Справа № 140/711/19
Суддя: Волдінер Фелікс Арнольдович
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року ЛуцькСправа № 140/711/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Волдінера Ф. А.,

при секретарі судового засідання Журомській І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Марцих Є.Г.,

перекладача Руденка В.Ю.,

свідка ОСОБА_2 .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Волинській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Державна міграційна служба України, в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення Державної міграційної служби України №45-19 від 25 лютого 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Державну міграційну служби України надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Ухвалою судді від 08.04.2019 було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 24.04.2019 було внесено виправлення в ухвалу від 08.04.2019 про відкриття провадження в адміністративній справі шляхом визначення процесуального статусу Державної міграційної служби України, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Ухвалою суду від 14.06.2019 було замінено первісного відповідача у даній справі на належного - Державну міграційну служби України (далі - ДМС України, відповідач) та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Управління Державної міграційної служби України у Волинській області (далі - УДМС у Волинській області, третя особа).

Позовні вимоги обґрунтовано наступним.

10.03.2019 позивач отримав повідомлення № 7 від 06.03.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підставою такого повідомлення є рішення ДМС України № 45-19 від 25.02.2019. Відмову було вмотивовано тим, що на підставі абзацу 5 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та на підставі відсутності умов передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивач не може бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач не погоджується з рішенням № 45-19 від 25.02.2019, вважає, що відмова відповідача в наданні позивачеві статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є невмотивованою, відповідачем не було враховано побоювання позивача стати жертвою переслідування з ознаками расової належності, належності до певної соціальної групи в Білорусі, політичних поглядів, а безпеці, свободі, навіть життю позивача загрожують безпосередньо. Позивач вказує, що покинув свою країну та не може туди повернутися по політичних причинах, тому що він вів громадську діяльність, спрямовану проти русифікації та диктатури в Білорусі, оскільки там існує дискримінація білоруської мови, немає жодного університету, де викладають на білоруській мові, закриваються білоруські школи, садки, продовжується тотальна русифікація. Вказує, що у своїй громадській діяльності мав на меті захистити права білоруських громадян на освіту рідною мовою, а програма освіти на рідній мові Громадської республіканської організації «Інститут інформатики та кібернетики», координатором якої був позивач, стала черговою просвітницькою програмою, яка стала об`єктом репресій. Позивач зазначає, що про репресії щодо членів організації, викладачів, вчених і студентів писали з березня 2017 року по червень 2018 року були репортажі в білоруських та українських мас-медіа: ІНФОРМАЦІЯ_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, ІНФОРМАЦІЯ_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, ІНФОРМАЦІЯ_10, ІНФОРМАЦІЯ_11. Зазначає, що проводилися і проводяться примусові допити, обшуки членів організації, студентів та їх членів їх родин із залякуванням та фізичним примусом. Позивач також, зазначає, що під час розгляду його заяви ДМС України переслідування білоруських правоохоронних органів не припинялися, більше того органи поліції почали переслідувати дітей позивача, дружину, батьків позивача та батьків його дружини ОСОБА_2 , адміністрація школи погрожувала позбавити позивача батьківських прав відносно дітей, відмовила в оформлення в школу, в результаті чого старший син не отримував освіту 3 місяці. У Білорусі масово порушуються права людини, про що є багато свідчень на сайтах «ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_5», в інших засобах масової інформації, у звітах Міжнародної амністії і Ради ООН з прав людини: там людей запроторюють до в`язниці за правозахисну, журналістську, профспілкову та просвітницьку діяльність, існують тортури. Відтак, ОСОБА_1 вважає, що ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із ним. Однак, відповідач неналежно виконав обов`язок всебічно та ґрунтовно оцінити всі обставини, що мають значення для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач просить визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України №45-19 від 25.02.2019 та зобов`язати відповідача надати ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

24.04.2019 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, згідно якого останній зазначив, що ДМС України заперечує проти адміністративного позову. На основі проаналізованих фактів зроблено висновок щодо ситуації в країні походження заявника. Як повідомив заявник, метою його приїзду в Україну було вивченням української етнології у Львівському інституті народознавства НАН України, оскільки йому близька українська мова та культура. Мета заявника - отримати вчений ступінь кандидата історичних наук із вказаної дисципліни. На даний час заявник проживає на території України у житловому будинку, який орендує у свого співвітчизника за адресою: АДРЕСА_1 , із коштами на проживання допомагають рідні, що проживають в Білорусі. У заяві від 05.09.2018 та під час співбесід 10.09.2018, 03.10.2018 заявник стверджував, що через активну громадську діяльність на території Республіки Білорусь з просування навчання білоруською мовою він зазнавав переслідувань з боку представників компетентних державних органів у формі сфабрикованого звинувачення за частиною другою статті 233 КК Республіки Білорусь (незаконна підприємницька діяльність) та інкримінуванні діянь, які він не вчиняв. Неправомірні дії правоохоронних органів, які мали місце під час розслідування вказаного провадження, побоювання бути арештованим чи засудженим у Республіці Білорусь стали причинами, через які позивач залишив територію країни громадянської належності та не бажає повертатися.

Заявник вважає кримінальне переслідування політично вмотивованим, пов`язаним з його активною громадською діяльністю з поширення білоруської мови. На підтвердження кримінального переслідування у країні громадянської належності заявник надав для долучення до матеріалів особової справи повістку компетентного органу Республіки Білорусь, яка не містить причини виклику. Будь-яких інших доказів чи процесуальних документів, зокрема, копії протоколів допиту, обшуку, виїмки тощо, на які вказував заявник при зверненні за захистом в Україні, та які могли б реально підтвердити факт притягнення його до кримінальної відповідальності, він не надав.

