Справа № 807/3588/14
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2019 року

Київ

справа №807/3588/14

адміністративне провадження №№К/9901/15505/19,К/9901/15500/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шишова О.О.,

суддів: Дашутіна І.В., Яковенка М.М.,

розглянув в письмовому провадженні в касаційній інстанції справу № 807/3588/14

за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Державної фіскальної служби України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, провадження по якій відкрито

за касаційними скаргами Головного управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області, Державної фіскальної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року (прийняту в складі колегії суддів: головуючого - Луцович М.М., суддів Гаврилко С.Є., Рейті С.І.)та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року (прийняту в складі колегії суддів: головуючого Шевчук С.М., суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.),

І. Суть спору:

1. У листопаді 2014 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фіскальної служби України (далі-відповідач-1), Головного управління ДФС у Закарпатській області (далі-відповідач-2) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

2. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.10.2014 його було ознайомлено з "Попередженням про наступне вивільнення" відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України", наказу Міністерства доходів і зборів України від 25.09.2014 №2113-о "Про уповноваження голів комісій" та наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 13.10.2014 №1 "Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису", у зв`язку з реорганізацією Головного управління Міндоходів у Закарпатській області шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Закарпатській області. Проте, позивач наголошував, що йому не було запропоновано обійняти рівнозначну посаду, а тому 15.10.2014 року він подав рапорт про те, що відмовляється від запропонованої посади та просив скоротити йому термін попередження про наступне вивільнення та звільнити його 24.10.2014. Так, наказом відповідача 2 від 24.10.2014 № 2152-о позивача було звільнено із займаної посади заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Закарпатській області та органів податкової міліції у запас Збройних Сил України. Позивач вважає наказ від 24.10.2014 № 2152-о про його звільнення таким, що не відповідає чинному законодавству України, зокрема відповідачем 2 не було дотримано двомісячного терміну попереднього повідомлення про звільнення, на дату звільнення позивач перебував на лікарняному, а також звільнення відбулося без відома та погодження його безпосереднього керівника.

ІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

3. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області, Міністерства доходів і зборів України - задоволено частково.

3.1. Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства доходів і зборів України за №2152-о від 24 жовтня 2014 року в частині звільнення підполковника податкової міліції ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Закарпатській області та органів податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом "г" (через скорочення штатів).

3.2. Поновлено підполковника податкової міліції ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Закарпатській області з 25 жовтня 2014 року.

3.3. Стягнуто з Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2014 року (в межах стягнення за один рік) в сумі 77 638,92 (сімдесят сім тисяч шістсот тридцять вісім гривень 92 копійки) грн.

3.4. У задоволенні позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

3.5. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року змінено рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року у справі № 807/3588/14 в частині, яка стосується розміру суми середнього заробітку, що підлягає стягненню з Головного управління ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 , а зокрема в резолютивній частині рішення: замість суми 77 638,92 (сімдесят сім тисяч шістсот тридцять вісім гривень 92 копійки) грн. зазначити суму - 44750,28грн (сорок чотири тисячі сімсот п`ятдесят гривень 28 копійок).

У решті рішення суду залишено без змін.

4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що вибірково запропонувавши позивачеві тільки одну вакантну посаду з усіх наявних вакантних посад в штатному розписі Головного управління ДФС у Закарпатській області, відповідачем були порушені трудові права позивача, що позбавило його права на вільний вибір роботи та подальшого проходження служби.

IІІ. Провадження в суді касаційної інстанції

5. Головне управління Державної фіскальної служби у Закарпатській області та Державна фіскальна служба України звернулись з касаційними скаргами, у яких посилаються на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

6. У касаційній скарзі ГУ ДФС у Закарпатській області та ДФС України зазначають, що позивача в установленому порядку попереджено про наступне звільнення, у зв`язку з реорганізацією Головного управління Міндоходів у Закарпатській області шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Закарпатській області (через скорочення штатів) та запропоновано позивачеві обійняти вакантну посаду старшого слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного відділу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління ДФС у Закарпатській області.

7. Також указують, що більшість посад у новоутвореній установі є посадами державної служби, які заміщуються в порядку конкурсу. Позивач заяви про участь в конкурсі не подавав, а відтак зазначені посади не могли бути запропоновані позивачу.

