Справа № 200/5572/19-а
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2019 р. Справа№200/5572/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., за участю секретаря Котова С.Ю, розглянувши в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) до Головного управління Держпраці у Донецькій області (юридична адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, буд. 82 , ) про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу № ДЦ 602/560/АВ/П/ТД-ФС від 14.03.2019 року,-

За участі представників сторін:

від позивача - Очеретько О.В. за ордером ДН №072601,

від відповідача - Кудлаєнко В.Г. за довіреністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Фізична особа-підприємць ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Держпраці в Донецькій області, про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу № ДЦ602/560/АВ/П/ЗП-ФС від 14.03.2019 року.

Ухвалою від 26 квітня 2019 року суд прийняв до розгляду позовну заяву позивача, відкрив провадження в адміністративній справі № 200/5572/19-а та призначив розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21 травня 2019 року.

21 травня 2019 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача, за яким відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

21 травня 2019 року судом відкладено підготовче засідання на 30 травня 2019 року.

30 травня 2019 року в судовому засіданні представником позивача надано заяву з виправленими помилками, відповідно до якої позивач просив суд визнати протиправною та скасувати Постанову Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу № ДЦ 602/560/АВ/П/ТД-ФС від 14.03.2019 року, судом відкладено підготовче засідання на 20 червня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 20 червня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 27 червня 2019 року.

27 червня 2019 року судом призначено судові дебати на 16 липня 2019 року.

У призначений час в судове засідання з`явились представникпозивача та представник відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до постанови про накладення штрафу №ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФС від 14 березня 2019 року на позивача накладено штраф у розмірі 125 190 грн. Позивач вказує на те, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 на об`єкті, де він здійснює свою господарську діяльність, а саме в магазині «Марго-2» м. Родинське, встановлено, що громадянкаОСОБА_4 була допущена до роботи без укладання трудового договору, що є порушенням трудового законодавства.Зазначає, що у постанові вказано, що засобами відеотехніки зафіксовано, що ОСОБА_4 здійснювала продаж тютюнових виробів та продуктів харчування. Позивач вважає оскаржувану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем порушено порядок проведення інспекційного відвідування. Так, зазначає, що відповідач не достатньо дослідив обставини під час інспекційного відвідування, а тому не міг встановити факт наявності трудових відносин між позивачем та громадянкою ОСОБА_4 . Крім того, позивач зазначив, що громадянка ОСОБА_4 направлена з центру зайнятості для працевлаштування ФОП ОСОБА_5 , який також здійснює свою господарську діяльність в цьому магазині . ОСОБА_4 працювала з 25.02.2019 року на умовах договору стажування, який укладений між Покровським центром зайнятості та гр. ОСОБА_5 , що зазначено у акті інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_5 від 21.02.2018 року. Позивач вважає постанову про накладення штрафу протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням вимог чинного законодавства про працю.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідачем через канцелярію суду надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що посадовими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області у відповідності до вимог пп. 3 п. 5 Порядку № 295, а саме на підставі наказу Головного управління Держпраці у Донецькій області від 12.02.2019 року № 304 проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з питань дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, нарахування та оплати праці. Перед початком проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 отримав копію направлення на проведення інспекційного відвідування. Під час інспекційного відвідування відповідачем встановлено, що громадянка ОСОБА_4 виконувала трудові функції продавця без укладання трудового договору в інтересах ФОП ОСОБА_1 особисто на робочому місці, яке визначено підприємцем в магазині «Марго-2». Відповідач вказує на те, що під час перевірки ним були отримані пояснення від ФОП ОСОБА_1 з приводу взаємовідносин з ОСОБА_4 , за якими позивач повідомив, що не знає даної особи. ОСОБА_4 , яка здійснювала продаж тютюнових виробів та приймала кошти за товар, який належить ФОП ОСОБА_1 на камеру пояснила, що 18.02.2019 року знаходиться на стажуванні у ФОП ОСОБА_1 Стажування проводить ОСОБА_6 , яка є працівником ОСОБА_1 , на стажування її приймав ОСОБА_1 . Після спілкування із ФОП ОСОБА_1 письмово надала пояснення, що працює у ФОП ОСОБА_5 , але здійснювала реалізацію всього товару, що знаходився у торговій залі.За наслідками проведеного заходу контролю складено акт інспекційного відвідування, копію акту направлено позивачу засобами поштового зв`язку, у встановлений законодавством строк. 14.03.2019 року з урахуванням вимог Порядку №509, за участі ФОП ОСОБА_1 відбулось засідання з розгляду справи про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу за допущення порушень законодавства про працю та вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 125 190 грн. За наслідками розгляду справи відносно ФОП ОСОБА_1 винесено постанову про накладення штрафу №ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФС від 14.03.2019 року. Додатково зазначає, що позовна заява не містить доводів, які б свідчили про протиправність оскаржуваного рішення та правових підстав для звернення до суду з метою оскарження постанови. Крім того, позивач наголошує на тому, що доводи позивача про те, що ОСОБА_4 працює у ФОП ОСОБА_5 та не може працювати одночасно в різних місцях, суперечать його попереднім доводам та нормам КЗпП України, оскільки трудові відносини між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 оформлені не були на час інспектування, та фактично ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 здійснюють свою підприємницьку діяльність в одному торговому приміщенні.Відповідач посилається на те, що посилання позивача на відсутність законних підстав для винесення постанови про накладення штрафу є безпідставними, оскільки приписами норм Порядку № 295 прямо передбачено право контролюючого органу за результатами інспекційного відвідування винести припис та/або вжити заходів притягнення до відповідальності об`єкт відвідування, а порядок № 509 регламентує процедуру розгляду справи про накладення штрафу, права обов`язки суб`єктів процедури. Також, відповідач вважає, що посадові особи управління діяли лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчинили дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримувались встановленої законом процедури та обрали лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав викладені обставини та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні 27 червня 2019 року в якості свідків були допитані ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

