Справа № 826/15631/17
Суддя: Шурко Олег Іванович
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Кузьменка В.В.,

при секретарі Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції України в Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України в Київській області, Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Київській області, Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області, Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України, Ліквідаційної комісії Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області, в останній редакції якого просив:

- зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області, Національну поліцію України та Міністерство внутрішніх справ України надати інформацію про використані та невикористані основні та додаткові щорічні відпустки ОСОБА_1 за період служби в територіальних органах МВС України та Національної поліції України з 18.08.1999 року по 30.09.2017;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України та Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за усі невикористані відпустки під час служби в територіальних органах МВС України та Національної поліції України за період з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі грошову компенсацію в сумі 38 360,00 грн. за невикористані відпустки в 2011 та в 2012 роках;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України та Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 3275,77 грн. утриманої заробітної плати в рахунок незаконно утриманих грошових коштів за незаконно визначені 11 днів надмірно використаної чергової відпустки ОСОБА_1 в 2017 році та 1030,95 грн. компенсації за три дні невикористаної чергової відпустки за 2017 рік;

- стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області, Національної поліції України, Міністерства внутрішніх справ України та Ліквідаційної комісії Головного управління МВС в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року позов задоволено частково: стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15, ідентифікаційний код 40108616) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) компенсацію за три дні невикористаної відпустки в розмірі 1 014,06 грн. за виключенням відповідних податків і платежів які належить сплатити при їх виплаті; визнано протиправним і скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.09.2017 №645 о/с в частині визначення ОСОБА_1 11 днів для відрахування за надмірно використану частину відпустки в році звільнення; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 утримані з нього при звільненні кошти за 11 днів надмірно використаної відпустки в розмірі 3275,77 грн.; стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час несвоєчасного розрахунку при звільненні в сумі 39 372,57 грн.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 та Головне управління Національної поліції України в Київській області, кожен окремо, подали апеляційні скарги.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить оскаржуване судове рішення скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивача та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Головне управління Національної поліції України в Київській області в апеляційній скарзі просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов залишити без задоволення.

Апелянти мотивують свої вимоги тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовані обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, після закінчення Національного університету внутрішніх справ ОСОБА_1 з 28.07.1999 по 06.11.2015 проходив службу в органах внутрішніх справ.

Так, згідно з довідкою Головного управління МВС України в Київській області від 10.05.2018 № 1240/109/12 ОСОБА_1 з 26.06.1999 по 07.05.2014 проходив службу в Автономній Республіці Крим.

Не зважаючи на те, що в довідці зазначено дату початку служби позивача в органах внутрішніх справ 26.06.1999, суд вважає, що такою датою є 28.07.1999, як зазначено в трудовій книжці позивача.

З витягу з наказу Головного управління МВС України в Київській області від 20.05.2017 № 356 о/с вбачається, що ОСОБА_1 , який прибув з Головного управління МВС України в Автономній Республіці Крим, з 07.05.2014 призначено на посаду оперуповноваженого відділу оперативних розробок Управління Державної служби боротьби з економічною злочинністю на підставі наказу Головного управління МВС України в Київській області від 07.05.2014 № 809 о/с.

Судом встановлено, що наказом Головного управління МВС України в Київській області від 12.12.2014 № 114 о/с позивача з 12.12.2014 призначено на посаду старшого оперуповноваженого відділу оперативних розробок Управління Державної служби боротьби з економічною злочинністю Головного управління МВС України в Київській області.

Згідно з наказом Головного управління МВС України в Київській області від 13.03.2015 № 143 о/с ОСОБА_1 з 13.03.2015 призначено на посаду старшого слідчого відділу Києво-Святошинського РВ Головного управління МВС України в Київській області.

Наказом Головного управління МВС України в Київській області від 06.11.2015 № 590 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ з 06.11.2015.

Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Київській області від 07.11.2015 №1 о/с по Києво-Святошинському відділу поліції ОСОБА_1 з 07.11.2015 прийнято на службу до Національної поліції України.

Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.09.2017 № 645 о/с відповідно до пункту 2 (через хворобу) частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" позивача звільнено зі служби в поліції з 30.09.2017.

