Справа № 0640/3618/18
Суддя: Черноліхов Сергій Вікторович
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Житомир справа № 0640/3618/18

категорія 106020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Черноліхова С.В.,

секретар судового засідання Рудченко К.В.,

за участю: представника позивача Нагорнюк О.І.,

представника Військової частини НОМЕР_1 (відповідача) Білецької Я.М.,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання контракту недійсним,

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 371 Кодексу адміністративного судочинства України,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) із позовом, в якому просить визнати контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 19.06.2014 від імені ОСОБА_1 з Міністерством оборони України в особі т.в.о. командувача сухопутних військ Збройних Сил України генерал-лейтенанта ОСОБА_2 та командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 недійсним.

Аргументуючи позовні вимоги вказує, що немає можливості звільнитися з військової служби внаслідок існування контракту від 19.06.2014, у якому відсутній його підпис, а відповідно і вільне волевиявлення на його укладання. При цьому вказує, що наявність рапорту на продовження військової служби за контрактом, на який послався т.в.о. командира Військової частини НОМЕР_1 в листі від 15.06.2018 року № 3919, без подальшого укладання з ним військового контракту не узгоджується з приписами ст. 19 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", оскільки проходження військової служби за контрактом - це право громадянина, а не його обов`язок. На переконання позивача контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 19.06.2014, укладений від його імені з Міністерством оборони України підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 06.08.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. Підготовче засідання у справі призначено на 28.08.2018.

27.08.2018 представник Міністерства оборони України подав до суду заяву про застосування строку позовної давності №1198 від 27.08.2018 (вх.№17563/18), у задоволенні якої, відповідно до ухвали суду від 28.08.2018 відмовлено.

Представником Військової частини НОМЕР_1 подано до суду відзив на позовну заяву №8984 від 27.08.2018 (том.1 а.с.40-41). В обґрунтування якого вказано, що підстави вважати оскаржуваний контракт недійсним у військової частини відсутні. Всі наявні документи свідчать про те, що ОСОБА_1 діяв з метою укласти даний контракт, підписав його і на підставі нього проходив військову службу до моменту вчинення дезертирства, тобто до 25 січня 2015 року. Зокрема наголошено, що контракт є однією із форм правочинів, тому позивачу слід врахувати положення цивільного законодавства з приводу наслідків визнання правочину недійсним. Також вважає, що строк для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав позивачем пропущений, оскільки строк щодо визнання контракту недійсним, потрібно обраховувати з 14.03.2014, тобто з дати укладання вказаного контракту. Натомість до суду ОСОБА_1 звернувся 06.07.2018 року, тобто з порушенням ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України. Просить із врахуванням пропущеного позивачем строку на звернення до суду та безпідставністю заявлених позовних вимог у задоволенні позову відмовити.

У відповіді на відзив Військової частини НОМЕР_1 (том 1 а.с. 102-104), позивач вказує, що відповідачем не спростовано доводів та аргументів, викладених у позовній заяві. Підтверджує, що дійсно 11.02.2014 подавав до військової частини рапорт про продовження військової служби за контрактом, проте наголошує, що єдиною правовою підставою для проходження військової служби за контрактом є укладання такого контракту, а не подання військовослужбовцем рапортів чи заяв з висловленим бажанням проходити таку службу. Зазначає, що оскільки не отримував примірнику контракту для підписання, твердження представника Військової частини НОМЕР_1 про факт обізнаності щодо укладання такого контракту є безглуздим.

24.09.2018 до суду подано відзив на позов представника Міністерства оборони України (том 1 а.с.128-131). Вважає, що аргументи позивача щодо не поінформованості з приводу наявності оскаржуваного контракту, свідомо вводять суд в оману. Наголошує, що укладенню контракту передував особистий рапорт позивача, який просив про продовження терміну військової служби за новим контрактом строком на 5 років та зазначив, що з умовами проходження військової служби за контрактом ознайомлений. На поінформованість позивача про існування та дію контракту від 19.06.2014 вказує і той факт, що у ході проведення службового розслідування та під час розгляду кримінальної справи Іванівським районним судом Херсонської області щодо самовільного залишення позивачем військової частини, останній визнавав свою вину та пояснював, що проходив військову службу за контрактом. Просить суд при винесені рішення надати оцінку вказаним у відзиві аргументам.

Ухвалою суду від 24.09.2018 призначено у справі почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, який знаходиться за адресою: 03057, м.Київ, вул.Смоленська, 6 та зупинено провадження у справі.

У зв`язку із надходженням на адресу Житомирського окружного адміністративного суду висновку експертів від 17.05.2019 №21132-21134/18-32 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, 30.05.2019 відповідно до ухвали суду поновлено провадження та продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 13.06.2019.

13.06.2019 ухвалою без виходу до нарадчої кімнати закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

18.07.2019 під час судового засідання, представник позивача підтримала позовні вимоги, просила задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовні заяві, відповіді на відзив та наданих усних пояснень.