8. Крім того, звертають увагу на те, що позивач відмовився від запропонованої йому вакантної посади та подав рапорт від 15.10.2014 про скорочення терміну попередження шляхом звільнення з посади та органів податкової міліції. Отже, норми КЗпП України, при наявності письмового прохання працівника скоротити термін про попередження про наступне вивільнення, є обов`язковими лише для адміністрації, працівник може бути вивільнений у строк, про який просить. Таким чином, за згодою роботодавця позивача було звільнено із займаної посади до закінчення встановленого терміну попередження про наступне вивільнення, згідно наказу від 24.10.2014 № 2152-о саме з ініціативи працівника, а не роботодавця.

9. Також, скаржники зазначили, що право призначення на посаду, яку позивач обіймав на час звільнення, а саме: заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань - відноситься до повноважень органу центральної виконавчої влади, зокрема Державної фіскальної служби України, а тому, під час попередження про наступне звільнення позивачеві було запропоновано по тому ж напрямку роботи посаду вакантну в Головному управлінні ДФС у Закарпатській області.

10. Разом з тим, відповідно до Довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці встановлено, що до позивача застосовується заборона, визначена ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади". Окрім того, відповідачі вказали, що суд першої інстанції встановивши звільнення позивача в період перебування на лікуванні зобов`язаний був змінити дату звільнення, а не скасовувати наказ про звільнення позивача в цілому. Також, відповідачі зазначають, табель обліку робочого часу працівників підтверджує обставини з приводу перебування позивача на роботі 24.10.2014 року, що в свою чергу підтверджується відміткою позивача про ознайомлення 24.10.2014 року з наказом про його звільнення. Поряд з цим, визначаючи розмір середнього заробітку позивача суд повинен був врахувати, що за дні перебування позивача на лікарняному розмір його заробітку повинен бути меншим, оскільки до його складу не включаються премія та надбавка за досягнення у праці.

11. Державна фіскальна служба України та Головне управління ДФС у Закарпатській області просять скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

12. Позивач надав заперечення на касаційну скаргу, в якій посилаючись на її необґрунтованість та безпідставність, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

ІV. Установлені судами фактичні обставини справи

13. ОСОБА_1 з листопада 1999 року проходив службу в податкових органах.

14. Позивач з травня 2013 року обіймав посаду заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Закарпатській області.

15. Постановою Кабінету Міністрів України №60 "Про утворення Державної фіскальної служби" від 21.05.2014 утворено Державну фіскальну службу, як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України, реорганізувавши Міністерство доходів і зборів шляхом перетворення.

16. На підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 06.08.2014 №311 "Про утворення територіальних органів Державної фіскальної служби та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України", наказу Міністерства доходів і зборів України від 25.09.2014 №2113-о "Про уповноваження голів комісій" та наказу Головного управління ДФС у Закарпатській області від 13.10.2014 №1 "Про введення в дію організаційної структури та штатного розпису" Головне управління Міндоходів у Закарпатській області було реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління ДФС у Закарпатській області.

17. 15.10.2014року позивача було попереджено під особистий підпис про наступне вивільнення із займаної посади- заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління Міндоходів у Закарпатській області та податкової міліції 23 грудня 2014 року відповідно до підпункту "г" пункту 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року №114 (а.с. 20).

18. У попередженні про наступне вивільнення, позивачеві було запропоновано обійняти вакантну посаду в Головному управлінні ДФС у Закарпатській області, а саме: старшого слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного відділу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління державної фіскальної служби у Закарпатській області

19. Від запропонованої посади старшого слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного відділу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління державної фіскальної служби у Закарпатській області позивач відмовився, про що зазначив у Попередженні про наступне вивільнення (а.с. 20).

20. 15.10.2014 позивач подав до Голови комісії з реорганізації Головного управління Міндоходів у Закарпатській області рапорт у якому вказав, що від запропонованої посади відмовляється та просить скоротити термін його попередження про наступне вивільнення, звільнивши його з посади та органів податкової міліції у зв`язку зі скороченням штатів відповідно до пп. "г" п. 64 Положення про проходження служби рядовим, начальницьким складом органів внутрішніх справ 24 жовтня 2014 року (а.с. 25).Також, позивач у названому рапорті від 15.10.2014 зазначив про свою відмову від освідчення військово-лікарською комісією.

21. 24.10.2014року головою комісії з реорганізації Головного управління Міндоходів у Закарпатській області було внесено подання до голови Комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів України про звільнення позивача з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил за пп. "г" п. 64 (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ 24 жовтня 2014 року у зв`язку з поданням позивачем рапорту про його звільнення (а.с. 23-24).