Разом з тим, встановлено ряд сайтів, зокрема - Комітету державного контролю Республіки Білорусь, на яких міститься інформація про те, що діяльністю громадської організації «Інститут математики і кібернетики» зацікавилися фінансова міліція Республіки Білорусь як неліцензованою та незареєстрованою на території республіки Білорусь організацією, яка надає послуги з навчання програмування на платній основі. Стосовно керівника вказаної громадської організації та його заступника порушено кримінальну справу через вчинення злочину, який має економічне підґрунтя. Стосовно деяких викладачів та слухачів представниками правоохоронних органів проводилися допити, конфіскувалися документи та техніка. Білоруський Інтернет - портал новин ІНФОРМАЦІЯ_2 у березні - червні 2018 року повідомляв, що оперативними співробітниками мінської фінансової міліції встановлено, що організатори нелегального філіалу українського університету набрали на платне навчання з програмування 34 особи, обіцяючи слухачам по закінченню навчання надати диплом українського вищого навчального закладу про вищу освіту міжнародного зразка. Однак, слухачі дипломи не отримали. Тих , хто почав вчитися ще три роки тому, залишили на другий рік на другому курсі, причому останні мали заплатити за додаткове навчання. Вартість навчання становила 600 доларів. Отримані від студентів кошти керівництво громадської організації використовувало на власний розсуд. У березні 201-8 року мінською прокуратурою порушено кримінальну справу за частиною другою статті 233 КК Республіки Білорусь (незаконна підприємницька діяльність, отримання доходів в особливо великих розмірах. 07.06.2018 засновникам та керівникам інституту ОСОБА_3 і ОСОБА_1 пред`явлено підозру у кримінальній справі про незаконне підприємництво. їм загрожує штраф або до п`яти років ув`язнення.

З огляду на деталізовану інформацію, отриману під час оперативних заходів, проведених фінансовою міліцією, та викладених на вищезазначеному порталі, а також той факт, що 15.06.2018 на порталі керівник інституту ОСОБА_3 спростовує звинувачення, однак, не спростовує наявність кримінального переслідування стосовно себе та свого заступника, є підстави вважати твердження заявника про кримінальне переслідування на території країни громадянської належності правдивим.

Із наведеного слідує, що правоохоронні органи Білорусі виявляють цікавість до заявника, як до одного з керівників громадської організації, яка провадить незаконну діяльність на території Республіки Білорусь, а не ж до політичного чи громадського діяча.

З огляду на викладене, відповідач вважає, що хоч заявник і не надав достатніх доказів кримінального переслідування стосовно нього на території країни громадянської належності, є підстави вважати, що таке переслідування є і воно має економічне підґрунтя.

Крім того, відповідач зазначає, що за результатами аналізу обставин справи заявника, викладених ним під час співбесіди 03.10.2018, з`ясовано, що позивач відразу по прибутті в Україну до компетентних державних органів України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звернувся, мотивуючи тим, що міг на законних підставах перебувати в Україні 3 місяці. Натомість, він продовжив навчання в Інституті народознавства НАН України (м. Львів, Україна), де з 01.11.2015 до 31.10.2019 прикріплений до відділу етнології сучасності і ставить собі за мету отримати вчений ступінь кандидата історичних наук із вказаної дисципліни. Звернувся заявник із відповідною заявою лише тоді, коли стало питання законності його перебування в Україні у подальшому, зокрема, для забезпечення безперервності навчання (до закінчення 31.10.2019) через неможливість легалізуватися в Україні будь-ким іншим чином. З огляду на викладене, є підстави вважати, що виїзд заявника з території країни громадянської належності був запланованим виїздом на навчання та спробою легалізуватися на території України з метою його безперервного продовження. Разом з тим, інформація з мережі Інтернет про те, що 07.06.2018 керівництву громадської організації «Інститут математики і кібернетики» оголошено підозру, згідно з повісткою, заявника викликали до слідчого на 11.06.2018, є підстави вважати, що, окрім навчання та викладацької роботи, виїзд заявника з країни громадянської належності 08.06.2018 (наступного дня після оголошення підозри) був втечею через уникнення участі в процесуальних заходах на етапі досудового слідства.

Єдиним критерієм для визнання особи біженцем є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону, тобто суб`єктивна сторона побоювання заявника (оціночне судження заявника, психологічний стан) та об`єктивна сторона (наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними) мають співпадати.

При цьому, згідно з пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, завдана особі шкода має бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи або політичних переконань.

Відповідач також зазначає, що у процесі аналізу суб`єктивної та об`єктивної сторін побоювань заявника стати жертвою переслідувань та співставлення відповідності цих сторін одна одній, з`ясовано, що заявник не повідомляє про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. Однак, стверджує, що переслідується чинною владою Республіки Білорусь за освітню діяльність з поширенні білоруської мови, що вважає політично вмотивованим переслідуванням (суб`єктивна сторона побоювання).

Проте, заявник, незважаючи на те, що підтримує демократичні сили в Білорусі та не погоджується із політикою чинного президента країни громадянської належності, не повідомляє про членство в жодній політичній партії. Водночас, стверджує, що є членом громадської організації «Інститут математики та кібернетики» (займає посаду заступника керівника), яка займається освітньою діяльністю, спрямованою на пропаганду та поглиблене вивчення білоруської мови, яка наразі в силу політичної ситуації, зазнає утисків. Однак, як свідчить мережа Інтернет, діяльність громадської організації «Інституту математики та кібернетики» пов`язана з наданням освітніх послуг з вивчення математики та інформатики. Навчання, хоча і проводиться білоруською мовою, однак, не передбачає поглибленого вивчення білоруської мови та білоруського етносу, про пропаганду яких стверджує заявник, намагаючись представити кримінальне переслідування стосовно себе політично вмотивованим. При цьому, в інтерв`ю незалежним засобам масової інформації керівник громадської організації «Інститут математики та кібернетики» не наполягає саме на політичній складовій кримінального переслідування, припускаючи, що це може бути пов`язане і з намаганням фіскальних органів вирішити питання наповнення держбюджету.

