Справа № 620/228/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/228/19 Суддя (судді) суду 1-ї інстанції:
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року, що прийняте о 11 год. 24 хв. у місті Чернігові (повний текст складений 21 травня 2019 року), у справі за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, Державної фіскальної служби України про визнання протиправними та скасування податкової вимоги і рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області від 13.11.2018 № Ф-14988-17 про сплату боргу (недоїмки) на суму 20 287,78 грн.

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної фіскальної служби України від 09.01.2019 № 982/6/99-99-11-05-02-25 по результати розгляду скарги, яким вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області від 13.11.2018 № Ф-14988-17 залишено без змін, а скаргу позивача від 07.12.2018 - без задоволення.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана вимога та рішення є протиправними та підлягають скасуванню.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 13.03.2014 зареєстрований в якості фізичної особи - підприємця, що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та з 01.04.2014 перебуває на обліку в ДПІ у Ріпкинському районі на спрощеній системі оподаткування, види господарської діяльності: 69.10 - діяльність в сфері права, 82.99 - надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у, що підтверджується копією витягу з реєстру платників єдиного податку (а.с. 15).

Відповідно до даних з Єдиного реєстру адвокатів України, ОСОБА_1, з 2005 року є адвокатом (свідоцтво НОМЕР_1 видане 18.07.2005). Окрім того, позивач є пенсіонером та інвалідом ІІІ групи з 2008 року, а з квітня 2018 року інвалідом ІІ групи безтерміново, а також особою, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС І категорії, що підтверджується копіями посвідчення (а.с. 25, 87, 89), копіями довідок МСЕК (а.с. 35-37).

З огляду на матеріали справи, відповідачем сформовано та направлено ОСОБА_1 вимогу про сплату боргу від 13.11.2018 № Ф-14988-17 на суму 20287,78 грн, з якою позивач не погодився та 07.12.2018 оскаржив до Державної фіскальної служби України, проте рішенням про результати розгляду скарги від 09.01.2019 скаргу залишено без задоволення, а вимогу без змін (а.с.27-28).

Не погодившись з таким рішенням та вимогою, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що позивач не підпадає під категорію осіб, для яких законодавчо встановлено пільги - звільнення від сплати єдиного внеску.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Пунктами 4, 5, 5-1 частини першої статті 4 вказаного Закону встановлено, що платниками єдиного внеску є

4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;

5) особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності;

5-1) члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах.

Згідно з частиною четвертою статті 4 Закону № 2464-VI (у редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 2148-VIII від 03.10.2017) особи, зазначені у пункті 4 частини 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Із набранням чинності Законом України від 03.10.2017 № 2148-VIII частину четверту статті 4 Закону № 2464-VI викладено у новій редакції: «Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування».

Таким чином, наведена редакції статті 4 Закону № 2464-VI не звільняли від сплати єдиного внеску фізичних осіб-підприємців, які були лише особами із інвалідністю, оскільки від сплати цього внеску звільнялися лише ті фізичні особи - підприємці, які, зокрема, були як особами із інвалідністю та і одночасно отримували відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

Водночас, позивач не повідомляє та не надає суду жодних доказів того, що він отримує пенсію або соціальну допомогу, тобто одна із двох обов`язкових умов звільнення від сплати єдиного внеску не є дотриманою.

За таких обставин, оскільки позивач є особою з інвалідністю, проте не отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, то положення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI на нього не розповсюджуються.

Окрім того, враховуючи положення пункту 5 частини першої статті 4 Закону 2464-VI, позивач, як особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, а саме адвокатську діяльність, є платником єдиного внеску, для якого цим Законом встановлений певний порядок нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 25 червня 2019 року по справі № 1640/2837/18.

Також суд апеляційної інстанції додатково зазначає, що у разі наявності в особи статусу платника єдиного внеску за декількома пунктами частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, то звільнення від сплати єдиного внеску за одним із пунктів не розповсюджується на інші пункти, тобто не відміняє статусу особи як платника та обов`язку сплати єдиного внеску за такими іншими пунктами.

При цьому, у даному випадку не має місце подвійне оподаткування, оскільки єдиний внесок за діяльність у сфері права (як ФОП та як адвоката) позивачу нараховано в одинарному розмірі.

Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 34, 243, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 14 травня 2019 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов