Справа № 1.380.2019.001663
Суддя: Качур Роксолана Петрівна
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.001663
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року

14 год. 10 хв. м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Качур Р.П., за участю секретаря судового засідання Кушика Й.-Д.М., представниці позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Підгайного О.І., Павліша О.Р., розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Львівській області (79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35) про визнання протиправною та скасування вимоги, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною, незаконною та скасування податкової вимоги № 1525-570 від 05.02.2019 на суму 2315,19 грн.

Позивач також просив відшкодувати понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору та наданих юридичних послуг.

Підставою позову зазначено що у відповідача відсутні правові підстави для нарахування позивачу податкових зобов`язань з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сума вказана у вимозі є неузгодженою. З огляду на вказане, позивач вважає таку протиправною та такою, що слід скасувати.

Ухвалою суду від 12.04.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

07.05.2019 за вх. № 15602 позивач подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, станом на даний час суми податкових зобов`язань відповідача є узгодженими та у встановлені законом строки до бюджету не сплачені, платником податків не оскаржені. Відтак, визнаються сумою податкового боргу і підлягають до стягнення.

Щодо заявленої вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу зазначив, що сума податкового боргу, яка підлягає до стягнення є незначною, обсяг виконаних робіт абсолютно не відповідає наданому відповідачем розрахунку витрат.

08.05.2019 за вх. № 15765 позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до поданої заяви просив протиправною та скасувати податкову вимогу відповідача від 05.02.2019 № 1525-570 на суму 2315,19 грн. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 30.05.2018 № 0-1308 на суму 87,73 грн., № 0-1308 на суму 100,93 грн., № 0-1308 на суму 838,73 грн., № 0-1308 на суму 1278,93 грн., № 0-1308 на суму 8,87 грн. Стягнути з відповідача понесені ним судові витрати, в тому числі за подачу позову до суду.

30.05.2019 відповідач подав відзив на позовну заяву із врахуванням збільшених позовних вимог. Зокрема зазначив, що застосування п. «є» пп. 266.22. п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України можливе у разі дотримання двох обов`язкових умов: наявність будівель промисловості та їх перебування у власності промислових підприємств. Оскільки у випадку позивача немає другої обов`язкової умови, то застосування цього підпункту до даних правовідносин є неможливим.

В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача проти задоволення позову заперечили з підстав, наведених у відзиві на позов, просили суд відмовити у задоволенні позовних вимог, так як у позивача знаходиться у власності об`єкт/об`єкти оподаткування.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з 29.12.2017 за позивачем зареєстровано об`єкти нежитлової нерухомості, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , а саме: нежитлова будівля, будівля контори № 2 площею 131,5 кв.м.; нежитлова будівля, будівля контори № 1 площею 151,4 кв.м.; нежитлова будівля, будівля котельні № 2 площею 1258,1 кв.м.; нежитлова будівля, будівля виробничого комплексу площею 1918,4 кв.м.; інша будівля, димова труба площею 13,3 кв.м.

З урахуванням зазначеного Головним управлінням ДФС у Львівській області нараховано податок на нерухоме майно від земельної ділянки за 2017 рік податковими повідомленнями-рішеннями від 30.05.2018 № 0-1308 на суму 87,73 грн., № 0-1308 на суму 100,93 грн., № 0-1308 на суму 838,73 грн., № 0-1308 на суму 1278,93 грн., № 0-1308 на суму 8,87 грн., на загальну суму 2315,19 грн. (а.с. 95-99).

Оскільки, згідно даних інтегрованих карток платника податків, за позивачем рахується податковий борг, контролюючий орган, керуючись ст.ст. 59, 60 Податкового кодексу України сформував податкову вимогу № 1525/570 від 05.02.2019 на суму 2315,19 грн. (а.с. 13).

Приймаючи рішення суд виходив з такого.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи повинні діяти лише на підстав, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України.

В силу пп. 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки врегульовується п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України.