Згідно з цим наказом станом на час звільнення позивача з поліції:

- стаж його служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років складає 23 роки 01 місяць 19 днів;

- час навчання - немає;

- вислуга років на пільгових умовах - 05 років 11 місяців 27 днів;

- вислуга років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції - 23 роки 01 місяць 19 днів;

- усього вислуги років - 29 років 01 місяць 16 днів;

- кількість днів для відрахування за надмірно використану частину відпустки у році звільнення становить 11.

При звільненні позивачу у вересні 2017 року нараховано грошове забезпечення за 30 календарних днів вересня 2017 року в сумі 10309,50 грн., які йому виплачено у вересні 2017 року в сумі 10154,88 грн. з вирахуванням відповідних податків та зборів, що позивачем у ході судового розгляду справи не заперечувалося.

Водночас позивачу нараховано до виплати кошти в сумі 118 559,25 грн.

День звільнення позивача 30.09.2017 був вихідним днем (субота), що унеможливило отримання ним трудової книжки та повного розрахунку, тому позивач 02.10.2017 звернувся до Головного управління Національної поліції в Київській області із письмовою заявою від 02.10.2017, в якій, поміж іншого, просив видати трудову книжку та провести повний розрахунок.

Відповідно до письмового повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення згаданий лист отриманий уповноваженою особою Головного управління Національної поліції в Київській області 06.10.2017.

01.11.2017 позивач отримав трудову книжку, що не заперечувалося Головним управлінням Національної поліції в Київській області.

Факт отримання грошового забезпечення за вересень 2017 року у вересні 2017 року позивачем не заперечувався.

Решта коштів, нарахованих позивачу у зв`язку зі звільненням в розмірі 118 559,25 грн. після вирахування відповідних податків та зборів, також 3658,22 грн. за 11 днів надмірно використаної відпустки в рік звільнення, перераховані позивачу в сумі 113 177,51 грн. в листопаді 2017 року та надійшли на його банківську картку 14.11.2017, що підтверджується випискою по картці за період з 30.09.2017 по 14.11.2017 та не заперечувалось Головним управлінням Національної поліції в Київській області.

Стверджуючи про протиправність дій відповідачів щодо неповного розрахунку з ним при звільненні з огляду на невиплату грошової компенсації за усі дні невикористаної відпустки за весь період служби в органах внутрішніх справ та поліції, стягненням з нього коштів за 11 днів надміру використаної відпустки при звільненні з поліції, а також про протиправність дій щодо затримання виплати належних йому коштів, позивач звернувся до суду з даним позовом

Суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_2 є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.

Як вбачається з встановлених судом вище обставин, у період з 07.05.2014 по день звільнення з органів внутрішніх справ 06.11.2015 позивач на різних посадах проходив службу в Головному управлінні МВС України в Київській області, тобто безпосередньо перебував у відносинах публічної служби з цим органом внутрішніх справ. Саме за цей період служби позивач мав право на чергову відпустку та отримання компенсації у разі її невикористання.

Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Головне управління МВС України в Київській області з 05.11.2015 станом на цей час перебуває в стані припинення, у зв`язку з чим в установленому порядку сформовано та функціонує Ліквідаційна комісія Головного управління МВС України в Київській області.

Відповідно до довідки Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 18.01.2018 №3 колишній працівник Києво-Святошинського РВ ГУ МВС в Київській області ОСОБА_1 відповідно до наказу Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 13.10.2015 №87 "Про надання відпусток працівникам Києво-Святошинського РВ" перебував у черговій відпустці за 2015 рік та чергову відпустку за 2015 рік використав в повному обсязі.

Довідкою Головного управління МВС України в Київській області від 10.05.2018 №1240/109/12 також підтверджується використання ОСОБА_1 частини невикористаної відпустки за 2015 рік терміном 30 діб з 27.10.2015 по 25.11.2015 відповідно до наказу Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області від 13.10.2015 №87.

Відповідно до Положення про Києво-Святошинський районний відділ ГУ МВС України в Київській області, затвердженого наказом Головного управління МВС України в Київській області від 29.03.2013 №247, названий відділ є юридичною особою та територіальним органом Головного управління МВС України в Київській області, очолюється начальником, до повноважень якого, зокрема належить вирішення питання проходження служби особами рядового і начальницького складу, призначення та звільнення з роботи працівників, які не мають спеціальних звань, накладення дисциплінарних стягнень і застосування заохочень або порушує відповідне клопотання перед керівництвом Головного управління.