Представник відповідача (Військової частини НОМЕР_1 ) заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вказала на їх безпідставність.

Представник Міністерства оборони України належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду (том.1 а.с.38), у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Заслухавши думки представників сторін, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно перевіривши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд зазначає наступне.

Встановлено, що з 13.07.1999 ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.

13.04.2009 позивач підписав контракт з Міністерством оборони України в особі командувача Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-полковника ОСОБА_4 та командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 . Строк дії якого з 19.06.2009 по 19.06.2014. Пунктом 4 вказаного контракту передбачено, що сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами.

11.02.2014 позивач подав командиру Військової частини НОМЕР_1 рапорт (за вх.№2049 від 14.03.2014) з проханням клопотати перед вищим командуванням про продовження терміну військової служби за новим контрактом на 5 років, зокрема з 19.06.2014 по 18.06.2019. При цьому у рапорті вказав, що з умовами проходження військової служби за контрактом ознайомлений. По суті означеного рапорту клопотав заступник командира Військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом начальник відділення підполковник ОСОБА_5 (том.1 а.с.132).

14.03.2014 укладено новий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, який набрав чинності з 19.06.2014 від імені ОСОБА_1 з Міністерством оборони України в особі т.в.о. командувача Сухопутних військ Збройних Сил України генерал-лейтенанта ОСОБА_2 та командира Військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 строком на п`ять років, тобто з 19.06.2014 по 19.06.2019.

Під час проходження військової служби у військовій частині польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), яка у січні 2015 року тимчасово дислокувалася в с.Українське, Іванівського району, Херсонської області, 29.01.2015 в порушення статутних вимог ОСОБА_1 самовільно залишив розташування вказаної військової частини та як наслідок ухилився від проходження військової сили до 27.02.2018.

Позивача, відповідно до вироку від 02.05.2018 (справа №656/106/18), визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.408 Кримінального кодексу України, призначено йому покарання у виді двох років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання на підставі п. «е» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 №1810 VII, як потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підпадає під дію Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (том 1 а.с.42).

Позивач стверджуючи про відсутність свого волевиявлення на укладення нового контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, строком з 19.06.2014 по 19.06.2019 та відсутність його підпису в такому контракті, вважає, що існують необхідні правові та фактичних підстави для визнання оскаржуваного контракту недійсним. У зв`язку із чим звернувся до суду із даним позовом.

В свою чергу відповідачі доводи позивача, щодо існування правових та фактичних підстав для визнання оскаржуваного контракту недійсним, вважають безпідставними, та такими, що не відповідають дійсності.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд вказує наступне.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі Закон № 2232-XII).

При цьому, правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, Закон № 2232-XII, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відтак, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (ст.2 Закону № 2232-XII).

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст.19 Закону № 2232-XII.

Військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, у разі закінчення строку контракту можуть укласти новий контракт на проходження військової служби.

Відповідно до абз.4-5 ч.1 ст.20 Закону № 2232-XII, на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби особи, зокрема військовослужбовці, які закінчили вищі військові навчальні заклади або військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів та яким присвоєно військове звання офіцерського складу, особи сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, мають вищу освіту за освітньо-кваліфікаційним рівнем не нижче бакалавра, пройшли (у разі потреби) курс військової підготовки за напрямом, що відповідає профілю службової діяльності, у тому числі ті, які проходять службу у військовому резерві, з одночасним присвоєнням первинного військового звання офіцерського складу, - на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу та особи офіцерського складу, які перебувають на кадровій військовій службі - на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

Порядок проходження громадянами України (далі - громадяни) військової служби у Збройних Силах України та регулювання питань, пов`язаних із проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі визначається Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі - Положення).

Пунктом 15 Положення передбачено, що з громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладаються, зокрема контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - контракт про проходження військової служби) - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Право на укладення від імені Міністерства оборони України контракту про проходження військової служби надається: Міністру оборони України: з особами вищого офіцерського складу; з особами офіцерського складу, які призначаються на посади Міністром оборони України та військовим посадовим особам - з іншими категоріями осіб у порядку, визначеному Міністерством оборони України (п.16 Положення).

Перший контракт про проходження військової служби укладається з громадянами, які приймаються на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу, - строком від 1 до 5 років залежно від згоди сторін (п.п.6 п.18 Положення).

Строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом до досягнення граничного віку перебування на військовій службі для осіб офіцерського складу - на строк від 5 до 10 років (п.п.3 п.20 Положення).

Пунктом 23 цього ж Положення визначено, що строк контракту про проходження військової служби обчислюється з дня набрання ним чинності.

Згідно пункту 26 вказаного Положення контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту. Підпис посадової особи скріплюється відповідною гербовою печаткою. Один примірник контракту зберігається в особовій справі військовослужбовця, другий - у військовослужбовця. Контракт про проходження військової служби є підставою для видання відповідного наказу по особовому складу про зарахування особи до списків особового складу Збройних Сил України та призначення її на відповідну посаду чи продовження військової служби.