Разом з тим, хоча інформація з відкритих джерел підтверджує повідомлення заявника щодо ситуації з русифікацією Білорусі: до 2014 року тих, хто намагався говорити білоруською, влада сприймала як опозиціонерів, тепер у країні триває м`яка білорусизація. Крім того, за повідомленням білоруських засобів масової інформації, у 2018 році на території Республіки Білорусь зареєстровано перший приватний Національний університет імені Ніла Гілевича з білоруською мовою навчання, який очолив екс-голова ОО «Товариство білоруської мови», колишній депутат парламенту Білорусі ОСОБА_6 . З наведеної інформації по країні походження заявника слідує, що його погляди щодо освіти білоруською мовою не такі вже й неприйнятті для чинної влади Білорусі і зовсім не становлять, загрози існування цієї влади, тому вважати кримінальне переслідування заявника політично вмотивованим - недоречно.

Відповідач також зауважує, що, як свідчать відкриті інформаційні джерела, жодна з авторитетних міжнародних правозахисник організацій (Amnesty international, Human Rights Watch , повідомляючи у своїх звітах про ситуацію з дотриманням прав і свобод громадян у Республіці Білорусь, не повідомляє про переслідування чинною владою Республіки Білорусь осіб, які пропагують білоруську мову - мову титульної нації.

З огляду на викладене, не встановлено тісного і прямого причинного зв`язку між злочином, у кому підозрюється заявник на території країни громадянської належності, та його освітньою діяльністю.

Відповідач зазначає, що вищенаведене дає підстави вважати, що побоювання заявника щодо політичної вмотивованості кримінального переслідування є передчасним: через уникнення участі в процесуальних заходах на етапі досудового слідства заявник не має змоги ознайомитися з матеріалами кримінальної справи та не може використати своє право на захист, у тому числі і на етапі судового слідства у разі, якщо кримінальна справа буде розглядатися у судовому порядку.

Наведений аналіз відповідності суб`єктивної сторони побоювань заявника стати жертвою переслідувань за політичною ознакою, які він виклав у заяві, анкеті від та під час співбесід, об`єктивній стороні дає підстави вважати, що в індивідуальних обставинах справи заявника (повідомлена ним історія) відсутні загрози переслідування з боку чинної влади Республіки Білорусь, як його тлумачить Конвенція про біженців 1951 року.

У разі підтвердження наявності стосовно заявника кримінального переслідування, пов`язаного з вчиненням економічних злочинів, звернення заявника, за захистом в Україні необхідно розглядати як ніщо інше, ніж спробу останнього уникнути покарання в країні громадянської належності, тому що, відповідно до пункту 56, 59 Керівництва УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до загального права. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.

Таким чином факти, повідомлені заявником, не дають підстав для визнання біженцем у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, зазначає, що у відповідності до вимог статей 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частини другої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування заявника в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не встановлено.

Зважаючи на наведене, у відповідача є всі підстави вважати, що, у даному випадку, відсутні підстави для прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

29.05.2019 від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якому останній наполягав на позиції викладеній у позовній заяві та зазначив, що під час прийняття рішення не було враховано всі обставини, за наявності яких позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наголошує, що у нього є побоювання тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання чи загальнопоширеного насильства та стосовно позивача було використано нелюдські і принизливі для його гідності поводження, тортури, які підтверджується доказами, в тому числі публікаціями на сторінках визнаних мас-медіа, в тому числі ІНФОРМАЦІЯ_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, які пишуть тільки про суттєві порушення прав людини в Білорусі.

Протокольною ухвалою суду від 14.06.2019 було закрито підготовче провадження та призначено справу для розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у ньому та у відповіді на відзив, просив позовні вимоги задовольнити.

Представники відповідача та третьої особи заперечили проти позову та просили відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом на підставі матеріалів особової справи № 2018 LT 0036 встановлено, що позивач ОСОБА_1 є громадянином Республіки Білорусь, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Мінськ (Республіка Білорусь), за національністю - білорус, за релігійними переконаннями - християнин; володіє білоруською, російською, польською, українською та частково англійською мовами; має вищу освіту, останнє місце роботи - громадська організація «Інститут математики та кібернетики» (м. Мінськ, Республіка Білорусь); перебуває в незареєстрованому шлюбі з громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_2 , з якою має спільних дітей, співмешканка, діти та батьки заявника проживають в Республіці Білорусь. З документів, що посвідчують особу у заявника наявні оригінал національного паспорта серії НОМЕР_1 та посвідчення Інституту математики та кібернетики Литовської республіки.

08.06.2018 позивач прибув в Україну залізничним транспортом (маршрут: Мінськ - Брест - Заболоття), використовуючи національний паспорт серії НОМЕР_1 .

На даний час позивач проживає на території України у житловому будинку, який орендує у свого співвітчизника за адресою: АДРЕСА_1 .

05.09.2018 позивач подав до УДМС у Волинській області заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №30 (т.2, а.с. 15-21). В обґрунтування вказав, що є жертвою переслідувань за ознаками раси, політичними переконаннями в Білорусі, а безпеці, свободі і навіть життю загрожують безпосередньо.