Заслухавши представника позивача, представника відповідача, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи - підприємця 01.10.2012 року за № 0006772, включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за № /а.с. 106-108/.

12.02.2019 року Головним управлінням Держпраці у Донецькій області видано направлення на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання ФОП ОСОБА_1 , відповідно до наказу від 12.02.2019 р. № 304. Підставою для здійснення інспекційного відвідування, окрім наказу, зазначено п.п.6 п.5 Порядку здійснення Державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою КМУ від 26.04.2017 р.№ 295. Направлення отримано ОСОБА_1 особисто 26.02.2019 р., відповідно до повідомлення про вручення (ар.с.75-76)

Відповідно до листа-ознайомлення позивач ознайомився з правами, які мають інспектори праці та об`єкт відвідування під час відвідування, дата якого відповідно зазначено 21.02.2019 року. (ар.с.74)

22 лютого 2019 року за результатами інспекційного відвідування за період з 21.02.2019 13:55 по 22.02.2019 року 15:45 відповідачем складено акт №ДЦ 602/560/АВ про виявлене порушення норм ч.1 ст. 21, ч. 3 ст. 24 КЗпП, а саме працівник ОСОБА_4 була допущена ФОП ОСОБА_1 до роботи без укладання трудового договору (а.с. 12, 17).

Відповідно до зазначеного акту, встановлено, що на момент інспекційного відвідування на об`єкті, де здійснює діяльність ФОП ОСОБА_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , магазин «Марго-2», трудові функції виконував 1 робітник ( ОСОБА_6 ) за трудовим договором та один робітник ( ОСОБА_4 ), який виконував трудові функції продавця без укладання трудового договору. Засобами відеотехніки зафіксовано, що ОСОБА_4 здійснювала продаж тютюнових виробів та продуктів харчування (отримувала від покупців грошові кошти, брала товар з полиць та передавала покупцям). Під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 було надано трудові договори між ним та працівниками ОСОБА_10 та ОСОБА_6

25.02.2019 року відповідачем направлено два примірники акту позивачу рекомендованим листом,які отримано 26.02.2019 року позивачем особисто.

04.03.2019 року відповідачем складено акт про відмову від підпису №ДЦ 602/560/АВ-ВП.

04.03.2019 року Головним управління Держпраці у Донецькій області сформовано повідомлення № 04.3-11-8/1964-19 про розгляд справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 (а.с. 78).

14.03.2019 року заступником начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області, розглянувши акт інспекційного відвідування від 22.02.2019 року № №ДЦ 602/560/АВ ФОП ОСОБА_1 ,врахувавши встановлені порушення, на підставі абз. 8, абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, вирішено накласти на ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 125 190,00 грн., про що складено відповідний протокол за № 04-13-12/104 /а.с. 79-80/.

