Справа № 580/1474/19
Суддя: С.О. Кульчицький
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року справа № 580/1474/19

м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Кульчицький С.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Голови Черкаської обласної державної адміністрації, Черкаської обласної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державне підприємство "Чигиринське лісове господарство", про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Голови Черкаської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 1), Черкаської обласної державної адміністрації (далі - відповідач 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - державне підприємство "Чигиринське лісове господарство", в якому просить:

- визнати протиправним індивідуальний акт - розпорядження Голови Черкаської обласної державної адміністрації №486 від 27.06.2018 в частині п. 17 по наданню ДП "Чигиринське лісове господарство" дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг;

- скасувати індивідуальний акт - розпорядження Голови Черкаської обласної державної адміністрації №486 від 27.06.2018 в частині п. 17 по наданню ДП "Чигиринське лісове господарство" дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг як такий, що суперечить чинному законодавству України та порушує права і законні інтереси в отриманні земельної ділянки.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено, що він звернувся із заявою до відповідача від 25.04.2019 в якій просив земельну ділянку, що входить в земельну ділянку площею 5,0 га та межує із одного боку із земельними ділянками пайової сільськогосподарського призначення, а з іншого лісовими насадженнями.

Позивач стверджує, що земельна ділянка площею 5,0 га не відноситься за визначенням п. «в», ч. 2 ст. 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення.

Позивач вважає, що його права на безоплатну приватизацію землі порушено розпорядженням відповідача №486 від 27.06.2018, оскільки надання дозволу відповідачем на відновлення технічної документації із землеустрою по відновленню меж ділянки, свідчить, що у ДП «Чигиринське лісове господарство» вже є право користування вказаною земельною ділянкою, на приватизацію якої претендує позивач як на вільну від користування.

24 травня 2019 року ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 24.05.2019 відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Черкаського окружного адміністративного суду від 18.06.2019 відмовлено у забезпеченні позову.

У встановлений судом строк від Черкаської обласної державної адміністрації надійшов відзив на позов, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог аргументуючи свою позицію тим, що розпорядження Голови Черкаської обласної державної адміністрації №486 від 27.06.2018 «Про надання державному підприємству «Чигиринське лісове господарство» дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг» видано в межах визначеної законом компетенції.

Представник Черкаської обласної державної адміністрації вказав на те, що земельна ділянка на яку в порядку безоплатної приватизації претендує позивач знаходиться у державного підприємства «Чигиринське лісове господарство» на праві постійного користування, тому вилучення такої земельної ділянки з подальшим наданням позивачу має здійснюватися Кабінетом Міністрів України.

Представник Черкаської обласної державної адміністрації стверджує, що посилання позивача на те, що із 01.01.2013 скасовано інститут державних актів на право постійного користування, не свідчить про неможливість застосування п. 5 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Лісового кодексу України в тій частині, яка регулює підтвердження права користування планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, оскільки державним підприємством «Чигиринське лісове господарство» доведено своє право на розроблення саме такого виду документації, на який надано дозвіл Черкаською обласною державною адміністрацією.

Головою Черкаської обласної державної адміністрації також подано відзив на позов, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог вказавши, що ним не порушено жодних принципів встановлених як критерії оцінки правомірності дій суб`єкта владних повноважень.

Користуючись правом встановленим ст. 165 КАС України державним підприємством «Чигиринське лісове господарство» подано пояснення третьої особи щодо позову, в яких останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог зазначивши, що ДП «Чигиринське лісове господарство», як постійний земле-, лісокористувач, має відповідні матеріали лісовпорядкування, що являються підставою для ведення лісового господарства, тому земельна ділянка на яку претендує позивач правомірно перебуває у постійному користуванні останньому.

Представник третьої особи зазначив, що не вкритість виділів 16, 30 кварталу 64 Чигиринського лісництва не надає підстав для виключення ділянки із категорії земель лісогосподарського призначення та виключення із постійного користування підприємства.

В силу ст.163 КАС України позивачем подано відповідь на відзив, в якій позивач не погодився з доводами відповідача та просив задовольнити позовні вимоги аргументуючи свої доводи не виходячи за межі позовної заяви.

Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд зазначає про таке.

19 березня 2018 року державне підприємство «Чигиринське лісове господарство» звернулось із клопотанням №156 до Черкаської обласної державної адміністрації в якому просив надати дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га (землі лісогосподарського призначення), що знаходяться в адміністративних межах Чигиринської міської ради Черкаської області, за межами населеного пункту, з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг.

До вказаного клопотання додав: позначене на відповідному графічному матеріалі бажане місце розташування земельних ділянок із їх розміром; копії установчих документів; обґрунтування необхідності оформлення правовстановлюючих документів на земельні ділянки лісогосподарського призначення; довідка із державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, користувачами, угіддями.