22. Наказом Міністерства доходів і зборів України від 24.10.2014 №2152-о позивача - підполковника податкової міліції було звільнено з посади та податкової міліції у запас Збройних Сил України за пунктом 64 підпунктом "г" (через скорочення штатів) з 24 жовтня 2014 року (а.с. 7). Із змісту обумовленого наказу слідує, що підставою для винесення зазначеного наказу слугувало попередження про наступне вивільнення позивача, подання Головного управління Міндоходів у Закарпатській області та рапорт позивача.

Не погоджуючись із даним наказом, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування (в редакції, яка діяла на час вирішення справи в суді першої та апеляційної інстанції)

23. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

24. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

25. За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАСУ) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

26. Частина 6 статті 43 Конституції України: громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

27. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

28. У відповідності до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

29. Згідно з частиною четвертою статті 36 Кодекс законів про працю України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

30. Пунктом першим частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України установлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

31. На підставі частини другої статті 40 Кодексу законів про працю України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

32. Частина перша статті 42 Кодексу законів про працю України унормовує, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

33. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов`язки регулюється Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-XII «Про міліцію», у редакції чинній на момент виникнення правовідносин.

34. Відповідно до статті 18 вказаного Закону, порядок та умови проходження служби в міліції регламентується Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення № 114), згідно з пунктом 8 якого дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема у зв`язку зі скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

35. За приписами пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

36. За змістом пункту 64 «г» Положення № 114 звільнення у зв`язку із скороченням штатів допускається лише при відсутності можливості подальшого використання на службі.

37. Положення №114 про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не розкриває значення терміну "скорочення штатів" та «порядку повідомлення осіб про наступне вивільнення у зв`язку скорочення штатів».

38. У відповідності до ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

39. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

40. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що при реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями.

41. Частина перша статті 235 Кодексу законів про працю України визначає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

42. Абзацом першим пункту 1.6 розділу І Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої Наказом МВС України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі - Інструкція №499) передбачено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ виплачується за місцем служби і виключно в межах асигнувань, затверджених кошторисом доходів і видатків органу, підрозділу, закладу чи установи МВС на грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ.

43. Відповідно до пункту 1.18 розділу І Інструкції № 499 при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

44. Підпунктом «з» пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок № 100), передбачено, що цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках вимушеного прогулу.

45. Згідно з абзацом третім пункту 2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

46. Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

VI. Позиція Верховного Суду

47. Верховний Суд зазначає, що однією з гарантій забезпечення прав громадян на працю є передбачений статтею 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботі і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

48. Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 Кодексу законів про працю України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто, законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

49. За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 Кодексу законів про працю України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється, працював.

50. При цьому, Верховний Суд звертає увагу, що такий обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення.

51. Судами попередніх інстанцій установлено, зокрема з копій штатних розписів вбачається, що згідно штатного розпису Головного управління Міндоходів у Закарпатській області чисельність працівників складала -337 осіб, а Головного управління ДФС у Закарпатській області чисельність працівників складає -289 осіб. Посада заступника начальника управління - начальника відділу планування та моніторингу слідчого управління фінансових розслідувань, яку займав позивач в штатному розписі Головного управління ДФС у Закарпатській області не була передбачена, натомість штатний розпис вказаної установи містив посаду «заступника начальника управління».

52. Листом Головного управління державної фіскальної служби у Закарпатській від 18.08.2015року №1635/10/07-16-00-04-36 слідує, що на момент попередження позивача про наступне звільнення всі посади в штатному розписі Головного управління ДФС у Закарпатській області були вакантними (а.с. 177-178 т.1).

53. Необхідно зазначити, що позивачеві одночасно з попередженням про наступне вивільнення було запропоновано тільки одну посаду, а саме: старшого слідчого з особливо важливих справ контрольно-методичного відділу слідчого управління фінансових розслідувань Головного управління державної фіскальної служби у Закарпатській, яка є нижчою ніж посада, яку обіймав позивач на день звільнення.

54. Отже, відповідачем під час звільнення позивача не дотримано положень ст. 49-2 КЗпП України в частині, яка стосується обов`язку відповідача щодо внесення позивачу пропозиції стосовно можливості працевлаштування позивача на всі вакантні посади, які існували на момент попередження позивача про наступне звільнення.

55. Також суд звертає увагу, що під час звернення відповідача 1 з поданням до відповідача 2 про звільнення позивача із займаної посади та при прийнятті оскаржуваного наказу від 24.10.2014 року № 2152-о про звільнення з посади, відповідачі жодним чином не обґрунтували відсутність можливості подальшого використання позивача на службі та не надали і не наведи жодних доказів, які свідчили б про відсутність можливості подальшого використання позивача на службі.