14 березня 2019 року Головним управлінням Держпраці у Донецькій області було прийнято постанову № ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФС про накладення штрафу на фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штраф у розмірі 125 190,00 грн. ( ар.с.31-33)

Не погодившись з прийнятою постановою про накладення штрафу від 14.03.2019 року № ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФС, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Отже визначальним для вирішення спірних правовідносин є встановлення наявності ознак трудових правовідносин між позивачем та громадянкою ОСОБА_4 .

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із наступного.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року № 877-V (далі по тексту - Закон № 877), Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 295 від 26.04.2017 року, Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого Постановою Кабінетом Міністрів України № 509 від 17 липня 2013 року, Кодексом законів про працю України (далі по тексту - КЗпП).

Суд зазначає, що приписами статті 259 Кодексу законів про працю України визначено що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування.

Центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі загальнообов`язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб, є Державна служба України з питань праці (Держпраці).

Відповідно до положень постанови Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 р. № 96та розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 р. № 929-р, функції і повноваження Державної інспекції України з питань праці передані правонаступникам Державній службі України з питань праці та її територіальним органам.

Згідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 р. № 96, Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України.

Державна служба України з питань праці України входить до системи органів виконавчої влади та забезпечує реалізацію державної політики з промислової безпеки, охорони праці, державного гірничого нагляду а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Згідно п. 7 даного Положення Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної служби з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України» від 11.02.2015 року № 100утвореноГоловне управління Держпраці у Донецькій області, реорганізувавши шляхом злиття Територіального управління Держгірпромнагляду у Донецькій області та Територіальної державної інспекції з питань праці у Донецькій області.

Відповідно до розпорядження Кабінету міністрів України «Питання державної служби праці» від 30.09.2015 року № 1021-рфункції і повноваження Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки, що припиняється, покладені на Державну службу з питань праці.

Наказом Держпраці України від 07.05.2015 року № 16 затверджене Положення про Головне управління Держпраці у Донецькій області, згідно пункту 1 якого, Головне управління Держпраці у Донецькій області є територіальним органом, який діє у складі Державної служби України з питань праці у та їй підпорядковується.

Згідност. 38 Закону України «Про охорону праці`державний нагляд за додержанням законівта інших нормативно-правових актів про охорону праці здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Відповідно до пп. 15 п. 4 Положення про Головне управління Держпраці у Донецькій області, Головне управління Держпраці у Донецькій області відповідно до покладених на нього завдань: здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням законодавства з охорони праці в частині безпечного ведення робіт, гігієни праці, промислової безпеки, безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, у тому числі з питань: забезпечення працівників спеціальним одягом, спеціальним взуттям та іншими засобами індивідуального та колективного захисту; монтажу, ремонту, реконструкції, налагодження і безпечної експлуатації машин, механізмів, устаткування, транспортних та інших засобів виробництва і машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки; безпеки робіт у сфері поводження з вибуховими матеріалами, проведення робіт з утилізації звичайних видів боєприпасів, ракетного палива та вибухових матеріалів військового призначення; виробництва, зберігання, використання отруйних речовин у виробничих процесах, у тому числі продуктів біотехнологій та інших біологічних агентів; організації проведення навчання (в тому числі спеціального) і перевірки знань з питань охорони праці; навчання працівників у сфері поводження з вибуховими матеріалами та перевірки їх знань.

Таким чином, відповідач у справіорган владних повноважень, якому чинним законодавством України надані владні управлінські функції щодо реалізації державної політики у сфері охорони праці.

Закон України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05.04.2007 року №877-V(далі по тексту - Закон № 877) визначає правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю).

Заходи державного нагляду (контролю) - планові та позапланові заходи, які здійснюються у формі перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та в інших формах, визначених законом (стаття 1 зазначеного Закону).

Згідно частини 1 статті 4 цього Закону державний нагляд (контроль) здійснюється за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів, або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених законом.

Статтею 38 Закону України «Про охорону праці» від14.10.1992 року №2694-XII передбачено, що державний нагляд за додержанням законів та інших нормативно - правових актів про охорону праці здійснюють, зокрема, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 2694 охорона праці - це система правових, соціально - економічних, організаційно - технічних, санітарно - гігієнічних і лікувально - профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров`я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 6 цього Закону умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно - побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства.