Рішенням ДМС України від 25.02.2018 № 45-19 «Про відмову в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2018 LT 0030 громадянина Республіки Білорусь на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, підтримуючи письмовий висновок УДМС у Волинській області ОСОБА_1 відмовлено у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту (т.2, а.с. 155).

Зі змісту висновку УДМС у Волинській області вбачається, що відповідно до отриманих пояснень, заявник є громадянином Республіки Білорусь. У заяві від 05.09.2018 та під час співбесід 10.09.2018, 03.10.2018, заявник стверджує, що через активну громадську діяльність на території Республіки Білорусь з просування навчання білоруською мовою він зазнавав переслідувань з боку представників компетентних державних органів у формі сфабрикованого звинувачення за частиною другою статті 233 КК Республіки Білорусь (незаконна підприємницька діяльність) та інкримінуванні діянь, які він не вчиняв. Неправомірні дії правоохоронних органів, які мали місце під час розслідування вказаного провадження, побоювання бути арештованим чи засудженим у Республіці Білорусь стали причинами, через які він залишив територію країни громадянської належності та не бажає повертатися. Заявник дійсно в Республіці Білорусь працює в громадській організації «Інститут математики та кібернетики», а наразі вивчає українську етнологію у Львівському інституті народознавства НАН України з метою отримання вченого ступеня кандидата історичних наук із вказаної дисципліни. Із інформації доступної в інтернеті слідує, що правоохоронні органи Республіки Білорусь «виявляють цікавість» до заявника, як до одного з керівників громадської організації, яка провадить незаконну діяльність на території Республіки Білорусь, а не як до політичного чи громадського діяча. Хоч заявник і не подав достатніх доказів кримінального переслідування стосовно нього на території країни громадянської належності, є підстави вважати, що таке переслідування є і воно має економічне підґрунтя. Під час співбесіди 03.10.2018, з`ясовано, що заявник відразу по прибутті в Україну до компетентних державних органів України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не звернувся, мотивуючи тим, що міг на законних підставах перебувати в Україні 3 місяці. Натомість, він продовжив навчання в Інституті народознавства НАН України (м. Львів, Україна), де з 01.11.2015 до 31.10.2019 прикріплений до відділу етнології сучасності і ставить собі за мету отримати вчений ступінь кандидата історичних наук із вказаної дисципліни, що підтверджується довідкою Інституту народознавства НАН України, наданою заявником для долучення до матеріалів справи № 2018 LT0030.Звернувся заявник із відповідною заявою лише тоді, коли стало питання законності його перебування в Україні у подальшому, зокрема, для забезпечення безперервності навчання (до закінчення 31.10.2019) через неможливість легалізуватися в Україні будь-ким іншим чином (згідно із положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та відповідного Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150, іноземні громадяни держав з безвізовим порядком в`їзду мають право в`їзду в Україну, однак, не більш як на 90 днів протягом 180 днів). З огляду на викладене, є серйозні підстави вважати, що виїзд заявника з території країни громадянської належності був запланованим виїздом на навчання та спробою легалізуватися на території України з метою його безперервного продовження. Разом з тим, інформація з мережі Інтернет про те, що 07.06.2018 керівництву громадської організації «Інститут математики і кібернетики» оголошено підозру, згідно з повісткою, заявника викликали до слідчого на 11.06.2018, є підстави вважати, що, окрім навчання та викладацької роботи, виїзд заявника з країни громадянської належності 08.06.2018 (наступного дня після оголошення підозри) був втечею через уникнення участі в процесуальних заходах на етапі досудового слідства. Заявник не повідомляє про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. Однак, стверджує, що переслідується чинною владою Республіки Білорусь за освітню діяльність з поширенні білоруської мови, що вважає політично вмотивованим переслідуванням (суб`єктивна сторона побоювання). Заявник, незважаючи на те, що підтримує демократичні сили в Білорусі та не погоджується із політикою чинного президента країни громадянської належності, не повідомляє про членство в жодній політичній партії. Водночас, стверджує, що є членом громадської організації «Інститут математики та кібернетики» (займає посаду заступника керівника), яка займається освітньою діяльністю, спрямованою на пропаганду та поглиблене вивчення білоруської мови, яка наразі в силу політичної ситуації, зазнає утисків. Однак, як свідчить мережа Інтернет, діяльність громадської організації «Інституту математики та кібернетики» пов`язана з наданням освітніх послуг з вивчення математики та інформатики. Навчання, хоча і проводиться білоруською мовою, однак, не передбачає поглибленого вивчення білоруської мови та білоруського етносу, про пропаганду яких стверджує заявник, намагаючись представити кримінальне переслідування стосовно себе політично вмотивованим. Заявник вказує, що білоруська мова в силу політичної ситуації у країні його походження постійно зазнає утисків. Більше того, у Республіці Білорусь за його словами наразі проходить посилена русифікація суспільства, зокрема освітні заклади (ДНЗ, школи, університети), які здійснюють навчання молоді білоруською мовою, закриваються, листування та переписка між державними органами, а також мовлення на радіо та телебаченні ведеться здебільшого російською мовою. Разом з тим, хоча інформація з відкритих джерел підтверджує повідомлення заявника щодо ситуації з русифікацією Білорусі: до 2014 року тих, хто намагався говорити білоруською, влада сприймала як опозиціонерів. Тепер у країні триває м`яка білорусизація. На телебаченні та на вулицях з`явилась соціальна реклама з закликом говорити білоруською. З`явилась преса та книжки національною мовою. З наведеної інформації по країні походження заявника слідує, що його погляди щодо освіти білоруською мовою не такі вже й неприйнятті для чинної влади Білорусі і зовсім не становлять, загрози існування цієї влади, тому вважати кримінальне переслідування заявника політично вмотивованим - недоречно. Слід зауважити, що, як свідчать відкриті інформаційні джерела, жодна з авторитетних міжнародних правозахисник організацій (Amnesty international, Human Rights Watch), повідомляючи у своїх звітах про ситуацію з дотриманням прав і свобод громадян у Республіці Білорусь, не повідомляє про переслідування чинною владою Республіки Білорусь осіб, які пропагують білоруську мову - мову титульної нації. З огляду на викладене, не встановлено тісного і прямого причинного зв`язку між злочином, у кому підозрюється заявник на території країни громадянської належності, та його освітньою діяльністю. Вищенаведене дає підстави вважати, що побоювання заявника щодо політичної вмотивованості кримінального переслідування є передчасним: через уникнення участі в процесуальних заходах на етапі досудового слідства заявник не має змоги ознайомитися з матеріалами кримінальної справи та не може використати своє право на захист, у тому числі і на етапі судового слідства у разі, якщо кримінальна справа буде розглядатися у судовому порядку.Наведений аналіз відповідності суб`єктивної сторони побоювань заявника стати жертвою переслідувань за політичною ознакою, які він виклав у заяві, анкеті від та під час співбесід, об`єктивній стороні дає підстави вважати, що в індивідуальних обставинах справи заявника (повідомлена ним історія) відсутні загрози переслідування з боку чинної влади Республіки Білорусь, як його тлумачить Конвенція про біженців 1951 року. Крім того, у вказаному висновку зазначено, що у доповідях міжнародних і неурядових організацій йдеться про випадки порушення прав людини в Республіці Білорусь, зокрема, про жорстоке поводження у місцях затримання. Разом з тим, посилання на загальну ситуацію щодо стану дотримання прав людини в певній країні не може саме по собі слугувати підставою для однозначного висновку про те, що у випадку повернення до країни громадянської належності заявнику буде загрожувати індивідуальна серйозна шкода у вигляді тортур, нелюдського, або принизливого поводження чи покарання. про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, статті 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, статті 28 Конституції України, частині другій статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявника смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування заявника в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не встановлено. Таким чином, факти, пояснення, надані заявником, не дають підстав для набуття додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач, вважаючи винесене рішення протиправним, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Частиною другою статті 19 Конституції України визначено обов`язок органів держаної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Рішення відповідача як суб`єкта владних повноважень, що є предметом даного позову, підлягає оцінці судом на відповідність критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17.07.1997) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (надалі - Закон № 3671-VI)