Із аналізу викладених норм вбачається, що строк проходження військової служби може бути продовжено за новим контрактом до досягнення граничного віку перебування на військовій службі для осіб офіцерського складу - на строк від 5 до 10 років. При цьому, контракт укладається у двох примірниках, підписується сторонами контракту.

Відтак, матеріалами справи підтверджено, що підставами для звернення до суду позивача, слугувала відсутність можливості його звільнення з військової служби внаслідок існування контракту, про який йому не було відомо. Позивач в позовній заяві під час розгляду справи неодноразово наголошував, що після закінчення контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладеного з Міністерством оборони України 19.06.2009, строком на п`ять років, не підписував жодних нових контрактів.

Щодо контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України укладеного 14.03.2014, суд вважає за необхідне зауважити наступне.

В силу приписів пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Тобто, з викладеної норми слідує, що зміна чи припинення правовідносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів.

В даному випадку укладенню контракту передував наказ Командувача Сухопутних військ Збройних сил України №227 від 30.04.2014, винесений за результатами розгляду особистого рапорту ОСОБА_1 , який міститься в особовій справі (форми ф-8 ДСК) останнього.

Поданим рапортом, ОСОБА_1 просив заступника командира Військової частини НОМЕР_1 клопотати перед вищим командуванням про продовження терміну військової частини за новим контрактом, строком на п`ять років, а саме: з 19.06.2014 по 18.06.2019. При цьому вказав, що з умовами проходження військової служби за новим контрактом ознайомлений. Рапорт військовослужбовця зареєстрований військовою частиною за вх.№2049 від 14.03.2014, про що свідчить штамп у правому нижньому куті документу (том 1 а.с.132). В свою чергу, по суті даного рапорту клопотав заступник командира Військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом - начальник відділення, підполковник ОСОБА_5 , про що і власноручно зазначив в поданому позивачем рапорті.

Отже, такий рапорт свідчить про узгодження волі сторін, яка характеризується добровільністю вступу на професійну військову службу, та передує укладенню контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Таким чином, з урахуванням викладеного, суд не приймає до уваги твердження позивача щодо не обізнаності про існування контракту так, як поданим рапортом останній безпосередньо клопотав у керівництва про його укладення та свідомо бажав продовжувати службу у Збройних Силах України, при цьому стверджуючи, що ознайомлений з умовами проходження військової служби за контрактом. Зворотного матеріалами справи не доведено.

Крім того, строк дії контракту укладеного позивачем з Міністерством оборони України 13.04.2009, закінчився 19.06.2014, однак бажання звільнитися із Збройних Сил України у ОСОБА_1 виникло лише в 2018 році, тобто майже через чотири роки, після закінчення строку укладеного контракту.

При цьому, після закінчення дії контракту та до моменту самовільного залишення розташування військової частини з метою ухилення від військової служби, тобто у період з 19.06.2014 до січня 2015 року, позивач перебував на посаді офіцера відділення по роботі з особовим складом військової частини НОМЕР_1 (військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ), отримував грошове забезпечення та мав права та гарантії, визначені законодавством для військовослужбовців. Таким чином, вказані факти свідчать про свідоме продовження останнім військової служби за новим контрактом та існування відносин між позивачем та відповідачами із проходження військової служби.

Слід вказати, що хоча за висновками проведеної судово-почеркознавчої експертизи контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладений 19.06.2014 позивач особисто не підписував, однак з матеріалів справи вбачається, що позивач особисто писав та підписував рапорт, яким свідомо виявив бажання продовжувати службу у Збройних Силах України за новим контрактом.

Отже, у зазначений період позивачем фактично укладено новий контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України з 19.06.2014, оскільки останній проходив військову службу після 19.06.2014 та користувався правами та виконував обов`язки встановлені законодавством України для військовослужбовців.

Більш того, матеріалами справи підтверджено, що під час розгляду кримінальної справи та проведення службового розслідування за фактом повернення капітана ОСОБА_1 після самовільного залишення військової служби, встановлено, що останній не заперечував щодо існування та дії контракту, укладеного 14.03.2014, визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення - дезертирство та підтвердив факт проходження військової служби до січня 2015 року у військовій частині - польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ).

Таким чином, до доводів позивача щодо необізнаності стосовно наявного контракту від 14.06.2014, який набрав чинності з 19.06.2014, суд ставиться критично, оскільки матеріалами справи вони спростовані.

Враховуючи наведене, суд вважає необґрунтованими позовні вимоги та такими, що задоволенню не підлягають.

Відповідачами на виконання вимог частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано, а позивачем не доведено наявних підстав для визнання контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеного 19.06.2014 від імені ОСОБА_1 з Міністерством оборони України в особі т.в.о. командувача сухопутних військ Збройних Сил України генерал-лейтенанта Пушнякова А.С. та командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 недійсним.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 242-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частина НОМЕР_1 про визнання контракту недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку визначеному ст.255 КАС України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Черноліхов

Повне судове рішення складене 25 липня 2019 року