При цьому, нормативно - правові акти з охорони праці - це правила, норми, регламенти, положення, стандарти, інструкції та інші документи, обов`язкові для виконання (ст. 27 Закону № 2694).

Відповідно до пунктів 1-2 Порядку № 295 здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначено процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування).

Державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань інспекторами праці:

Держпраці та її територіальних органів;

виконавчих органів міських рад міст обласного значення та сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад (з питань своєчасної та у повному обсязі оплати праці, додержання мінімальних гарантій в оплаті праці, оформлення трудових відносин) (далі - виконавчі органи рад).

Згідно пп. 6 п. 5 Порядку № 295 інспекційні відвідування проводяться: за інформацією: Пенсійного фонду України та його територіальних органів про: роботодавців, які нараховують заробітну плату менше мінімальної; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутнє повідомлення про прийняття на роботу; роботодавців, у яких протягом місяця кількість працівників, що працюють на умовах неповного робочого часу, збільшилась на 20 і більше відсотків; працівників, які виконують роботи (надають послуги) за цивільно-правовими договорами в одного роботодавця більше року; роботодавців, у яких стосовно працівників відсутні нарахування заробітної плати у звітному місяці (відпустка без збереження заробітної плати без дотримання вимог Кодексу Законів про працю України та Закону України "Про відпустки"); роботодавців, у яких протягом року не проводилась індексація заробітної плати або сума підвищення заробітної плати становить менше суми нарахованої індексації; роботодавців, у яких 30 і більше відсотків працівників працюють на умовах цивільно-правових договорів; роботодавців з чисельністю 20 і більше працівників, у яких протягом місяця відбулося скорочення на 10 і більше відсотків працівників.

Під час підготовки до проведення інспекційного відвідування або невиїзного інспектування інспектор праці, якщо тільки він не вважатиме, що це завдасть шкоди інспекційному відвідуванню або невиїзному інспектуванню, може одержати інформацію та/або документи, що стосуються предмета інспекційного відвідування чи невиїзного інспектування, від об`єкта відвідування, державних органів, а також шляхом проведення аналізу наявної (загальнодоступної) інформації про стан додержання законодавства про працю (п. 6 Порядку № 295).

Пунктом 8 Порядку № 295 передбачено, що про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню.

Пунктом 9 Порядку № 295 під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення.

Тривалість інспекційного відвідування, невиїзного інспектування не може перевищувати 10 робочих днів, для суб`єктів мікропідприємництва та малого підприємництва- двох робочих днів (п. 10 Порядку № 295).

Під час проведення інспекційного відвідування об`єкт відвідування має право: 1) перевіряти в інспектора праці наявність службового посвідчення; 2) не допускати до проведення інспекційного відвідування у разі: відсутності службового посвідчення; якщо на офіційному веб-сайті Держпраці відсутні рішення Мінсоцполітики про форми службового посвідчення інспектора праці, акта, довідки, припису, вимоги, перелік питань, що підлягають інспектуванню; якщо строк проведення інспекційного відвідування перевищує строки, визначені пунктом 10 цього Порядку; 3) подавати в письмовій формі свої пояснення, зауваження про усунення порушень до акта або припису; 4) вимагати від інспектора праці внесення запису про проведення інспекційного відвідування до відповідного журналу перевірок об`єкта відвідування (за його наявності) перед наданням акта для підпису керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником; 5) перед підписанням акта бути поінформованим про свої права та обов`язки; 6) вимагати від інспектора праці додержання вимог законодавства; 7) вимагати нерозголошення інформації, що становить комерційну таємницю або є конфіденційною інформацією об`єкта відвідування; 8) оскаржувати в установленому законом порядку неправомірні дії інспектора праці; 9) отримувати консультативну допомогу від інспектора праці з метою запобігання порушенням під час проведення інспекційних відвідувань, невиїзних інспектувань.

Відповідно до п. 19, 20, 21 Порядку № 295 за результатами інспекційного відвідування або невиїзного інспектування складаються акт і у разі виявлення порушень законодавства про працю - припис про їх усунення.

Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником.

Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування.

Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною.

Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Зауваження можуть бути подані об`єктом відвідування не пізніше трьох робочих днів з дати підписання акта. Письмова вмотивована відповідь на зауваження надається інспектором праці не пізніше ніж через три робочих дні з дати їх надходження.