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань, а пунктом 13 частини першої статті 1 цього ж Закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

На думку суду, матеріалами справи достатньо підтверджено обставини та підстави, чому позивач вважає себе жертвою переслідувань з боку органів державної влади. ОСОБА_1 не бажає повертатися в Республіку Білорусь, так як його життю загрожує реальна небезпека.

Згідно статті 1 А (2) Конвенції про статус біженців - особа, яка внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідування за ознакою належності до певної соціальної групи або політичних переконань знаходиться за межами країни своєї громадянської належності та не може скористуватися захистом своєї країни, кваліфікується як біженець.

Згідно з Конвенцією «Про статус біженців» 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього проживання; неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расовою належністю; б) релігією; в) національністю (громадянством); г) належністю до певної соціальної групи; д) політичними поглядами.

Разом з тим, при розгляді особових справ шукачів притулку, ДМС України повинна враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто, підкріплюються об`єктивним положенням в країні та обставинами, які відбулася особисто із позивачем.

Також, побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто, таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Згідно положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 № 1629-IV метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Крім того, статтею 6 Закону України № 3671-VI передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Отже, вказаний перелік є вичерпним.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців, або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною залишення позивачем країни громадянської належності стало побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, освітньої діяльності, а також через його політичні переконання. Позивач зазначає, що є загроза навіть його життю та здоров`ю.

Позивач зазначає, що його було піддано дискримінації та переслідуванням за його політичні переконання за ознакою належності до соціальної групи у країні походження, зокрема його діяльності в громадській організації, яка відстоювала права громадян на освіту білоруською мовою. Також він побоюється систематичного порушення прав людини.

Так, у своїй заяві-анкеті позивач зазначив, що він є жертвою переслідувань за ознаками раси, політичними переконаннями в Білорусі, а безпеці, свободі, навіть життю загрожують безпосередньо. В Білорусі масово порушують права людини, про що є багато свідчень на сайтах «ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_5», в інших засобах масової інформації, у звітах Міжнародної амністії і Ради ООН з прав людини: там людей запроторюють до в`язниці за правозахисну, журналістську, профспілкову та просвітницьку діяльність, існують тортури. Білорусь веде політику в рамках СНД, Митного союзу, подальшого зміцнення військово-політичного й соціально-економічного союзу Росії та Білорусі. Ця політика спрямована на расову та політичну дискримінацію соціальних груп не російськомовного населення, демократичних рухів. Усі громадська діяльність, яка провадиться невідповідно до цієї політики, підпадає під репресії.

