Справа № 1.380.2019.000967
Суддя: Карп'як Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №1.380.2019.000967
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Львів

Львівський окружний адміністративний суд у складі :

головуючого - судді Карп`як О.О.,

секретаря судового засідання Лубоцька Н.І.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

представників відповідача - Ярова А.А., Карпина Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Івано - Франківської митниці ДФС про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, м. Київ, ) Івано - Франківської митниці ДФС (76010, м. Івано - Франківськ, вул. К Данила, 20, ) у якій (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 04.04.2019 року), просить суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 11 лютого 2019 року № 250-о «Про припинення державної служби» ОСОБА_1 ;

- визнати протиправним та скасувати наказ Івано - Франківської митниці ДФС від 11 лютого 2019 року № 87 - к «Про припинення державної служби»;

- поновити ОСОБА_1 з 12 лютого 2019 року на посаді рівнозначній посаді заступника начальника Львівської митниці ДФС, яка є рівнозначною посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття»;

- стягнути з Івано - Франківської митниці ДФС () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- у відповідності до пунктів 2 та 3 частини першої ст. 371 КАС України в частині стягнення грошового утримання в межах суми за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби - допустити рішення до негайного виконання;

- зобов`язати відповідачів подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в частині стягнення грошового утримання в межах суми за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби;

- вирішити питання судових витрат.

Ухвалою суду від 04.03.2019 року відкрито спрощене позовне провадження з повідомлення (викликом) сторін та призначено судове засідання у справі.

Ухвалою від 29.03.2019 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Івано - Франківську митницю ДФС.

Ухвалою суду від 29.03.2019 року здійснено перехід з спрощеного провадження в загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 18.04.2019 року зупинено провадження у справі №1.380.2019.000967 до вирішення питання про відвід.

Ухвалою суду 23.04.2019 року поновлено провадження у справі.

В підготовчому судовому засіданні 16.05.2019 року усіма учасникам и справи подано письмову згоду щодо можливості розпочинання розгляду справи по суті у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

Протокольною ухвалою від 16.05.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду у той самий день після закінчення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні 18.07.2019 року позивачем подано заяву про надання згоди на допит його в якості свідка.

Позиція позивача:

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що наказом В.о. Голови Державної фіскальної служби України від 11.02.2019 р., № 250-о "Про припинення державної служби" було припинено державну службу позивача у зв`язку з нез`явленням його на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності. На думку позивача, відповідач при винесені наказу допустив суттєві порушення трудових прав державного службовця, а саме: не забезпечив права на повагу до особистості, честі та гідності, справедливе і шанобливе ставлення з боку керівників; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності. Стажу державної служби та рангу; соціального забезпечення відповідно до вимог п.п.1,4,5,7 частини першої статті 7 Закону України «Про державну службу». Таким чином, наказ про "Про припинення державної служби" позивача є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

У додаткових поясненнях до позовної заяви позивач вказує на те, що на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі №813/3294/17, видано наказ ДФС України № 433 від 12.03.2018 року. Вказує на те, що з наказом був ознайомлений лише 19.03.2018 року, а до виконання своїх обов`язків позивач так і не був допущений. Поновлення відбулось поза штатом митниці, оскільки одночасно з ним одну посаду обіймав ОСОБА_3 . Після неналежного виконання рішення суду, його права як державного службовця і надалі порушувались та вчинялись перешкоди у реалізації цих прав. Вказане змусило його звернутись за захистом своїх порушених прав, як державного службовця та усунення перешкод в їх реалізації із скаргою до Національного агентства України з питань державної служби. За наслідками розгляду скарги на дії керівництва ДФС Україні визнанні протизаконними та зобов`язано їх вчинити певні дії (лист НАДС України вих. № 4533/20-18) від 18.06.2018 року, щодо забезпечення прав державного службовця позивача. При цьому лише через три місяці після оскарження дій (бездіяльності) керівництва ДФС позивача було призначено на посаду заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС наказом від 05 червня 2018 року № 926-о. Однак, після призначення позивача 26 червня 2018 року відповідачем вносяться зміни у структуру та штатний розпис Івано - Франківської митниці ДФС, де посада заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС скорочена та в подальшому перебування на державній службі позивача знаходиться поза штатом митниці. До виконання будь - яких обов`язків за посадовою заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС не допускався. Наголошує на недотриманні процедури видання спірних наказів та звертає увагу на те, що посада заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття», яку він обіймав до моменту припинення державної служби на сьогоднішній день відсутня в штатному розписі відповідача 2. На підставі вищезазначеного, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та поновити його на посаді.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили позов задоволити.