Крім того, пунктом 27 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю визначено, що у разі наявності порушень вимог законодавства про працю, зафіксованих актом інспекційного відвідування або актом невиїзного інспектування, після розгляду зауважень об`єкта відвідування (у разі їх надходження) інспектор праці проводить аналіз матеріалів інспекційного відвідування або невиїзного інспектування, за результатами якого вносить припис та/або вживає заходів до притягнення винної у допущенні порушень посадової особи до встановленої законом відповідальності.

З матеріалів справи встановлено, що на підставі наказу Головного управління Держпраці у Донецькій області від 12.02.2019 року № 304 «Про проведення інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 » та направлення на проведення інспекційного відвідування суб`єкта господарювання від 12.02.2019 року № 218/04.3/15-08 посадовими особами Головного управління Держпраці у Донецькій області у період з 21.02.2019 року по 22.02.2019 року проведено інспекційне відвідування ФОП ОСОБА_1 за місце знаходженнями об`єкту: магазин «Марго-2» за адресою: АДРЕСА_3 , за результатами якого складено акт № ДЦ 602/560/АВ від 22.02.2019 року.

Судом встановлено, що за результатами інспекційного відвідування встановлено порушення: ч. 1 ст. 21 КЗпП України та ч. 3 ст. 24 КЗпП України, а саме допуск працівникаОСОБА_4 до роботи без укладання трудового договору,

Щодо порушень встановлених під час інспекційного відвідування, суд зазначає наступне.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України.

Відповідно до статті 1 Кодексу законів про працю України визначено, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У відповідності до статті 21 КЗпП України, трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома роботодавця.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (стаття 23 КЗпП України).

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Судом встановлено, що під час проведення інспекційного відвідування інспекторами праці відповідача проведено контрольну закупку. Інспекція проводилась із застосуванням засобів відео фіксації, під час якої продавець ОСОБА_4 провела реалізацію тютюнових виробів. Судом з`ясовано,що господарську діяльність з реалізації алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснює ФОП ОСОБА_1 . Цей факт підтвердив і представник відповідача.

З пояснень представників сторін, в судовому засідані встановлено, що підприємці ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_5 здійснюють свою господарську діяльність в одному приміщенні, в магазині «Марго-2», за адресою АДРЕСА_3. Чіткого розмежування торговельних зон в магазині відсутнє. Відповідачем не надано належних доказів, що прилавок, за яким знаходилась продавець ОСОБА_4 належить саме ФОП ОСОБА_1 .

На відеозапису, який здійснювався відповідачем під час інспекційного відвідування демонструється, що ОСОБА_4 надано усні пояснення, згідно яких з`ясовано,що вона знаходиться на стажуванні у ФОП ОСОБА_1 , а стажування проводить ОСОБА_6 , яка офіційно працевлаштована у ФОП ОСОБА_1 .

В матеріалах справи містяться пояснювальні від ОСОБА_6 , ФОП ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які були надані останніми під час інспекційного відвідування.

В пояснювальной,підписаной 21.02.2019 р., ОСОБА_6 зазначила, що працює у ОСОБА_1 з листопада 2018 р. (ар.с.103)

Так, в своїй пояснювальной,підписаной 21.02.2019 р., ФОП ОСОБА_1 зазначив, що займається реалізацією алкогольних та табачних виробів за адресою АДРЕСА_3 , магазин «Марго-2», здійсноє реалізацію офіційно працевлаштована особа - ОСОБА_6 , про інших працівників працюючих в цьому магазині невідомо. ( ар.с.104).

В пояснювальной,с зазначеной датою 20.02.2019 р., ОСОБА_4 вказала, що проходить стажування у ОСОБА_5 , з 18.02.2019 р. навчання проводить ОСОБА_6 , в повноваження входить реалізація продуктов. Від підпису відмовилась (ар.с.104)

ОСОБА_4 була направлена на професійне навчання Покровським міським центром зайнятості до ФОП ОСОБА_5 (ар.с. 112).

