Справа № 400/1665/19
Суддя: Гордієнко Т. О.
Дата ухвалення: 2019-07-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 липня 2019 р. № 400/1665/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд у складі судді Гордієнко Т. О. розглянув у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001
про:визнання бездіяльності протиправною; зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , Звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації в Миколаївській області про визнання протиправною бездіяльності, яка полягає у відмові провести перерахунок суддівської винагороди; зобов`язання здійснити нарахування та виплату суддівської винагороди та всіх її складових (посадового окладу, доплати до посадового окладу за вислугу років та матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу) за вирахуванням вже отриманих сум суддівської винагороди за минулі періоди у таких розмірах:

- з 01.01.2015 по 31.12.2015, виходячи з розміру окладу 15 мінімальних заробітних плат, який встановлений на 01.01.2015 року та складає 18270 грн. (вісімнадцять тисяч двісті сімдесят гривень), із доплатою за вислугу років в розмірі 30%;

- з 01.01.2016 по 31.12.2016, виходячи з розміру окладу 15 мінімальних заробітних плат, який встановлений на 01.01.2016 року та складає 20670 грн. (двадцять тисяч шістсот сімдесят гривень), із доплатою за вислугу років в розмірі 30%;

- з 01.01.2017 по 31.12.2017, виходячи з розміру окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який встановлений на 01.01.2017 року та складає 24000 грн. (двадцять чотири тисячі гривень), із доплатою за вислугу років за період з 01.01.2017 по 12.04.2017 - в розмірі 30%, а з 13.04.2017 року - у розмірі 40%;

- з 01.01.2018 по 03.12.2018, виходячи з розміру окладу 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який встановлений на 01.01.2018 року та складає 26430 грн. (двадцять шість тисяч чотириста тридцять гривень), із доплатою за вислугу років в розмірі 40%.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 04.12.2018 року Конституційний Суд України ухвалив рішення № 11-р/2018, яким визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII. Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат". Тому відповідач повинен перерахувати суддівську нагороду з 01.01.2015 з розрахунку розміру посадового окладу, який становить 15 мінімальних заробітних плат, а з 01.01.2017 - з розрахунку розміру посадового окладу, який становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Крім того, в період з 16.02.2015 по 02.11.2017 внаслідок закінчення п`ятирічного строку, на який позивача було призначено на посаду судді, позивач не мав повноважень на відправлення правосуддя. На цій підставі наказом голови Корабельного районного суду м. Миколаєва від 31.03.2015 року № 14-о позивачу була припинена виплата доплати за вислугу років у розмірі 30% посадового окладу, яка була встановлено з 13.04.2012 року. Відповідну доплату у розмірі 40% посадового окладу відповідач почав нараховувати позивачу лише з 03.11.2017, а не з 13.04.2017 після досягнення 15-річного стажу роботи.

Відповідач відзив на позов не надав.

Позивач 16.07.2019 надав суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.9 ст.205 КАС України, суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження. Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (ч. 5 ст. 250 КАС України).

Дослідив докази, суд дійшов висновку:

Указом Президента України від 15.02.2010 року № 162/2010 позивача було призначено на посаду судді Корабельного районного суду м. Миколаєва строком на 5 років.

Указом Президента України від 02.11.2017 року № 348/2017 позивача було призначено на посаду судді Корабельного районного суду м. Миколаєва безстроково.

Рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року за №11-р/2018 встановлено, що положення частини третьої статті 133 Закону №2453 в редакції Закону №192 звужують зміст та обсяг гарантій незалежності суддів у частині зменшення гарантованого розміру винагороди судді, адже відповідно до частини третьої статті 129 Закону №2453 зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 19 грудня 2013 року №716-VII (далі - Закон №716), посадовий оклад судді місцевого суду встановлювався у розмірі 15 мінімальних заробітних плат.

Також п. 2 Рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року за №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII , за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII зі змінами, а саме: частини першої статті 55 щодо нездійснення суддею правосуддя у зв`язку з неможливістю здійснення правосуддя у відповідному суді, припиненням роботи суду у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами та з неприйняттям, з незалежних від судді причин, у встановлені строки рішення про його відрядження до іншого суду.

Ч. 2 ст. 152 Конституції України передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Конституційний Суд України у Рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга статті 152 Конституції України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.

У Рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року №2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, за змістом статті 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.

У відповідності до вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України» до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Відповідно до частини першої статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

П. 3 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-рп/2018 встановлено, що положення частин третьої, десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІII, які визнані неконституційними пунктами 1, 2 резолютивної частини цього Рішення, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, дія частини 3 статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VІII «Про забезпечення права на справедливий суд» втратила чинність з 4 грудня 2018 року.

За таких обставин, Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року №11-рп/2018 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення.

Аналогічна правова позиція висловнена в ухвалі Верховного Суду від 16.05.2019 року по справі № 16.05.2019.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивач всупереч ст. 77 КАС України не довів суду протиправність дій відповідача.

Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судовий збір розподіляється відповідно до ст.139 КАС України.

Керуючись ст. 2, 19, 139, 241 - 246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області (вул. Фалеєвська, 14, м. Миколаїв, 54001, ідентифікаційний код 26299835) відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Строк на апеляційне оскарження рішення суду - 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження - 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 295-297 КАС України і п. 15.5 Перехідних положень КАС України.

Суддя Т. О. Гордієнко