Справа № 360/1870/19
Суддя: Є.О. Кисельова
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА
про залишення позову без розгляду

18 липня 2019 року СєвєродонецькСправа № 360/1870/19

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

судді: Кисельової Є.О.,

при секретарі: Шопіній А.М.,

за участю сторін:

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідча: Губарєвої Н.О.,

розглянувши у підготовчому засіданні клопотання позивача про визнання судом поважними причин пропуску строку звернення до суду з позовом та клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2019 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДФС у Луганській області (далі ГУ ДФС у Луганській області, відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

02 травня 2019 року до відділу діловодства та обліку звернень громадян суду (канцелярію) від позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначено, що 06 квітня 2015 року наказом №15-о, за власною заявою, його звільнено відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України.

Із посиланням на вимоги статті Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначає, що починаючи з 08 квітня 2014 року та по час звернення до суду з даним позовом, він здійснював функцію з охорони державного кодону та лінії розмежування на ділянці відповідальності Луганського та Лисичанського прикордонних загонів, а саме тому був обмежений у пересуванні, виїзду за межі гарнізону, перебував у добових нарядах, здійснював оперативно-розшукову діяльність.

17 грудня 2018 року він звернувся до Луганського окружного адміністративного суду (справа №360/4283/18) до того ж самого відповідача з тими самим вимогами, проте ухвалою суду від 21 грудня 2018 року адміністративний позов повернуто з підстав не наведення поважних причин для поновлення строку звернення до суду.

Після отримання ухвали про повернення позовної заяви, він 18 січня 2019 року звернуся до начальника відділу кадрів з рапортом про надання довідки щодо надання щорічних основних відпусток за період: 2014-2018 роки. Начальником відділу кадрів Донецького-Луганського регіонального управління було направлено запити до Луганського прикордонного загону та Східного регіонального управління, де він проходив службу за період: 2014-2018 роки, для надання відповідних даних.

22 квітня 2019 року, він отримав відповідь щодо періодів надання щорічних основних відпусток. Зазначає, що у період: з 20 червня 2017 року по 01 липня 2017 року за рахунок відпустки за 2015 рік, його було направлено на санаторно-курортне оздоровлення до Клінічного санаторію «Аркадія» ДПСУ м. Одеса. Після завершення санаторно-курортного лікування він доглядав за своєю дитиною, оскільки його дружина ОСОБА_2 , відповідно до відпускного квитка від 16 червня 2017 року № 30/918 зобов`язана була 05 липня 2017 року прибути до в/ч № НОМЕР_1 .

У зв`язку з тим, що комунальний дошкільний навчальний заклад № 5 «Незабудка» м. Старобільська з 03 липня 2017 року по 31 липня 2017 року не працював через проведення поточного ремонту, він до 20 липня 2017 року включно здійснював догляд за дитиною, тому у зв`язку з вказаним вище не мав можливості вчасно звернутися до суду про оскарження спірного наказу, отже наведені причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом є поважними.

В підготовчому засіданні позивач клопотання про визнання судом поважними причин пропуску строку звернення до суду з позовною заявою підтримав та просив суд поновити строк звернення до суду з даним позовом.

13 червня 2019 року до відділу діловодства та обліку звернень громадян суду (канцелярію) від представника відповідача надійшло клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду, в обґрунтування якого зазначив, що про порушення своїх прав позивач дізнався 06 квітня 2015 року, оскільки оскаржуваний наказ про звільнення ОСОБА_1 від 06 квітня 2015 року № 15-о виданий на підставі заяви позивача від 06 квітня 2015 року. При цьому, зі спірним наказом ОСОБА_1 ознайомлено 06 квітня 2015 року, що також не заперечував сам позивач у позовній заяві.

Також зазначив, що причини неможливості звернення до суду з даним позовом не можуть бути визнані судом поважними, оскільки причини зазначені позивачем та докази надані в підтвердження, не містять переконливих фактичних обставин, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав.

В підготовчому засіданні представник відповідача клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду підтримав.