Як вже судом зазначалось, 25.02.2019 р. між Покровським міським центром зайнятості та ОСОБА_5 укладено договір про професійне навчання безробітного у роботодавця за № 00001.(ар.с.113-119)

Згідно зазначеного договору ОСОБА_5 прийняті накази №1,№2 від 26.02.2019 р. про організацію стажування (ар.с.109-110)

В матеріалах справи міститься цивільно-правовіий договір №1 від 18.02.2019 року, укладений між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про виконання обов`язків продавця на період з 18.02.2019 по 22.02.2019 року на робочому місці, яке вказується (погоджується) з підприємцем, що її замовляв; має визначену тривалість і вимагає присутності працівників; передбачає надання "всього необхідного для виконання робіт" стороною, що замовляє роботи, працівники (виконавці) не організовують самостійно процес надання послуг (виконання робіт). /а.с. 44-46/

Актом приймання-передачі виконаних робіт від 22.02.2019 року встановлено, що на виконання зазначеного договору ОСОБА_4 передала, а ФОП ОСОБА_5 прийняла роботи з продажу товарів (продовольчих) на суму 1530 грн. /а.с. 43/

Під час інспекційного відвідування відповідачем не встановлено, на робочому місці якого з підприємців знаходилась ОСОБА_4 . З наданого відеозапису вбачається, що ОСОБА_4 , стоїть за прилавком, робочій формі продавця, зафіксовано, що під час контрольної закупки ОСОБА_4 реалізовувала тютюнові вироби інспектору праці ОСОБА_8 .

Суд зазначає, що доказів реалізації товару (чеків), а тим більше через банківський пристрій-термінал ФОП ОСОБА_1 , відповідачем не надано. Товар інспектором праці не повернуто, грошові кошти списані з власної картки, витягу з банківського рахунку. Відомостей щодо списання певної суми на користь ФОП ОСОБА_1 в час проведення перевірки суду також не надано.

В судовому засіданні допитані свідки.Так, згідно показань, опитаного в якості свідка інспектора праці ОСОБА_8 , продавцем ОСОБА_4 здійснювалась реалізація тютюнових виробів, що, на думку свідка, є фактом здійснення трудових обов`язків на користь ФОП ОСОБА_1 та допуску працівника ОСОБА_4 до роботи без укладення трудових відносин.

Під час допиту свідка ОСОБА_4 , остання пояснила, що проходила стажування, проте не знала у кого саме. З дошки оголошень в магазині вона дізналась про власника магазину «Марго-2» ФОП ОСОБА_1 та вирішила, що перебуває на стажуванні у даного підприємця.Керівником стажування свідок назвала ФОП ОСОБА_5 та місцем проходження стажування - відділ продовольчих товарів. Під час інспекційного відвідування вона пояснила, що помилково вказала керівником стажування ФОП ОСОБА_1 Додатково свідок ОСОБА_4 пояснила, що під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_5 була присутня на об`єкті перевірки. Зазначала про відсутність підписаного цивільно-правового договору з ФОП ОСОБА_1 , який б підписувала власноручно.

Водночас представником відповідача зазначено про те, що працівниками ГУ Держпраці у Донецькій області винесено акт про неможливість проведення інспекційного відвідування/невиїзного інспектування №ДЦ 603/337/НД/АВ від 21.02.2019 року, оскільки під час спроби проведення інспекційного відвідування за місцем здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_5 була відсутня, за номером телефону, вказаним у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб фізичних осіб-підприємців, ніхто не відповідав /а.с. 39-42/.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд зазначає, що посадовими особами не в повній мірі здійснено перевірку дотримання суб`єктом господарювання ФОП ОСОБА_1 законодавства з питань праці.

Зважаючи на вищевикладене, суд звертає увагу на те, що за приписами ст.ст. 24, 265 КЗпП України відповідальність роботодавця наступає тільки у разі фактичного допуску працівника до роботи без укладення трудового договору.

Як вже раніше зазначалось, механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною 2 статті 265 КЗпП України та частинами 2 - 7 статті 53 Закону України "Про зайнятість населення", визначений Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509.

Штрафи можуть бути накладені на підставі, зокрема, акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу, виконавчого органу міської ради міста обласного значення та сільської, селищної, міської ради об`єднаної територіальної громади.

Таким чином, за змістом наведених норм, питання безпосереднього виконання роботи конкретної особи у конкретного суб`єкта господарської діяльності мало бути предметом детальної перевірки та об`єктивного дослідження відповідачем.

Аналогічна правова позиція підтверджується позицією Верховного суду.