Згідно п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує два відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Зі змісту вищевказаної норми слідує, що при визначенні розміру ставки податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, підлягають врахуванню як тип об`єкта нерухомості (об`єкти житлової чи нежитлової нерухомості, основні чи допоміжні, комерційного або некомерційного використання тощо), так і місце (зона) його розташування (наприклад щодо нежитлових приміщень комерційної нерухомості - наближеності до центру міста, об`єктів соціальної інфраструктури, наявності зон червоних ліній, кількості мешканців районів міста тощо).

Разом з тим, підпунктом "є" пп. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 ПК України, визначено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктом оподаткування, до яких віднесено будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств, що теж Відповідачем не враховано при прийнятті повідомлень-рішень.

Національним класифікатором України ДК 009:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 29.11.2010 №530 (надалі - ДК 009:2010), встановлено, що економічна діяльність - процес виробництва продукції (товарів і послуг), який здійснюють з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічну діяльність характеризують витрати на виробництво, процес виробництва та випуск продукції.

Класифікація видів економічної діяльності (КВЕД) є складовою ДК 009:2010, згідно з яким процес промислового виробництва - це процес перероблення (механічного, хімічного, ручного тощо), який використовують для виготовлення нової продукції (споживчих товарів, напівфабрикатів чи засобів виробництва), оброблення товарів, які були у використанні, надання промислових послуг і який класифікують у секціях В "Добувна промисловість та розроблення кар`єрів", С "Переробна промисловість", О "Постачання електроенергії, газу, пари та кондиційованого повітря", Е "Водопостачання; каналізація, поводження з відходами" та Р "Будівництво".

Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Згідно з ДК 018-2000 до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» належить клас (код 1251) "Будівлі промислові", який включає будівлі промислового призначення, наприклад, фабрики, майстерні, бойні, пивоварні заводи, складальні підприємства тощо. До класу (код 1252) «Резервуари, силоси та склади» належать, зокрема, спеціальні склади, складські майданчики.

Згідно з умовами договорів купівлі-продажу нежитлових будівель від 28.12.2017 позивачем було придбано в гр. ОСОБА_3 вищевказані нежитлові приміщення (будівлі).

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що оподаткування вище перелічених нежитлових приміщень, куплених у ОСОБА_3 податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, вже було предметом розгляду у справі № 813/3803/16. Вказане рішення залишене в силі постановою Верховного суду від 10 квітня 2018 року. (а.с. 27).

Отже, суд приходить до висновку, що будівлі промисловості об`єкти нежитлової нерухомості, що знаходяться за адресою АДРЕСА_2 , а саме: нежитлова будівля, будівля контори № 2 площею 131,5 кв.м.; нежитлова будівля, будівля контори № 1 площею 151,4 кв.м.; нежитлова будівля, будівля котельні № 2 площею 1258,1 кв.м.; нежитлова будівля, будівля виробничого комплексу площею 1918,4 кв.м.; інша будівля, димова труба площею 13,3 кв.м. не є об`єктом оподаткування податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Крім того, норма п. п. "є" п. 266.2.2. ст. 266 ПК України в розрізі основоположного принципу єдиного підходу до встановлення податків і зборів, передбаченого пп. 4.1.11 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України, і принципу нейтральності оподаткування, встановленого у пп. 4.1.8 п. 4.1 ст. 4 Податкового кодексу України не містить жодних виключень, обмежень чи застережень щодо включення будівель промисловості, що належать на праві приватної власності фізичним особам, до об`єктів, які не оподатковуються в силу закону.

Покликання відповідачів на ту обставину, що податковий орган, визначаючи розмір податку на майно, враховує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майн про реєстрацію права власності, у якому немає повної інформації про об`єкти, суд оцінює критично, оскільки позивачем надсилалися відповідачу звернення-повідомлення (а.с. 19-21), в яких зазначено про те, що оподаткування нежитлових приміщень, що належать ОСОБА_2 уже були предметом розгляду в адміністративній справі № 813/3803/16. Вказане рішення набрало законної сили, відповідно до постанови Верховного Суду від 10.04.2018, в якій зазначено, що це нерухоме майно відноситься до будівель промисловості і не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Щодо застосованої ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, застосованої податковим органом до цього майна суд зазначає таке.

