Справа № 815/4783/16
Суддя: Бевзенко В.М.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2019 року

Київ

справа №815/4783/16

адміністративне провадження №К/9901/20064/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача Бевзенка В.М.,

суддів: Данилевич Н.А., Шевцова Н.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2016 (постановлена у складі судді Марина П.П.)

та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 (постановлена у складі колегії Димерлія О.О., Вербицької Н.В., Єщенка О.В.)

у справі №815/4783/16

за позовом ОСОБА_1

до Прокуратури Одеської області,

третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

про визнання дій протиправними та стягнення невиплаченої заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Прокуратури Одеської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог просить суд визнати протиправними дії Прокуратури Одеської області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 у період з 01.07.2015 по 01.09.2016 заробітної плати у розмірі, визначеному статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та стягнути з Прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 частину невиплаченої у відповідності до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» заробітної плати у розмірі 1 138 196,75 гривень.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2016, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав касаційну скаргу, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що рішення судів попередніх інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга, зокрема, вмотивована тим, що за час проходження служби в органах прокуратури у спірний період відповідачем були порушені права позивача у частині належної оплати праці, оскільки заробітна плата виплачувалась без врахування положень частини третьої статті 81 Закону України «Про прокуратуру».

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходила службу в органах прокуратури України з 01.08.1995 та звільнена з посади начальника управління представництва інтересів громадянина або держави у суді та з органів прокуратури Наказом від 23.08.2016 №2008к з 01.09.2016 за власним бажанням відповідно до пункту 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років.

25.08.2016 позивач звернулась до Прокурора Одеської області із заявою про нарахування та виплату заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 15.07.2015 (дати набрання чинності вказаного закону) по 31.08.2016 (останній день роботи в органах Прокуратури).

Листом від 30.08.2016 №18-35вих.-16 Прокуратурою Одеської області відмовлено позивачу у виплаті вищезазначених коштів з посиланням на відсутність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 , оскільки позивачу було розраховано та виплачено заробітну плату відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 року № 763), а видатки, пов`язані з реалізацією наведеної постанови здійснюються в межах асигнувань, передбачених у Державному бюджеті України, виходячи з наявних фінансових ресурсів.

Не погоджуючись з наведеними діями відповідача щодо не нарахування та невиплати у період з 01.07.2015 по 01.09.2016 заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», позивач звернулась до суду із даним позовом.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1 697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Відповідно до частини другої статті 81 Закону №1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством. Преміювання прокурорів здійснюється в межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.

Відповідно до частини третьої статті 81 Закону №1697-VII посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури встановлюється у розмірі 12 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 липня 2015 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2016 року - 11 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2017 року - 12 мінімальних заробітних плат.

Частиною другою статті 8 Закону України «Про оплату праці» №108/95-ВР від 24.03.1995 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону.

При цьому, статтею 13 вказаного Закону обумовлено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Вказане положення кореспондується з положеннями частини дев`ятої статті 81 Закону № 1697-VII, в якій передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

За нормами частин першої, другої статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Статтею 89 Закону №1697-VII передбачено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України.

Статтею 90 Закону №1697-VII визначено, що фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором України, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», норми і положення частини другої статті 33, статті 81 Закону № 1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів.

Таким чином, Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» та Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» не було передбачено видатки на реалізацію положень статті 81 Закону №1697-VII.

У свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» затверджено схему посадових окладів працівників органів прокуратури. Зміни до вказаної постанови Кабінету Міністрів України, зокрема, щодо розмірів окладів працівників органів прокуратури не вносились.

Аналіз наведених правових норм та обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому розмірі, ніж це передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31.01.2018 у справі №810/1304/16, № провадження К/9901/7737/18.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанції та ґрунтуються на довільному тлумаченні норм матеріального права.

Суд касаційної інстанцій не вбачає порушень судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи та вважає, що суди повно встановили обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали їм правову оцінку на підставі норм закону, що підлягали застосуванню до даних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин даної справи та з урахуванням викладеного, Суд не знаходить підстав, які могли б призвести до скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

2. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06.12.2016 та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2017 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не оскаржується.

Суддя-доповідач В.М.Бевзенко

судді Н.А.Данилевич

Н.В.Шевцова