Отже до повноважень Києво-Святошинського районного відділу ГУ МВС України в Київській області належало прийняття наказу про надання відпустки позивачу за 2015 рік.

Зі змісту наказу Головного управління МВС в Київській області від 06.11.2015 № 590 о/с, яким ОСОБА_1 з 04.11.2015 звільнено зі служби в органах внутрішніх справ, також вбачається відсутність у нього невикористаних днів щорічної відпустки в році звільнення.

Крім того, колегія суддів зауважує, що доводи позивача про ненадання йому згаданої відпустки за 2015 рік, обґрунтовані тим, що 06.11.2017 він звільнився зі служби в органах внутрішніх справ та з 07.11.2017 розпочав службу в поліції, на підтвердження чого надав докази виконання ним з 09.11.2017 посадових обов`язків в поліції, однак наведене не спростовує сам факт надання позивачу відпустки та отримання ним у зв`язку з цим коштів.

Водночас не підлягає задоволенню судом вимога позивача про стягнення на його користь компенсації за невикористані відпустки з Міністерства внутрішніх справ України та з Національної поліції України, оскільки судом не встановлено, що в період проходження служби в органах внутрішніх справ та поліції з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі в період з 2011 по 2012 роки, позивач безпосередньо перебував у відносинах публічної служби з цими суб`єктами владних повноважень, що свідчить про відсутність у них будь-яких обов`язків щодо позивача.

Що стосується вимоги позивача про стягнення компенсації з Головного управління Національної поліції в Київській області, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, правомірність дій Головного управління Національної поліції в Київській області щодо виплати позивачу компенсації за невикористані відпустки підлягає перевірці лише за період з 07.11.2015 по 30.09.2017, тобто за період часу, протягом якого позивач перебував у відносинах публічної служби з цим органом.

Відпустка поліцейському надається відповідно до статей 92-93 Закону України "Про Національну поліцію".

Так, відповідно до статті 92 вказаного Закону поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Згідно з частинами першою-третьою статті 93 Закону тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів.

Частиною сьомою статті 93 Закону визначено, що чергова відпустка надається поліцейському, як правило, до кінця календарного року.

За період служби позивача в Головному управлінні Національної поліції в Київській області з 07.11.2015 по 30.09.2017 позивач мав право на отримання чергової відпустки за кожний робочий рік служби з урахуванням права на додаткову відпустку за вислугу років.

Довідкою ВПС УКЗ Головного управління Національної поліції в Київській області без дати та номеру підтверджується, що наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 01.06.2016 №242 о/с ОСОБА_1 надано частину чергової відпустки з 30.05.2016 по 13.06.2016, тобто 15 днів, невикористана частина відпустки за 2016 рік складає 30 днів.

Згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 02.06.2017 № 424 ос/с позивачу надано чергову основну відпустку за 2017 рік на 45 днів (основна - 30 календарних днів, додаткова 15 днів за вислугу років та 2 святкові дні) з 01.06.2017 по 17.07.2017, а також надано невикористану частину відпустки за 2016 рік на 30 діб з 18.07.2017 по 16.08.2017.

Наведене свідчить про те, що на період з 01.06.2017 по 16.08.2017 позивачу надано чергові та додаткову відпустки на 75 днів (45 днів + 30 днів), в яких він перебував.

Разом з тим довідками медичних установ про тимчасову непрацездатність від 06.06.2017 № 1243 та від 04.08.2017 № 1790 підтверджується, що у період відповідно з 24.05.2017 по 03.06.2017 та з 25.07.2017 по 04.08.2017 позивач перебував на стаціонарному лікуванні в медичній установі. Після виходу на службу після закінчення відпустки за 2017 рік позивач стверджує, що подав до сектору кадрового забезпечення Києво-Святошинського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області згадані вище довідки про тимчасову непрацездатність задля продовження періоду його відпустки на 14 днів, протягом яких хворів. Інше відповідачами не спростовано. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач подав рапорт про звільнення зі служби в поліції з 30.09.2017 відповідно до пункту 2 частини першої статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" з проханням видати направлення на проходження військово-лікарської комісії та повідомлення про невикористані дні чергової відпустки за 2017 рік в кількості 14 днів із 45 днів щорічної відпустки, а саме ті 14 днів, які він не використав через хворобу.