Ухвалою суду від 07 травня 2019 року позовну заяву залишено без руху (арк. спр. 36).

Ухвалою суду від 27 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду після усунення її недоліків та відкрито провадження у справі (арк. спр. 1-2).

Вирішуючи заявлені клопотання судом встановлено наступне.

Відповідно до вимог частини третьої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Статтею 122 КАС України визначено строки звернення до адміністративного суду.

Частиною п`ятою цієї статті встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином, даними нормами чітко визначений строк для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Крім того, в ч.1 ст.122 КАС України зазначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до частин 1,3 ст.120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, та строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

Таким чином, перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Початок строку - це день, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

У пункті 44 рішення Європейського суду з прав людини «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня1998 року та пункті 54 рішення «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначено, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Крім того, у справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Щодо застосування строку позовної давності в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у справі « Gradescolo S.R.L. проти Молдови» Суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Тобто, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд, який у своїй ухвалі від 15 лютого 2018 року по справі № 800/499/17 зазначив, що строки мають суттєве значення в правовому регулюванні суспільних відносин. З ними пов`язані початок і закінчення дії правової норми матеріального права, вони вказують на своєчасне здійснення прав і обов`язків, визначають момент настання чи припинення виконання будь-якої процесуальної дії. Можливість захисту прав та інтересів у багатьох випадках залежить від дотримання строків, встановлених законом для звернення за захистом прав та інтересів, розглядом і вирішенням адміністративних справ, оскарженням і переглядом постанов, інших актів у адміністративних справах. Зазначені строки дисциплінують суб`єктів адміністративного судочинства, роблять процес динамічним і прогнозованим. Без наявності строків на ту чи іншу процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав сторін - учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків тягне чітко визначені юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 1 ст.121 КАС України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Приписами «Концепції вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів», визначено, що Правила судової процедури мають слугувати ухваленню правосудного рішення у справі та забезпечувати рівні гарантії учасникам процесу щодо судового захисту їхніх прав.

Частиною 2 ст. 44 КАС України встановлено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

В рішенні Верховного суду України від 13 вересня 2006 року по справі № 6-26370кс04 (№ в ЄДРСРУ 135558) вказане, що поважними причинами пропуску строку позовної давності вважаються такі обставини, за яких своєчасне пред`явлення позову стає неможливим або утрудненим.

Отже, поважними причинами можна визначити лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними обставинами, перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. Аналогічна позиція викладена і в ухвалі Верховного Суду у справі № 9901/100/19 від 15 березня 2019 року та в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 816/1630/17.

Судом встановлено, що згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , на підставі наказу ГУ ДФС у Луганській області від 21 травня 2013 року № 7-о позивача переведено з 21 травня 2013 року на посаду головного державного ревізора-інспектора відділу контролю за проведенням розрахункових операцій управління податкового та митного аудиту Головного управління ДФС у Луганській області (арк. спр. 12).

06 квітня 2015 року ОСОБА_1 наказом Головного управління ДФС у Луганській області №15-о звільнено з займаної посади на підставі заяви, поданої позивачем 06 квітня 2015 року відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України. Вказаний факт підтверджується записом № 28, внесеним до трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 , та не заперечувався позивачем в підготовчому засіданні.

На виконання вимог ухвали про прийняття заяви до розгляду після усунення її недоліків та відкриття провадження у справі від 27 травня 2019 року щодо необхідності надання суду: заяви позивача від 06 квітня 2015 року у відповідності до п.3 ст.36 Кодексу законів про працю України; доказів ознайомлення позивача з наказом про звільнення; відомостей щодо отримання позивачем трудової книжки та грошового розрахунку при звільненні; матеріалів особової справи ОСОБА_1 ; всіх інших документів та матеріалів, які були прийняті до уваги при виданні наказу про звільнення, відповідачем надано службову записку, оглядом якої встановлено таке.

