встановленому законодавством порядку переклад українською мовою сторінки паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, з особистими даними; 2) три фотокартки розміром 3,5х 4,5 сантиметра; 3) документ про місце проживання ( в Україні та за кордоном ); документально підтверджені відомості про склад сім`ї ( копії свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, документів про усиновлення, встановлення опіки чи піклування тощо ); документ, виданий лікувально-профілактичним закладом про відсутність у заявника хвороби, зазначених у п. 5 ч. 5 ст. 9 Закону України «Про імміграцію» ( крім осіб, зазначених у п. 1 і 3 ч. 3 ст. 4 Закону ).

Отже, чинним законодавством закріплено перелік документів, які додаються до зави про надання дозволу на імміграцію. Тобто, паспорт подається до територіальних органів ДМС при отриманні дозволу на імміграцію лише з метою встановлення (ідентифікації ) особи та підтвердження її громадянства ( підданства ) чи статусу особи без громадянства.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що жодних вимог щодо обов`язку особи, яка звертається за отримання дозволу на імміграцію, вказувати відомості про усі паспортні документи, які є в ОСОБА_3 чинним законодавством не передбачено, а тому останній не вчинив жодних порушень при поданні заяви про дозвіл на імміграцію.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач 17.02.2017 р. при зверненні в Івано-Франківський міський відділ УДМС України в Івано-Франківській області про надання дозволу на імміграцію в Україну свідомо не подав ще один паспортний документ U0979593 колегія суддів вважає помилковими. Оскільки, як встановлено в судовому засіданні представники міграційної служби не з`ясовували скільки паспортів є в ОСОБА_3 , не вимагали іншого паспорту, а тому останній подав один із наявних в нього паспортів на свій розсуд без жодного умислу, що не зміг спростувати представник відповідача.

ст. 12 Закону України «Про імміграцію» встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну із змісту якої видно, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України ОСОБА_8 з якою є спільні діти: ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження.

Також, колегія суддів враховує ту обставину, що позивач є співзасновником ТзОВ «Деревообробна компанія «Вуд-ІФ» яке здійснює діяльність в Україні в Івано-Франківській області та погоджується з доводами апелянта про те, що відсутність останнього на території України, а саме на місці виробництва може призвести до негативних наслідків.

У відповідності до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Орган державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятків випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших.

В даному випадку необхідно врахувати правову позицію ЄСПЛ яка викладена у справі «Беррехаб проти Нідерландів». Суд дійшов висновку, виходячи з конкретних обставин, що не було дотримано належного балансу між інтересами сторін, із цієї причина була відсутність пропорційність між заходами, вжитими владою та цілями, які прагнули досягти.

Крім того у справі «Бултіф проти Швейцарії» ЄСПР звернув увагу на ту обставину, що органи чи суди, уповноважені приймати рішення про висилання, мають зважати на всі інтереси, що зачіпаються у справі. Вони повинні знайти справедливу рівновагу між запобіганням злочинам і заворушенням та повагою до сімейного життя особи, яка може бути вислана з країни.

Таким чином, колегія суддів вважає, що міграційний орган скасовуючи позивачу дозвіл на імміграцію, не врахував правові та фактичні наслідки такої дії, не врахував право останнього на сім`ю, інтереси дітей та міцність соціальних, культурних і родинних зав`язків у сім`ї останнього.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки Івано-Франківській міській відділ УДМС в Івано-Франківській області як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб передбачений законами та Конституцією України.

Щодо стягнення понесених витрат на правничу допомогу адвоката колегія суддів виходить з наступного.

За змістом п.1 ч.3 ст. 134 КАС України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

ч.4 ст. 134 КАС України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому ч.5 ст. 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 134 КАС України).

В матеріалах справи наявні наступні документи: копія ордера серії ІФ-№ 050277 на надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_4, договір про правову допомогу від 22.05.2019 р., квитанція про оплату від 05.06.2019 р. на суму 7000 грн.

Як видно в п. 6 договору про правову допомогу від 22.05.2019 р. за виконання робіт визначених у даному договорі замовник ( ОСОБА_3 ) сплачує виконавцю ( ОСОБА_4 ) грошову суму в попередньо визначеному сторонами розмірі.

Із додаткової угоди № 2 до договору про надання правничої допомоги від 22.05.2019 р., акту виконаних робіт від 15.07.2019 р., квитанції 0.0 .1 від 05.06.2019 р. видно, що позивач поніс витрати на правову допомогу та фактичні витрати в розмірі - 7000 грн. До цієї суми входить - 400 грн. усні довідки щодо законодавства України що регулює спірні правовідносини (з врахуванням - 2 год), вивчення матеріалів адміністративної справи - 1000 грн. ( 1 год ), пошук та аналіз актуальної судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах - 1000 грн. ( 2 год ), підготовка апеляційної скарги - 3000 грн. (3 год), участь в судових засідання апеляційного суду - 2000 грн. ( 2 год ,) а всього на загальну суму - 6800 грн. та транспортні витрати - 600 грн. ( 6 год ).

Отже, згідно з договором про правничу допомогу в даній справі вартість витрат на правничу допомогу складає - 6800 грн. Додатково клієнт компенсує транспортні витрати адвоката - 600 грн.

п. 1 ч.1 ст. 134 КАС України передбачено, що витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Із змісту ч.7 ст. 134 КАС України передбачено що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

З врахування складності справи, часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт колегія суддів вважає співмірною компенсацією вартість виконаної роботи на суму 6800 грн., а тому такі витрати підлягають стягненню з відповідача.

При цьому, колегія суддів вважає, що не підлягають відшкодуванню транспортні витрати, оскільки їх не підтверджено жодними доказами.

Разом з тим, в порядку ст. 139 КАС України слід стягнути з відповідача в користь позивача понесені витрати по сплаті судового збору за подання позову в розмірі 778,40 згідно квитанції № 177 від 15.03.2019 р. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1152,00 грн. відповідно до квитанції 4711-80 від 31.05.2019 р.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст. 317 КАС України передбачено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи тому, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову якою позов задовольнити.

Керуючись ст.ст.243, 286, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року у справі № 300/564/19 - скасувати.

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Івано-Франківського міського відділу Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області №1 від 05 березня 2019 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківського міського відділу Управління державної міграційної служби в Івано-Франківській області Державної міграційної служби України в користь ОСОБА_2 понесені судові витрати за надання правничої допомоги у розмірі 6800 (шість тисяч вісімсот) гривень 00 копійок та суму в розмірі - 778 (сімсот сімдесят вісім) гривень 00 копійок згідно квитанції № 177 від 15.03.2019 р. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1152 (одна тисяча сто п`ятдесят два) гривні 00 копійок відповідно до квитанції 4711-80 від 31 травня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Строк оскарження постанови, в якій оголошено вступну та резолютивну частину судового рішення обчислюється з дня складення постанови у повному обсязі.

Суддя Н.В. Бруновська

Суддя В.С. Затолочний

Суддя З.М. Матковська

Постанова складена в повному обсязі 25.07.2019р.