Відсутність змоги вчитися і навчати рідною мовою була визнана расовою дискримінацією Міжнародним судом у справі Криму - «Україна проти Російської Федерації». Ситуація в Білорусі щодо расової дискримінації за мовною ознакою аналогічна до Криму й Донбасу, бо існує дискримінація білоруської мови, немає жодного університету, де викладають на білоруській мові, закриваються білоруські школи, сади, продовжується тотальна русифікація, про що можна часто прочитати на сторінках білоруськомовних демократичних засобах мас-медіа - «ІНФОРМАЦІЯ_6», «ІНФОРМАЦІЯ_5», сайт Товариства білоруської мови. У Білорусі відмовляють в реєстрації університету з навчанням білоруською мовою, не реєструють білоруськомовні демократичні школи біля Мінська. Позивач зазначає, що в своїй громадській діяльності мав на меті захистити права білоруськомовних громадян на освіту рідною мовою. Програма освіти на рідній мові Громадської республіканської організації «Інститут математики та кібернетики» стала черговою просвітницькою програмою, яка стала об`єктом репресій. Громадська республіканська організації «Інститут математики та кібернетики» - громадська республіканська зареєстрована організація, яка об`єднує вчених в галузі кібернетики, інформатики, комп`ютерних наук, технічного профілю. Вона обрана ІМК з урахуванням світових тенденцій і наявності кадрів відповідної кваліфікації, які володіють білоруською мовою. За свою довгу історію Товариство мало спільні наукові та просвітницькі проекти з рядом зарубіжних наукових товариств, університетів, в тому числі і з українським університетом, що відповідає статутним цілям суспільства в проведенні наукової і просвітницької діяльності.

Громадська республіканська організація «Інститут математики та кібернетики» (Мінськ, Білорусь) спільно з Міжнародним економіко-гуманітарний університет імені Степана Дем`янчук (Рівне, Україна) в 2013 році створили освітню програму, метою якої була легітимація освітньої діяльності в Білорусі, країні, де неможливо вести освіту без згоди президента Лукашенка , як в державних вузах, так і в приватних. Так, навіть ректори приватних університетів можуть бути призначені тільки згідно з рішенням Міністерства освіти. У Білорусі для студентів і всіх бажаючих мною та членами організації були організовані публічні лекції, консультації білоруських фахівців в якості репетиторів з вищої математики, програмування на білоруській мові. Лекції та завдання доступні безкоштовно в інтернеті (ІНФОРМАЦІЯ_3) на особистих сайтах викладачів, посилання на їх сайти агреговані на сайті, який я веду, ІНФОРМАЦІЯ_4. Вся наша діяльність ведеться в рамках законодавства Білорусі. Так як учні були ще й студентами українського університету, то це була єдина дистанційна програма, по якій білоруси вчили українську мову в українському університеті. Активно брали участь у веденні просвітницької діяльності на білоруській мові такі члени нашої організації, як ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_3 , ОСОБА_16 , ОСОБА_1, ОСОБА_2 .

Позивач також зазначає, що з самого початку мали обмеження в інформуванні. Органи управління міста Гродно, Мінської залізниці не дозволяли вести інформування і рекламування в зв`язку з наявністю білоруської мови в оголошеннях. Не могли вільно поширювати інформацію про освітню програму, так як будь-який сайт в Білорусі вважається засобом масової інформації і потрібен дозвіл на нього як засобу масової інформації, і такі дозволи отримують далеко не всі. Пропозиція освіти зарубіжних університетів вимагає дозволу міліції. Репресії почалися 18.03.2017, коли в навчальний клас, де проходила лекція, а також додому до директора ІМК ОСОБА_3 і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 прийшла поліція в кількості 13 чоловік, яка забрала: комп`ютери, проектор, університетську документацію, печатку громадської організації. Документи про конфіскацію не видали. До сих пір їхню власність не повернули.

Крім того, проводились і проводяться примусові багатогодинні допити всіх викладачів і всіх студентів без адвоката з залякуванням в`язницею. Причому за допомогою фізичного примусу, без можливості зателефонувати родичам і адвокату були заарештовані ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які після 5 години допитів без адвоката були відпущені. Звільнення сприяла публікація в незалежній газеті «ІНФОРМАЦІЯ_7» про арешт. Під час арешту показували роздруківки телефонних розмов викладачів і студентів. Керівник управління фінансовою міліції Мінська і Мінської області погрожував посадити всіх викладачів на 5-7 років як учасників групового злочину за ведення освітньої діяльності. Після публікацій в пресі міліція 3 рази надсилала керівником організації офіційні листи, що зараз немає підстав для порушення кримінальної справи, останній лист було від 08.01.2018, але перевірки вони не припиняли. Але несподівано в березні 2018 року на сайті міліції і у них на прес-службі написали, що кримінальна справа заведена. Справу завели на поки як би невстановлених осіб Міжнародним економіко-гуманітарний університету імені Степана Дем`янчук (Рівне, Україна), в тому числі як на організаторів на ОСОБА_3 і на позивача - ОСОБА_1 . Після цього почали знову викликати на допити слухачів. 08.06.2018 7 годин допитували директора громадської організації «Інститут математики і кібернетики» ОСОБА_3, який забажав, щоб допит вівся на білоруській мові. 12.06.2018 червня вдома у ОСОБА_3 і в позивача, ОСОБА_1 , зробили ще один обшук, особисті речі забрали без описів.

Відомо, що в Білорусі коли заводять кримінальну справу, то карають кримінально з ймовірністю 99,5%, так як в Білорусі суд майже ніколи не дає виправдувальних вироків.

Таким чином, були порушені особисті права: недоторканості особи, на приватну власність, недоторканості листування, користування рідною мовою, політичні, свободи слова і друку, трудове, культурне, на освіту, свободу викладання та академічне.

