Справа № 357/4695/19
Суддя: Сорочко Євген Олександрович
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 357/4695/19 Суддя (судді) суду 1-ї інст.:
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Сорочка Є.О.,

суддів Літвіної Н.М.,

Федотова І.В.,

за участю секретаря с/з Грисюк Г.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2019 року, що прийняте у місті Біла Церква, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до інспектора №1 батальйону №1 роти патрульної поліції в м. Біла Церква Київської області старшого лейтенанта поліції Снігур Романа Миколайовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:

- постанову серії ЕАБ № 1091277 від 22.04.2019 про накладення адмінстративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді шрафу у розмірі 425 грн за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

- провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 122 КУпАП закрити.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2019 року позов задоволено: скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за частиною другою статті 122 КУпАП /постанова серії ЕАБ № 1091277 від 22.04.2019року/; закрито справу про притягнення до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП ОСОБА_1 .

Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності є правомірною та обґрунтованою.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 22.04.04.2019 о 20.35 год. інспектором 1 батальйону 1 роти патрульної поліції в м.Біла Церква Київській області старшим лейтенантом поліції Снігур Р.М. зупинено автомобіль «HYUNDAI SONATA FE» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 .

Згідно оскаржуваної постанови серії ЕАБ № 1091277 у справі про адміністративне правопорушення, позивача визнано винним у порушенні пункту 19.1.а. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), за що передбачена відповідальність частиною другою статті 122 КУпАП, накладено штраф у розмірі 425 грн.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з позовом.

Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що в автомобілі, під керуванням ОСОБА_1 на час зупинки були ввімкнені світлові пристрої.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до частини першої статті 276 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.

Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: <…> правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, <…> частини перша, друга і третя статті 122 <…>.

Частиною четвертою статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 285 КУпАП у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу, копія постанови уповноваженої посадової особи у справі про адміністративне правопорушення вручається особі, щодо якої її винесено, на місці вчинення правопорушення.

Таким чином, працівники підрозділів Національної поліції мають право виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення ПДР (стаття 122 КУпАП) на місці вчинення такого правопорушення.

При цьому, положення КУпАП, що стосуються розгляду справи про адміністративне правопорушення та на які посилається позивач (зокрема статті 268), на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки у даному випадку КУпАП передбачає спеціальну, спрощену процедуру притягнення особи до адміністративної відповідальності - винесення постанови на місці вчинення правопорушення.

У подібних правовідносинах таку ж позицію висловив Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №607/5933/16-а.

Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення, зокрема, правил користування зовнішніми освітлювальними приладами.

Так, відповідач стверджує, що позивач в темну пору доби керував транспортним засобом, у якого не були ввімкнені фари ближнього світла, чим порушено пункт 19.1 ПДР.

Відповідно до пункту 19.1 ПДР у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої: а) на всіх механічних транспортних засобах - фари ближнього (дальнього) світла; б) на мопедах (велосипедах) і гужових возах (санях) - фари або ліхтарі; в) на причепах та транспортних засобах, що буксируються, - габаритні ліхтарі.

Згідно примітки до вказаного пункту, в умовах недостатньої видимості на механічних транспортних засобах дозволяється замість фар ближнього (дальнього) світла ввімкнути протитуманні фари.

Темна пора доби - частина доби від заходу до сходу сонця (пункт 1.10 ПДР)

Аналіз викладених норм свідчить, що на всіх механічних транспортних засобах під час руху у темну пору доби мають бути ввімкнені фари ближнього (дальнього) світла. Виняток становлять лише мопеди, велосипеди, гужові вози, сані, причепи та транспортні засоби, що буксируються.

У свою чергу, ПДР також дозволяють замість фар ближнього (дальнього) світла ввімкнути протитуманні фари, але лише в умовах недостатньої видимості. Проте, винятку щодо використання протитуманних фар замість фар ближнього (дальнього) світла в темну пору доби норми ПДР не передбачають.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на автомобілі під керуванням позивача на час зупинки були ввімкнені протитуманні фари. Згідно наданого відповідачем відеозапису, зазначеного не заперечував і сам позивач, наполягаючи, що протитуманних фар цілком достатньо для руху при природному освітленні, яке мало місце у той час.

Так, як вбачається з оскаржуваної постанови, спірне правопорушення вчинене позивачем в темну пору доби, о 20 год. 35 хв., тобто після заходу сонця 22.04.2019.

При цьому, судом першої інстанції вірно відхилено посилання позивача на те, що його було зупинено до заходу сонця о 19:55 хв, оскільки зазначеному жодних доказів надано не було, а самого лише посилання на зазначену обставину недостатньо для того, щоб вважати її доведеною та об`єктивно існуючою.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем було порушено вимоги пункту 19.1 ПДР внаслідок здійснення керування транспортним засобом у темну пору доби із вимкненими фарами ближнього (дальнього) світла.

При цьому, будь-яких посилань чи доказів того, що на час вчинення спірного правопорушення мала місце недостатня видимість внаслідок туману, дощу, снігопаду тощо, матеріали справи не містять, а тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин примітки пункту 19.1 ПДР.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395 (далі - Інструкція), постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі (додаток 5), складається у письмовій формі (заповнюється відповідно до вимог пункту 10 розділу ХІV цієї Інструкції) або за наявності технічної можливості в електронній формі у вигляді стрічки, яка роздруковується за допомогою спеціальних технічних пристроїв, із зазначенням відомостей, що відповідають пунктам постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, наведеної у додатку 5 до цієї Інструкції.

Отже, нормами чинного законодавства передбачено можливість складення постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі не лише у письмовій формі на відповідному бланку, а й в електронній формі із роздрукуванням за допомогою спеціальних технічних пристроїв.

При цьому, помилковим є посилання позивача на Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затверджену наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.11.2015 № 1376, оскільки вона не регулює порядок оформлення в органах Національної поліції України матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху (пункт 1 цієї Інструкції).

За таких обставин, винесення оскаржуваної постанови та притягнення позивача до адміністративної відповідальності у зв`язку із порушенням ним пункту 19.1 ПДР є правомірним, а тому суд першої інстанції прийняв помилкове рішення про задоволення позову позову.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

За змістом частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без задоволення.

Керуючись статтями 34, 243, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції задовольнити.

Скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до інспектора №1 батальйону №1 роти патрульної поліції в м. Біла Церква Київської області старшого лейтенанта поліції Снігур Романа Миколайовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя Н.М. Літвіна

Суддя І.В. Федотов