ГУ ДФС у Луганській області повідомляється про неможливість надання матеріалів особової справи ОСОБА_1 з усіма наявними в ній документами, у зв`язку з захопленням державної споруди територіальних підрозділів Міністерства доходів і зборів України в Луганській області (за адресою: АДРЕСА_1 ) у червні 2014 року незаконними воєнізованими формуваннями самопроголошеної «Луганської народної республіки» разом із наявною в ній службовою документацією (архівами), про що порушено кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 30 грудня 2014 року за № 0004375. Враховуючи те, що територія м. Луганська перебуває під контролем незаконних воєнізованих формувань, будь-яким чином отримати кадрові документи ОСОБА_1 не вбачається за можливе (арк. спр. 77).

При цьому, в ході підготовчого засідання позивачем не заперечувався факт ознайомлення із наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06 квітня 2015 року № 15-о про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі заяви відповідно до п.3 ст.36 Кодексу законів про працю України, а саме 06 квітня 2015 року.

Стосовно посилань позивача на те, що він був позбавлений права вчасно звернутися до суду за захистом своїх прав, з підстав несення військової служби, знаходження на санаторно- курортному лікуванні та догляду за малолітньою дитиною, суд зазначає таке.

В ході підготовчого засідання встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_3 , виданого 05 січня 2005 року, позивача 08 квітня 2014 року призвано до військової частини № НОМЕР_1 за мобілізацією на підставі указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014, у зв`язку з чим на підставі ст.119 КЗпП України позивач був увільнений від роботи в ГУ ДФС у Луганській області.

Позивачем в обґрунтування неможливості звернення до суду з даною позовною заявою у строк, встановлений КАС України, надано довідку, видану Донецько-Луганського регіональним управлінням Державної прикордонної служби України від 22 квітня 2019 року № 30/174 ОСОБА_1 , оглядом якої встановлено, що у Луганському прикордонному загоні в період часу: з 08 квітня 2014 року по 31 травня 2016 року ОСОБА_1 надавалась щорічна основна відпустка за 2014 рік терміном 20 діб: з 20 вересня по 09 жовтня 2014 року, за 2015-2016 роки відпустки не надавались. У Східному регіональному управлінні в період часу: з 31 травня 2016 року по 13 червня 2018 року надавалась щорічна основна відпустка за 2015 рік терміном 30 діб з 19 червня по 20 липня 2017 року, за 2016-2018 роки відпустки не надавались (арк. спр. 32).

На підтвердження неможливості звернення до суду в період знаходження позивача у щорічній відпустці з 19 червня 2017 року по 20 липня 2017 року, позивачем зазначено, що він до 01 липня 2017 року знаходився на санаторно-курортному лікуванні, що підтверджується випискою епікризу клінічного санаторію «Аркадія» ОСОБА_1 , згідно якого позивач знаходився на лікуванні у період: з 20 червня по 01 липня 2017 року (арк. спр. 31).

Крім того, в підготовчому засіданні згідно пояснень позивача судом встановлено, що ОСОБА_1 прибув до м.Старобільська Луганської області 02 липня 2017 року, відповідно до довідки від 21 травня 2019 року № 50 у період часу: з 03 липня по 31 липня 2017 року був закритий дитячий садочок, який відвідує його дитина, а дружина позивача ОСОБА_2 відповідно до відпускного квитка від 16 червня 2017 року № 30/918 була зобов`язана прибути 05 липня 2017 року до в/ч № НОМЕР_1 , тому до 20 липня 2017 року доглядав за своєю дитиною ОСОБА_3 , 2014 року народження, у зв`язку з чим був позбавлений можливості вчасно звернутися до суду з даною позовною заявою.

Проте, вказані позивачем причини неможливості звернення до суду з даною позовною заявою у строк, встановлений вимогами КАС України (в редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин та станом на час звернення до суду з даним позовом), судом визнаються неповажними, оскільки, аналізуючи вказані обставини, можливо зробити висновок, що знаходження на санаторно-курортному лікуванні та догляд за малолітньою дитиною не обмежують право позивача на пересування та допускають наявність вільного часу для звернення за правовою допомогою і до суду як самостійно, так і за допомогою засобів електронного зв`язку або пошти, у зв`язку з чим такі обставини не можна вважати поважними причинами пропуску строку звернення до суду, адже вони не є непереборними обставинами, які перешкоджають своєчасно позивачу звернутись до суду. Такі обставини й не пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись до суду.