56. Тобто, вибірково запропонувавши позивачеві тільки одну вакантну посаду з усіх наявних вакантних посад в штатному розписі Головного управління ДФС у Закарпатській області, відповідачем були порушені трудові права позивача, що позбавило його права на вільний вибір роботи та подальшого проходження служби.

57. Отже, відповідачами не дотримано положень пп. "г" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом №114 (при звільненні позивача за скороченням штату) оскільки звільнення проведено за відсутності доказів та без з`ясування обставин, які свідчили б про відсутність можливості подальшого використання на службі позивача.

58. При таких обставинах колегія суддів погоджується з судами попередніх інстанцій, що звільнення проведено в порушення ст. 49-2 КЗпП, зміст порушення якої полягає у невнесенні позивачу пропозиції стосовно можливості працевлаштування позивача на всі вакантні посади, які існували на момент попередження позивача про наступне звільнення.

59. Водночас, колегією суддів враховано, що відповідно довідки №8250, виданої 21.10.2014 СМЗ УМВС України в Закарпатській області про перебування позивача у період з 21.10.2014 по 31.10.2014 на амбулаторному лікуванні (а.с. 12 т.1).

60. Відповідно до ч. 4 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

61. Натомість, як слідує з матеріалів справи оскаржуваним наказом позивача звільнено з роботи в період його тимчасової непрацездатності, що в свою чергу вказує на порушення відповідачами положень ч. 4 ст.40 КЗпП України. Доводи відповідачів з приводу ознайомлення позивача з оскаржуваним наказом в період його непрацездатності не спростовують обставин щодо порушення відповідачами положень ч. 4 ст.40 КЗпП України.

62. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

63. З приводу посилань податкового органу на те, що вимоги норм КЗпП України покладають на адміністрації роботодавців обов`язок щодо дотримання ними терміну попередження працівника про наступне вивільнення, однак вказані норми не містять заборони щодо вивільнення працівника на його прохання раніше закінчення терміну такого попередження, то суд дослідивши положення п. 1 ст. 40 та ч. 1 ст. 49-2 КЗпП з такими доводами відповідачів погоджується.

64. Проте, подання позивачем рапорту про скорочення терміну його попередження та звільнення могло бути підставою для звільнення раніше обумовленого строку за пп. "г" п. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом №114 виключно за наявності обставин, які вказують на відсутність можливості подальшого використання на службі працівника.

65. Однак, вказаних положень законодавства відповідачами не дотримано. Обставин, які вказували б на відсутність можливості подальшого використання працівника на службі, як того вимагає пп. "г" п. 64 Положення №114, відповідачами не досліджувалось та не доведено належними доказами ( ні ході прийняття оскаржуваного наказу про звільнення позивача, ні вході розгляду даної справи).

66. Щодо доводів стосовно того, що позивачу не пропонувались вакантні посади в новоутвореній установі через те, що деякі з них відносяться до посад державної служби, суд не приймає до уваги, оскільки на підтвердження зазначених обставин в порушення ч.2 ст.77 КАС України відповідачами не додано жодних доказів.

67. Щодо доводів з приводу поширення на позивача заборон визначених ч. 1 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, то колегія зазначені доводи відхиляє, оскільки вказані доводи не були правовою підставою для видачі оскаржуваного наказу про звільнення позивача зі служби, а відтак не є предметом розгляду в межах даної адміністративної справи.

68. Відповідно до абзацу 2 ч. 2 ст. 77 КАС України суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

69. На підставі вище зазначеного Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що відповідачами, як суб`єктами владних повноважень не було доведено належними та допустимими доказами неможливості подальшого використання позивача на службі, а відповідно не доведено і правомірності прийняття оскаржуваного наказу від 24.10.2014 №2152-о "Про звільнення ОСОБА_1 "

70. Підсумовуючи все вище викладене разом, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для скасування наказу про звільнення від 24.10.2014 №2152-о "Про звільнення ОСОБА_1 " та наявності правових підстав для поновлення його на попередній роботі.

71. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

72. Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

73. Таким чином висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні, тому касаційні скарги Державної фіскальної служби України та Головного управління ДФС у Закарпатській області слід залишити без задоволення.

VII. Судові витрати

74. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Закарпатській області залишити без задоволення.

2. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2019 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.Шишов

Судді І.В.Дашутін

М.М.Яковенко