За результатами проходження військово-лікарської комісії 19.09.2017 позивач отримав свідоцтво про хворобу від 18.09.2017 та подав рапорт про звільнення зі служби в поліції з 30.09.2017 з вищевказаних підстав.

Станом на день звільнення позивач мав вислугу 23 роки 01 місяць 19 днів, відповідно до частини третьої статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" йому нараховано додаткову відпустку 15 днів за вислугу років. Тобто всього 45 днів (30 + 15), які поділити на 12 місяців, внаслідок чого за 1 місяць служби позивач має право 3.75 дня відпустки.

У 2017 році позивач фактично відпрацював повних дев`ять місяців, оскільки звільнений зі служби 30.09.2017, тоді як день звільнення вважається останнім днем роботи. Отже за цей рік позивач має право на 34 дні відпустки (9 місяців х 3,75 дня = 33,75 дня, що відповідно до арифметичних правил заокруглення складає 34 дні).

Згідно з абзацом шостим пункту 8 Порядку виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання (далі - Порядок № 260), затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260, при звільненні поліцейського зі служби в поліції проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. Кількість днів надмірно нарахованої частини щорічної відпустки вказується в наказі про звільнення.

При звільнені поліцейського зі служби в поліції розрахунок суми грошового забезпечення, яка підлягає відрахуванню за надмірно нараховану частину щорічної відпустки, здійснюється, виходячи з розміру грошового забезпечення, яке отримав поліцейський за дні чергової відпустки (абзац 9 пункту 8 Порядку № 260).

Як встановлено вище, наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 02.06.2017 № 424 о/с позивачу було надано всього 75 діб відпустки за 2016 та 2017 роки, при використанні яких позивач 14 днів хворів та знаходився на стаціонарному лікуванні.

Крім того, після подання до сектору кадрового забезпечення Києво-Святошинського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області медичних довідок, позивач в рапорті про звільнення від 19.09.2017 вказав на те, що відпуску в 2017 році використав частково в кількості 31 дня, оскільки під час відпусток хворів із зазначенням періодів перебування на стаціонарному лікуванні.

Неповідомлення керівника Головного управління Національної поліції в Київській області сектором кадрового забезпечення Києво-Святошинського ВП Головного управління Національної поліції в Київській області про хворобу позивача у період відпусток свідчить про неналежне виконання останнім своїх повноважень і за висновком суду не повинне призводити до порушень прав працівника.

Наведене свідчить про бездіяльність керівника Головного управління Національної поліції в Київській області, оскільки на підставі медичних довідок про хворобу та лікування позивача на стаціонарі, зокрема у період його відпустки, та відповідно до частини восьмої статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" згаданий керівник зобов`язаний був продовжити відпустку позивача на кількість днів, протягом яких він хворів, що ним виконано не було.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції в Київській області від 12.01.2018 № 29 середньомісячне грошове забезпечення позивача 10309,50 грн., а розмір середньоденного грошового забезпечення - 338,02 грн.

Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, про часткове задоволення вимоги позивача до Головного управління Національної поліції в Київській області щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки за період служби з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі за 2011 та 2012 роки, стягнувши з названого управління на користь позивача компенсацію за три дні невикористаної відпустки в розмірі 1 014,06 грн. (338,02 грн. х 3) за виключенням відповідних податків і платежів які належить сплатити при їх виплаті. Решта вимог позивача до Головного управління Національної поліції в Київській області щодо стягнення компенсації за невикористані відпустки задоволенню не підлягають, оскільки, як встановлено судом, у період до 07.11.2015, в тому числі у 2011 та 2012 роках, позивач не перебував у відносинах публічної служби з цим відповідачем., а останній не є правонаступником органів внутрішніх справ, у яких позивач проходив службу станом на цю дату.