Крім того, позивачем зовсім не надано доказів в підтвердження неможливості звернення до суду з позовною заявою про оскарження порушених прав в період з 02 липня 2017 року по 05 липня 2017 року.

Відповідно до ч.4 ст.10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон), для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, а для військовослужбовців строкової військової служби і курсантів (слухачів) вищих військових навчальних закладів та курсантів вищих навчальних закладів, які мають військові навчальні підрозділи, навчальних центрів (частин) - шестиденний робочий тиждень з одним вихідним днем.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону, військові навчання, походи кораблів, бойові стрільби та бойове чергування, несення служби в добовому наряді та інші заходи, пов`язані із забезпеченням боєготовності військових частин, здійснюються без обмеження загальної тривалості службового часу.

Отже, з аналізу наведеного слідує, що позивач не був обмежений скористатися своїм правом на своєчасне звернення з позовом до суду, оскільки вказаним вище Законом передбачені вільні вихідні дні та позивач мав змогу звернутися за правовою допомогою та до суду засобами електронного зв`язку та поштою. Таким чином, посилання позивача на неможливість пересування, виїзду за межі гарнізону, перебування у добових нарядах, здійснення оперативно - розшукової діяльності, як на поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом, судом визнаються незмістовними, оскільки такі причини не носять характеру непереборних обставин та не пов`язані з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись позивачу до суду.

Крім того, посилання позивача, як на поважну причину пропуску строку звернення до суду, що на непідконтрольній території в нього народився син і він переймався питанням перевезення його та жінки на підконтрольну територію українській владі, судом визнаються неповажними, оскільки згідно пояснень, наданих позивачем у підготовчому засіданні, в березні 2015 року ОСОБА_1 разом із своєю сім`єю переїхали до м.Старобільська Луганської області і почали оформлювати документи для отримання статусу внутрішньо переміщені особи. Проте, зазначена причина судом не визнається поважною, оскільки наведені позивачем обставини склалися ще до звільнення позивача наказом ГУ ДФС у Луганській області від 06 квітня 2015 року № 15-о, а тому не приймаються до уваги.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_1 17 грудня 2018 року звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовною заявою до ГУ ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу від 06 квітня 2015 року № 15-о, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який ухвалою суду від 21 грудня 2018 року повернуто позивачу, у зв`язку із пропущенням строку звернення до суду з позовною заявою (арк. спр. 92-93).

Вказаний факт позивачем в підготовчому засіданні не заперечувався.

Відповідно до ч.4 ст.78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, судом достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач дізнався про оскаржуваний наказ ГУЦ ДФС у Луганській області від 06 квітня 2015 року № 15-о саме 06 квітня 2015 року, у місячний строк, встановлений вимогами статті 99 КАС України, редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин, не скористався правом звернення до суду щодо захисту порушених прав, а вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду не можуть бути визнані поважними, оскільки не носять ознак об`єктивності та непереборності. Інших доказів в підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, що перешкоджали позивачу звернутись з позовом до суду позивачем не надано, а судом не встановлено.

Стаття 123 КАС України передбачає наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду. Так, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

З огляду на викладене, вважаємо, що відсутні переконливі фактичні обставини, які б свідчили про дійсні істотні перешкоди чи труднощі для своєчасного звернення позивача до суду за захистом своїх прав, а отже і підстави для поновлення судом строку звернення до суду з поважних причин відсутні, у зв`язку з чим адміністративний позов на підставі ст.123 КАС України слід залишити без розгляду.

Керуючись статтями 121, 122, 123, 173, 241, 248 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання позивача про визнання судом поважними причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовити.

Клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити.

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Луганській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновленні на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 23 липня 2019 року.

СуддяЄ.О. Кисельова