У відповідності до ст. 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Підпунктом 266.1.1 п. 266.1 ст. 266 ПК України встановлено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1п. 266.2 ст.266 ПК України), а базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1п.266.3 ст.266 ПК України).

Відповідно до пп. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 ПК України, база оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Визначення ставки податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки врегульовується п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України.

Згідно п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких об`єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує два відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Зі змісту вищевказаної норми слідує, що при визначенні розміру ставки податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, підлягають врахуванню як тип об`єкта нерухомості (об`єкти житлової чи нежитлової нерухомості, основні чи допоміжні, комерційного або некомерційного використання тощо), так і місце (зона) його розташування (наприклад щодо нежитлових приміщень комерційної нерухомості - наближеності до центру міста, об`єктів соціальної інфраструктури, наявності зон червоних ліній, кількості мешканців районів міста тощо).

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 року № 71-VIII (далі - Закон щодо реформи) було запроваджено новий місцевий податок, а саме податок на майно, який складається з трьох різновидів: транспортний податок та податок на майно, відмінне від земельної ділянки та плата за землю.

Законом щодо реформи було запроваджено низку правових норм, що врегулювали питання справляння місцевих податків.

Відповідно до п. 12.3 ст. 12 ПК України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

Зі змісту наведених законодавчих норм випливає, що встановлення податку на майно, зокрема в частині податку на майно, відмінне від земельної ділянки, є безумовним обов`язком місцевої ради, який повинен бути виконаний шляхом прийняття відповідного рішення.

Одночасно пп. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України визначено порядок опублікування та застосування рішень місцевої ради про встановлення місцевих податків. Зазначені рішення офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Наведеною нормою передбачено обов`язок місцевої ради опублікувати рішення про встановлення місцевого податку, а також наслідки несвоєчасного опублікування відповідного рішення. Причому норма розрізняє період опублікування рішення ради (це період, який передує плановому), плановий період (у якому планується встановити місцевий податок) і наступний період, (тобто період, який є наступним за плановим).

Кожен із цих періодів має самостійне правове значення. При цьому такі періоди не можуть співпадати в часі. Зокрема, не може бути плановим період, у якому було прийняте та опубліковане відповідне рішення ради. Плановим у будь-якому разі може бути лише той період, який є наступним після періоду опублікування рішення ради.

Якщо таке рішення не буде опубліковано до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому підлягає застосуванню відповідний податок, таке рішення застосовується з початку наступного бюджетного періоду за тим, у якому планувалося запровадити відповідний податок.

У спірних правовідносинах податок на майно, відмінне від земельної ділянки застосовано за 2017 рік.

Рішенням Бориславської міської ради № 58 від 28.01.2016 «Про внесення змін до Положення про нарахування та сплату місцевих податків і зборів по м. Бориславу на 2016 рік» внесено зміни до Положення про нарахування і сплату місцевих податків і зборів по м. Бориславу, затвердженого рішенням міської ради від 31 січня 2015 року № 1722.

Пунктом 3.1.5.1 ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних осіб, встановлюються у наступних розмірах: квартири - 0,5, житлові будинки - 0,5. Тобто зміни внесено лише в частині об`єктів нерухомого майна, що віднесені до житлового фонду.

Рішенням Бориславської міської ради № 1722 від 31.01.2015 Про внесення змін до рішення міської ради від 30.06.2011 року № 297 «Про затвердження Положення про нарахування та сплату місцевих податків і зборів по м. Бориславу» (пунктом 3.1.5) визначено ставки податку для об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються в наступних розмірах: будівлі підприємств побутового обслуговування - 0,5; склади - 0,2; господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, котельні, бойлерні та інші будівлі - 0,1; інші будівлі - 0,2.