Заперечення відповідача, Державної фіскальної служби України:

Представником Державної фіскальної служби України до суду надано відзив на позовну заяву, в якому вказує, що наказ ДФС України «Про припинення державної служби» від 11.02.2019 року № 250-о був прийнятий на підставі подання про звільнення з посади заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття» на підставі ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про державну службу». Було встановлено, що позивачем протягом 2018 року та протягом 2019 року допускалось нез`явлення на службу більше як 150 календарних днів із посиланням на відповідні докази та норми права. Право на звільнення державного службовця з підстав нез`явлення останнього на службі протягом, як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності може бути реалізоване суб`єктом призначення у разі, коли відступіть працівника шкодить інтересам державної служби. Вказують на те, що пропозиції позивачу одночасно з попередженням про наступне вивільнення посад в інших митницях ДФС, які є рівнозначними займаній позивачу посаді, не є обов`язком роботодавця вжиття заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві відповідно до вимог ч. 2 ст.40, ч.3 ст.49 КЗпП України. Крім того, 18.06.2018 року та станом на день надання відповіді ОСОБА_1 перебував у стані тимчасової непрацездатності, Івано _ Франківською митницею ДФС на зазначену адресу позивача було направлено лист від 09.07.2018 року № 989/10/09-70-04 з пропозицією прибути до митниці для ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення. Даний лист повернувся до митниці за закінченням терміну зберігання, а позивачу було повторно скеровано лист від 11.09.2018 року № 1362/10/09-70-04. ДФС України було повідомлено позивача про те, що у разі надходження до ДФС України подання від територіального органу ДФС та відповідної заяви щодо переведення позивача на іншу посаду, такі матеріали будуть розглянуті у встановленому порядку.

Представники відповідача, ДФС України, в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, наведених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заперечення відповідача, Івано - Франківської митниці ДФС:

Представником Івано - Франківської митниці ДФС до суду надано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача вказує, що наказом Івано - Франківської митниці ДФC від 26.06.2018 № 93 та наказом № 94 введено в дію перелік змін № 1 до Організаційної структури Івано - Франківської митниці ДФС та штатного розпису. Оскільки накази № 93 і № 94 в судовому порядку не оскаржувались є чинними та підлягають обов`язковому виконанню, у відповідача виник обов`язок виконання вимог Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України. Зазначають, що усі листки непрацездатності за вказані вище періоди були надані ОСОБА_1 , до Івано - Франківської митниці, де в свою чергу митниця здійснювала заходи із перевірки окремих листків непрацездатності, скеровуючи відповідні запити за місцем відкриття листка непрацездатності, а саме в Рава - Руську поліклініку та Жовківську поліклініку. За результатами розгляду таких запитів, митницю було повідомлено про правомірність видачі листків непрацездатності. Вказують, що строк перебування ОСОБА_1 , в стані тимчасової непрацездатності перевищив 150 днів, Івано - Франківська митниця скерувала до Державної фіскальної служби України подання про звільнення ОСОБА_1 , за частиною другою статті 87 Закону України «Про державну службу».

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві, просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представником відповідача подано клопотання про розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступне.