Пунктом 17 розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 27.06.2018 №486 надано державному підприємству «Чигиринське лісове господарство» дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 1612,6856 га (землі лісогосподарського призначення), за рахунок земель державної власності, що знаходяться в адміністративних межах населеного пункту, з подальшим наданням їх у постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг.

24 квітня 2019 року позивач подав до відповідача заяву, в якій просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державної власності орієнтовною площею 0,1000 га, яка знаходиться в адміністративних межах Чигиринської міської ради, Чигиринського району, Черкаської області за межами населеного пункту з метою подальшої передачі безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва.

Вказану заяву позивача відповідач передав до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, яке у свою чергу листом від 17.05.2019 №Т-337/0-271/6-19 повідомило позивача, що бажана земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, а тому вирішення питання позивача не є можливим, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області не є розпорядником земель лісогосподарського призначення.

Позивач вважаючи протиправним розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 27.06.2018 №486, звернувся із позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті, суд зазначає таке.

Статтею 14 Конституції України закріплено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (ч. 2 ст. 1 Лісового кодексу України).

Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів регулюються приписами Земельного кодексу України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно зі статтею 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, Земельного кодексу України, іншими законами й нормативно-правовими актами.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом статті 63 Лісового кодексу України полягає в здійсненні комплексу заходів щодо охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1 ст. 164 Земельного кодексу України).

Отже, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання із лісокористуванням.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п. 13 ст. 46 Лісового кодексу України).

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Частиною 5 ст. 122 Земельного кодексу України встановлено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Згідно із ст. 123 Земельно кодексу України надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

При цьому, згідно з абз. 1, 2 Розділу VIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

У свою чергу відповідно до п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Відтак, вирішуючи питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства, необхідно враховувати пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України.

Із матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка загальною площею 1612,6856 га має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні ДП «Чигиринське лісове господарство», що підтверджується довідкою відділу у Чигиринському районі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 20.02.2018 №19-23-0.340-179/172-18, картою-схемою лісових насаджень ДП «Чигиринський лісгосп», проектом організації та розвитку лісового господарства ДП «Чигиринське лісове господарство».

З огляду на вищевказане за сукупності доказів, суд зазначає про правомірність п. 17 розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 27.06.2018 №486.

Водночас вирішуючи спір по суті суд зазначає про таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 КАС України особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину щодо фактичного порушення суб`єктом владних повноважень - відповідачем його прав, свобод чи інтересів має довести, саме, позивач належними і допустимими доказами.

У розумінні КАС України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення, при цьому, задоволенню підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. То ж, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем в момент здійснення ним оскаржуваних дій чи рішень.

Аналогічна позиція підтверджується, зокрема, рішеннями Конституційного Суду України № 6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55 Конституції України та статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України та № 9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, зі змісту яких випливає, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.

Так, на переконання суду, оскаржуване рішення не порушує ніяким чином та не впливає на права чи інтереси позивача.

Як зазначив Верховний Суд України в ухвалі від 12.03.2009 у справі №6-9743сво08, право, яке захищає суд, повинно існувати на день ухвалення судового рішення.

Право на судовий захист, гарантоване Конституцією України, закріплене статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України, має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особа могла реалізувати своє право на судовий захист, суд повинен встановити, що оскаржуваними рішенням чи діянням суб`єкта владних повноважень порушено права, свободи чи інтереси саме цієї особи.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів статті 1, другого речення частини третьої статті 8, статті 55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Верховний Суд України, усуваючи розбіжності у застосуванні судами касаційної інстанції зазначених норм матеріального права в постанові від 15 грудня 2015 року (справа №800/206/15) вказав, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Крім того, Верховний Суд України, аналізуючи положення статті 6, а також частини другої статті 171 КАС України (у попередній редакції), зазначив, що суб`єктивна оцінка порушення права не є абсолютною. В деяких випадках сам законодавець визначає коло осіб, права яких можуть бути порушені внаслідок бездіяльності, вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій чи прийняття актів, правомірно обмежуючи право інших осіб на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод або інтересів.

З викладеного слідує, що в контексті даної справи відсутні порушені права позивача, так як останній має право отримати бажану земельну ділянку у спосіб передбачений ч. 8, ст. 122 та ч. 9 ст. 149 Земельного кодексу України через відповідний акт Кабінету Міністрів України.

Враховуючи вищевказане, керуючись положеннями чинного законодавства та враховуючи обставини справи суд дійшов висновку, що позивачем не наведено достатніх підстав вважати, що рішення відповідача порушує його права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат у суду відсутні.

Керуючись ст. 6, 9, 14, 72, 76, 90, 139, 241-246, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Копію рішення направити учасникам справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня підписання рішення.

Суддя С.О. Кульчицький