Відповідач у відзиві на позов та усних поясненнях зазначає, що податковим органом застосовано до усіх об`єктів нерухомості ставку податку у розмірі 0,25 (а.с. 168). Визначаючи такий розмір покликається на лист Головного управління ДФС України у Львівській області без номера і без дати (а.с. 163-164), в якому роз`яснено про застосування коефіцієнта 0,5 з метою запобігання необґрунтованого збільшення податкового навантаження.

При цьому застосована ставка податку наведена у розрахунку по об`єктах, що належать ОСОБА_2 (а.с. 168) також не відповідає вказаному роз`ясненню.

Суд зазначає, що податковий орган самостійно не може змінювати ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки податку, оскільки встановлення місцевих податків є виключною компетенцією саме місцевих рад, як це визначено п. 10.2 ст. 10 ПК України.

Суд погоджується з твердженням позивача, що відповідачем при прийнятті повідомлень-рішень не враховано, не визначено цільове призначення даних нежитлових приміщень (будівель), а також не вірно застосовано ставки оподаткування.

Відповідачем невірно визначено ставку оподаткування на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, що належать за правом власності Позивачу, а саме прийнято ставку 0,25 до усіх будівель.

Таким чином, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 30.05.2018 № 0-1308 на суму 87,73 грн., № 0-1308 на суму 100,93 грн., № 0-1308 на суму 838,73 грн., № 0-1308 на суму 1278,93 грн., № 0-1308 на суму 8,87 грн. є протиправними та підлягають скасуванню повністю.

Щодо податкової вимоги суд зазначає таке.

У відповідності до вимог пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли у платника податків виник податковий борг, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.

Відповідачем до матеріалів справи долучено квитанцію № 55 від 07.08.2018 року і зазначено, що така є підтвердженням надсилання позивачу оскаржуваних податкових-рішень.

Відповідно до п. 58.3 ст.58 Податкового кодексу України податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному статтею 2 цього Кодексу.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному пунктом 42.4 статті 42 цього Кодексу.

Згідно з п. 57.3 статті 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1-54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.

Оскільки відповідачем не надано суду належних доказів відправлення позивачу оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, визначених статтею 58 Податкового кодексу України, суд вважає, що у відповідача не було правових підстав складати та надсилати позивачу податкову вимогу.

Разом з тим, оскільки в ході розгляду справи судом встановлено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправні і підлягають скасування, це є додатковою підставою вважати податкову вимогу ГУ ДФСУ у Львівській області від 15.02.2019 № 1525-57 протиправною і такою, що підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє підтвердження у ході розгляду справи, то адміністративний позов в цій частині слід задовольнити.

Згідно наявного в матеріалах справи підтвердження, позивачем сплачено 1536 грн. 80 коп. судового збору і в силу ст. 139 КАС України такі судові витрати відшкодовуються позивачу в повному обсязі.

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне:

Згідно вимог ст. 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Проте, на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано лише копію договору про надання юридичних послуг від 06.05.2019 (а.с. 108).

Щодо витрат на правничу допомогу, то представником позивача не підтримано цієї вимоги і зазначено, що документів на підтвердження надання правничих послуг не складалося.

Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у Львівській області від 05 лютого 2019 року № 1525-570 на суму 2315 (дві тисячі триста п`ятнадцять) грн. 19 коп.

3. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області від 30.05.2018 № 0-1308 на суму 87,73 грн., № 0-1308 на суму 100,93 грн., № 0-1308 на суму 838,73 грн., № 0-1308 на суму 1278,93 грн., № 0-1308 на суму 8,87 грн.

4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області (79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 1536 (одну тисячу п`ятсот тридцять шість) грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

5. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення через Львівський окружний адміністративний суд до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення виготовлений 23.07.2019

Суддя Качур Р.П.