Також не підлягає задоволенню судом вимога позивача про стягнення на користь ОСОБА_1 з Головного управління Національної поліції в Київській області компенсації за невикористані відпустки за період його служби в інших територіальних органах внутрішніх справ та поліції з 18.08.1999 по 30.09.2017, в тому числі за період з 2011 по 2012 роки, протягом якого позивач проходив службу в територіальних органах внутрішніх справ Автономної Республіці Крим, оскільки вимога про виплату компенсації за невикористану відпустку за вказаний період має спрямовуватися позивачем саме до того органу внутрішніх справ або поліції, в якому він безпосередньо проходив службу у відповідний період, тоді як службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області позивач проходив лише з 07.05.2014 по 06.11.2015.

Апеляційний суд також зауважує, що ухвалами суду від 20.03.2019 та 29.03.2019 було витребувано у Головного управління Національної поліції у Київській області та Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Київській області інформацію про використанні та невикористанні основні та додаткові щорічні відпустки ОСОБА_1 за період служби в територіальних органах Міністерства внутрішніх справ та Національної поліції за період з 18 серпня 1999 року по 30 вересня 2017 року.

Як вбачається з листа Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Київській області віл 12.04.2019 №1033/109/12 за період проходження служби в Національній поліції України ОСОБА_1 основні відпустки використав у повному обсязі. Інші види відпусток ОСОБА_1 не використовував.

Як вбачається з листа Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Київській області віл 21.06.2019 №1756/109/12 при передачі особової справи ОСОБА_1 , який до 07.05.2014 проходив службу в Ялтинському міськуправління Головного управління МВС України в Автономній Республіці Крим до Головного управління МВС України в Київській області, інформації про використані та невикористані основні та додаткові щорічні відпустки ОСОБА_1 з 18.08.1999 по 07.05.2014 надано не було.

При вирішенні вимоги позивача про стягнення з відповідачів середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення судом суд виходить із такого.

Як зазначено у частині першій статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Частиною п`ятою статті 235 Кодексу законів про працю України також передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу у разі затримки видачі трудової книжки з вини роботодавця виплатити працівникові середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу законів про працю України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові від 26.10.2016 № 6-1395цс16 Верховний Суд України зазначив, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, а якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Колегією суддів встановлено, що день звільнення позивача зі служби 30.09.2017 був вихідним днем, у зв`язку з чим Головне управління Національної поліції в Київській області повинне було не пізніше наступного дня після отримання 06.10.2017 вимоги позивача про видачу трудової книжки і проведення розрахунку, тобто 09.10.2017 (07-08.10.2017 вихідні дні, відповідно субота та неділя) видати йому трудову книжку та провести розрахунок.

Натомість трудову книжку видано лише 01.11.2017, розрахунок проведено 14.11.2017, тобто з порушенням установленого законодавством строку.

Головним управлінням Національної поліції в Київській області не доведено перед судом відсутності його вини у несвоєчасному розрахунку з позивачем при його звільненні зі служби, що свідчить про наявність підстав для стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за період з 09.10.2017 по 13.11.2018, тобто по день ухвалення рішення суду у цій справі.

Кількість робочих днів за період з 09.10.2017 по 13.11.2018 становить 280 (з них робочих днів у 2017 році: в жовтні - 16, в листопаді - 22, в грудні - 20; робочих днів у 2018 році: в січні - 21, в лютому - 20, в березні - 21, в квітні - 19, в травні 21,в червні 20, в липні 22, в серпні 22, у вересні 20, в жовтні 22, в листопаді - 14).

Середньоденний заробіток позивача складає 338,02 грн., тому середній заробіток, який належить стягнути на користь позивача складає 94 645,60 грн. (280 р.д. х 338,02 грн.).

З огляду на те, що середньомісячне грошове забезпечення позивача складало 10309,50 грн., а недоплачена сума 4 289,83 грн. (1 014,06 грн. + 3 275,77 грн.), що складає 41,6% від середньомісячного заробітку, то враховуючи співмірність цієї суми відносно розміру середнього заробітку позивача, колегія суддів вважає за справедливе застосувати принцип пропорційності та зменшити розмір суми, належної позивачу за час затримки розрахунку при звільненні, до 39372,57 грн., що складає 46,1% від нарахованої судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 94 645,60 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції України в Київській області - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2018 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Кузьменко В.В.

Повний текст постанови виготовлено 23.07.2019.