Як вбачається із висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, УДМС у Волинській області, твердження заявника, зокрема, щодо належності до громадянства Республіки Білорусь, про роботу в громадській організації «Інститут математики та кібернетики», навчання у Львівському інституті народознавства НАН України є правдивими. Крім того, за результатами опрацювання інформації розміщеної в Інтернеті, УДМС у Волинській області дійшло висновку, що стосовно позивача здійснюється кримінальне переслідування на території країни громадянської належності, однак є підстави вважати, що таке переслідування має економічне підґрунтя. Також ставляться під сумнів причини залишення позивачем країни громадянської належності, оскільки є підставив вважати, що це є втеча від кримінальної відповідальності або намір безперервно продовжити навчання в Україні. Крім того, зазначено, що заявник не повідомляє про наявність переслідувань щодо нього на території країни громадянської належності за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. Однак, стверджує, що переслідується чинною владою Республіки Білорусь за освітню діяльність з поширенні білоруської мови, що вважає політично вмотивованим переслідуванням (суб`єктивна сторона побоювання). Як свідчить мережа Інтернет, діяльність громадської організації «Інституту математики та кібернетики» пов`язана з наданням освітніх послуг з вивчення математики та інформатики. Крім того, вказано, що, виходячи з обставин справи заявника, не має підстав вважати, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття «серйозна шкода». Також, на думку третьої особи, позивачем не надано жодних доказів застосування до нього фізичного насилля чи погроз з боку правоохоронних органів Білорусії. Згідно з обліками секретаріату Інтерполу України у Волинській області заявник у міжнародному розшуку не перебуває (не розшукується білоруською стороною). Крім того, у вказаному висновку зазначено, що згідно інформації, отриманої від Управління Служби безпеки України у Волинській області обставини, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - відсутні.

Разом з тим, суд вважає помилковими висновки відповідача щодо не підтвердження фактів зазначених позивачем та як наслідок відмови у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, про що слід зазначити наступне.

У Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16.03.2012 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» також зазначено, що судам слід ураховувати, наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

Також, вищезазначеною Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16.03.2012 надається роз`яснення, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Разом з тим, слід враховувати наслідки примусового повернення чи примусового видворення або видачі чи передачі іноземця та особи без громадянства. Отже, позивачем неодноразово наголошувалось на побоюванні до нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у Білорусії з боку правоохоронної системи, враховуючи, що Комітет ООН проти тортур у своїх доповідях звертає увагу на поширеність та буденність явищ у країні походження позивача, що в разі повернення ОСОБА_1 є об`єктивною причиною обмеження прав та свобод, гарантованих Конвенцією «Про захист прав і основоположних свобод» від 04.11.1950, а саме є небезпечним для його життя. Ці доводи позивача є загальновідомим фактом, тому не потребують додаткових доказів. Разом з тим, твердження позивача підтверджуються публікаціями у засобах масової інформації, які є в матеріалах справи.

В судовому засіданні 02.07.2019 було допитано свідка ОСОБА_2 , яка була попереджена судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та давала показання під присягою та пояснила наступне.

Свідок перебуває в громадському шлюбі з позивачем та має двох спільних з ним малолітніх дітей. Свідок займається просвітницькою та громадською діяльністю разом з позивачем.

Зараз свідок постійно проживає в Республіці Білорусь разом з повнолітнім сином позивача від попереднього шлюбу у квартирі, яка належить позивачу і знаходиться у місті Мінськ, але часто приїздить до України де постійно проживає позивач разом із малолітньою спільною дочкою.

По суті справи свідок пояснила, що позивач активно займається просвітницькою та громадською діяльністю з початку 90-х років минулого століття, за що постійно починаючи з 1995 року піддається утискам з боку чинної влади.

В 2017 році позивача було затримано білоруською міліцією разом з іншими громадськими діячами та слухачами під час організованої громадською організацією «Інститут математики та кібернетики» лекції на присвяченій проблемам здобуття освіти білоруською мовою. Позивач був затриманий приблизно на вісім годин.

Під час затримання свідок перебувала в квартирі, де вони проживали спільно з позивачем.

Одночасно із затриманням позивача у вказаній квартирі білоруською міліцією було проведено обшук, за результатами якого у позивача було вилучено особисті речі, які пізніше так і не були повернуті працівниками міліції.

Після цього затримання свідок з позивачем виїхали на територію України, оскільки мали всі обґрунтовані побоювання, що їх може бути заарештовано.

Свідок повідомила, що після описаних подій в квартирі де вона зараз проживає було проведено один чи два обшуки. Також обшуки проводились в квартирі, де проживають її батьки з надуманих підстав щодо зникнення спільного з позивачем малолітнього сина, який весь час перебував з батьками.

Свідок повідомила, що білоруською владою постійно здійснюється тиск як на неї так і на позивача, що полягає в постійних викликах на допити та співбесіди свідка шляхом надсилання повісток та в телефонному режимі, також на допити постійно викликаються син позивача від попереднього шлюбу, батьки свідка.

Спільного з позивачем 10-річного сина відрахували з двох шкіл; протягом тривалого періоду (дві навчальні четверті) свідок не могла зарахувати сина до школи, оскільки працівники школи відмовляли їй в цьому праві; працівники шкіл де навчався їхній син погрожували позбавити свідка разом з позивачем батьківських прав.

Також свідок пояснила, що існують реальні підстави та побоювання, що після повернення позивача до Республіки Білорусь його буде заарештовано за сфабрикованою кримінальною справою, а насправді за громадську діяльність, якою займається позивач.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З аналізу матеріалів справи вбачається наявність у позивача об`єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, яка є визначальною, оскільки позивачем підтверджено доказами, що ці побоювання є реальними.