Для притягнення особи до відповідальності відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України в його діях повинно бути декілька складових: фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин та виплата йому заробітної плати без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків.

З урахуванням зазначеного, суд доходить висновку, що постанова про накладення штрафу уповноваженими особами від 14.03.2019 року № ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФСв частині накладення штрафу на позивача за неоформлення трудових відносин із 1 особою, у розмірі 125190,00 грн. є необґрунтованою, оскільки прийнята без дослідження усіх обставин, що мали суттєве значення для правильного вирішення справи, тому підлягає скасуванню судом.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до положень статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з нормами частини другої зазначеної статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормами статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначена стаття визначає, як розподіляються обов`язки щодо доказування і подання доказів між особами, які беруть участь у справі, та передбачає активну роль суду у процесі доказування та спрямована на забезпечення повного з`ясування обставин у справі на основі поєднання принципів змагальності та офіційності.

Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов.

Однак, презумпція винуватості не є абсолютною. Презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень-відповідача означає припущення, що повідомлені позивачем обставини у справі про рішення, дії, бездіяльність відповідача і про порушення права, свободи чи інтересу відповідають дійсності, доки відповідач їх не спростує на основі доказів. Отож застосування принципу презумпції винуватості суб`єкта владних повноважень не обумовлює його автоматично програшного становища у справі та не звільняє суд від обов`язку ухвалити справедливе і правосудне судове рішення.

За таких обставин, беручи до уваги всі надані сторонами докази в їх сукупності, з урахуванням наданих судом висновків, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

Щодо посилання представника позивача на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17, якою визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд зазначає наступне.

26.04.2017 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка набрала чинності 16.05.2017 (публікація в Урядовому кур`єрі від 16.05.2017 № 88 та в офіційному віснику України від 16.05.2017 № 38, сторінка 100, стаття 1205, код 85876/2017).

Постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17, якою визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», набрала законної сили з дати її прийняття, тобто з 14.05.2019.

Відповідно до частини 2 статті 265 КАС України нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду.

Виходячи з наведеного, суд звертає увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визнана нечинною постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019 у справі № 826/8917/17, тому проведення перевірки та постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами № ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФС від 14.03.2019 винесена відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 26.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», була чинна, тобто на момент проведення інспекційного відвідування його дія поширювалася на спірні правовідносини.

Щодо наданого відповідачем доказу у вигляді диску з відеозаписом суд зазначає.

Згідно із частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 73 КАС України).

За приписами статті 75 Кодексу адміністративного судочинства України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У відповідності до частини 1 статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини 1, 3 статті 90 КАС України).

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 99 КАС України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео - та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути визначено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Суд зазначає, що з дослідження вказаного відеодиску вбачається, що поданий відеодоказ не відповідає приписам ч. 2 ст. 99 КАС України, оскільки не є оригіналом, а його копія не засвідчена електронним підписом.

Враховуючи наведені приписи чинного процесуального законодавства, суд критично ставиться до наданого відповідачем відеозапису.

Відповідно до ст. 19 Конституції України Відповідно суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також згідно ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім цього, згідно практики Європейського суду з прав людини стосовно судового контролю за дискреційними адміністративними актами за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, непідтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (п. 111 рішення від 31.07.2008 року у справі "Дружстевнізаложнапріа та інші проти Чеської Республіки"; п. 157 рішення від 21.07.2011 року у справі "Сігма радіо телевіжнлтд. проти Кіпру" та інші).

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до відповідача, Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови Головного управління Держпраці у Донецькій області.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Суд доходить до висновку про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Донецькій області на користь Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 судового збору в розмірі 1921,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись статями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 287, 293-295 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Донецькій області про визнання протиправною та скасування постанови заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області про накладення штрафу № ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФС від 14.03.2019 року - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Постанову заступника начальника Головного управління Держпраці у Донецькій області № ДЦ602/560/АВ/П/ТД-ФС від 14.03.2019 року про накладення штрафу в розмірі 125190,00 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Донецькій області(юридична адреса: 85302, Донецька область, м. Покровськ, вул. Прокоф`єва, буд. 82, ) судовий збір у розмірі 1921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) гривня на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ).

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті та проголошено у судовому засіданні 16 липня 2019 року. Повний текст рішення складено та підписано 26 липня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя О.В. Троянова