Частиною сьомою статті 7 Закону №3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується на його особистих твердженнях та наданих документальних доказах та підтверджується показаннями свідка.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону № 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з частинами першою, другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд на підставі аналізу норм чинного законодавства, що врегульовує спірні правовідносини, та встановлених обставин справи, перевірених доказами (показами свідка та письмовими доказами), дійшов висновку, що доводи наведені ОСОБА_1 заслуговують довіри, а прийняте рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не відповідає міжнародним принципам, оскільки позивач достатньо обґрунтував свою заяву, повідомив всі фактичні обставини, проте, відповідач не прийняв їх до уваги, що суперечать конкретній чи загальній інформації по справі позивача, а тому є протиправним.

Таким чином, рішення Державної міграційної служби України №45-19 від 25 лютого 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято без врахування всіх істотних обставин, які мають істотне значення для його прийняття, а відтак є необґрунтованим, що свідчить про його протиправність, а тому підлягає скасуванню.

Зважаючи на вищевикладене суд дійшов переконливого висновку, що в ситуації з позивачем наявні всі умови передбачені як законодавством України так і міжнародними актами, що регулюють спірні правовідносини, для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В України діє принцип верховенства права, який закріплений в статті 8 Конституції України, відповідно до якої, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Із зазначеним кореспондуються приписи статті 19 Конституції України, якими встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

«На підставі Закону» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.

«З використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний використовувати повноваження з належною метою. Належною є та мета, що визначена в законі або випливає з його цілей, в спірних правовідносинах це - прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Водночас, використання повноважень із неналежною метою за своїм змістом та правовою природою є зловживанням ними.

«Розумно (розсудливо)» означає, що рішення суб`єкта владних повноважень повинні відповідати законам формальної логіки. Під нерозсудливими рішеннями слід розуміти такі, яких суб`єкт владних повноважень не міг би допустити, діючи відповідно до здорового глузду та обов`язків, покладених на нього законом.

«З дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації» означає, що суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень повинен забезпечити рівне ставлення до осіб під час прийняття рішення за однакових обставин.

«Пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)» означає, що дотримання принципу пропорційності має імперативний характер при прийнятті суб`єктом владних повноважень будь-яких рішень, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб`єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи.

Принцип пропорційності, зокрема, передбачає, що: здійснення повноважень, як правило, не має спричиняти будь-яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, яких заплановано досягти; якщо рішення може обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження мають бути виправдані необхідністю досягнення важливіших цілей; несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення суб`єкта владних повноважень мають бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії; для досягнення суспільно корисних цілей необхідно обирати найменш «шкідливі» засоби. Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення.

В даному випадку, несприятливі наслідки відмови позивачу в надані статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, є неспівмірно більшими та важливішими за ймовірні суспільно корисні цілі на досягнення, яких спрямоване оскаржуване у даній справі рішення суб`єкта владних повноважень.

Щодо заявленого позивачем способу захисту порушених прав суд зазначає наступне.

У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а 15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Рішення суду у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду.

Звертаючись до відповідача у спосіб, передбачений Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», із заявою (клопотанням) про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач мав «правомірні очікування», які виникають в особи, якщо нею дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мав всі підстави розраховувати на певний стан речей.

Згідно зі статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого Протоколу та Протоколів 2, 4, 7, 11 до Конвенції», статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, Україна визнала джерелом права рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а також юрисдикцію цього суду в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Рішення ЄСПЛ є частиною національного законодавства і є обов`язковим для правозастосування органами правосуддя.

Прецедентна практика ЄСПЛ дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями положень Конвенції увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28.11.1999 у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13.12.2001 в справі «Церква Бесарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). Аналогічна позиція ЄСПЛ сформована також у рішенні в справі «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії».

Положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» в поєднанні з приписами міжнародних актів, котрі регулюють порядок (процедуру) отримання особою статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в контексті фактичних обставин справи є «передбачуваними, тобто вираженими з достатньою точністю, щоб дати змогу позивачу регулювати свою поведінку» в розумінні практики ЄСПЛ.

Водночас, дії відповідача із розгляду заяви позивача про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, вчинені без дотримання принципу «правомірних або законних очікувань» та принципу «правової визначеності».

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» ЄСГІЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Відтак, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 зазначено, що закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади. Втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

В нерозривному системному зв`язку із зазначеним перебуває принцип «належного урядування», особливу важливість, якого наголошує ЄСПЛ, зокрема, в рішенні у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011.

Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає основоположні права людини, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії», «Онер`їлдіз проти Туреччини», «Megadat.com S.r.l. проти Молдови», «Москаль проти Польщі», заява № 10373/05, п. 51, від 15.09.2009). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності (рішення у справах «Лелас проти Хорватії», «Тошкуце та інші проти Румунії», заява № 36900/03, гі. 37, від 25.11.2008).

З врахуванням наведеного є достатні підстави стверджувати, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не дотримано принципу «належного урядування», оскільки зверненні до відповідача за захистом, позивачем дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення, а тому позивач мав всі підстави розраховувати на певний стан речей, а саме - на прийняття відповідачем передбачуваного та послідовного рішення, регламентованого приписами Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до частини третьої статті 245 КАС України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта до повноважень суду належить право зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Зважаючи на вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, міжнародних правових актів зазначених в рішенні та матеріалів справи, а також беручи до уваги взаємопов`язаність заявлених вимог, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав позивача у даній справі є задоволення адміністративного позову в повному обсязі шляхом визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №45-19 від 25 лютого 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання Державної міграційної служби України надати статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №45-19 від 25 лютого 2019 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язати Державну міграційну службу України надати ОСОБА_1 статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ф.А. Волдінер

Повний текст судового рішення складено 23 липня 2019 року.