Державною фіскальною службою України 12 березня 2018 року було прийнято наказ № 433-о на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі № 813/3294/17, з урахуванням постанови від 26.12.2017 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 55434239, яким скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2017 року № 2188- о «Про припинення державної служби»; поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС з 20.09.2017 року.

Наказом Івано - Франківської митниці ДФС № 136-к від 14.03.2018 року на підставі наказу Державно фіскальної служби України від 12.03.2018 року № 433-о «Про виконання рішення суду», скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 19.09.2017 року № 2188-о «Про припинення державної служби», поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС з 20.09.2017 року.

Відповідно до наказу В.о. Голови Державної фіскальної служби України від 11.02.2019 р. № 250-о "Про припинення державної служби" було припинено державну службу ОСОБА_1 заступнику начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальнику митного посту «Прикарпаття» у зв`язку з нез`явленням його на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Івано - Франківською митницею було прийнято наказ від 11.02.2019 року № 87-к, «Про припинення державної служби» у відповідності до наказу Державної фіскальної служби України від 11.02.2019 року № 250-о «Про припинення державної служби», яким вважати ОСОБА_1 , заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття», таким, що припинив державну службу 11 лютого 2019 року, у зв`язку із нез`явленням на службу більше 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу».

Вважаючи накази про припинення державної служби від 11.02.2019 року протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях регулюється Законом України від 10.12.2015 року №889-VІІ «Про державну службу» (далі - Закон №889-VII).

Відповідно до ст. 5 Закону №889-VII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення ( стаття 87 цього Закону).

Згідно ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» підставою для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення може бути нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 120 календарних днів підряд або більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. За державним службовцем, який втратив працездатність під час виконання посадових обов`язків, посада зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

З аналізу вищезазначеного виходить, що застосування зазначеної норми передбачає наявність установленого факту нез`явлення державного службовця на службу протягом проміжку часу, визначеного законом, а саме : 1) протягом більш як 120 календарних днів підряд; чи 2) більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання.

Як вбачається з матеріалів справи, підставою для прийняття Державною фіскальною службою України наказу від 11 лютого 2019 року № 250-о "Про припинення державної служби" слугував лист Івано - Франківської митниці ДФС від 03.01.2019 року №37/8/09-70-04-47 (а.с. 9 т. 1).

Згідно листа (подання) Івано - Франківської митниці ДФС від 03.01.2019 року з 14.03.2018 року і по даний час заступник начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальник митного поста «Прикарпаття» ОСОБА_1 перебуває в стані тимчасової непрацездатності більш як 150 календарних днів протягом року, а саме:

- з 14.03.2018 по 17.03.2018 - 4 календарних днів;

- з 19.04.2018 по 21.04.2018 - 3 календарних днів;

- з 07.05.2018 по 01.06.2018 - 26 календарних днів;

- з 18.06.2018 по 16.07.2018 - 29 календарних днів;

- з 17.07.2018 по 27.07.2018 - 11 календарних днів;

- з 30.07.2018 по 28.08.2018 - 30 календарних днів;

- з 29.08.2018 по 28.09.2018 - 31 календарних днів;

- з 01.10.2018 по 11.10.2018 - 11 календарних днів;

- з 29.11.2018 по 30.11.2018 - 2 календарних днів;

- з 06.12.2018 по 07.12.2018 - 2 календарних днів;

- за повідомленням ОСОБА_1 він з 02.01.2019 перебуває в стані тимчасової непрацездатності;

- таким чином, станом на 03.01.2019 року ОСОБА_1 вже перебуває в стані тимчасової непрацездатності 151 календарний день, що є підставою для припинення держаної служби відповідно до чю2 стю87 Закону України «Про державну службу».

Отже, як вбачається з вказаного листа (подання) Івано - Франківської митниці ДФС та письмового відзиву ДФС України по даній справі, обрахунок періоду відсутності позивача на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності здійснено за календарний рік, з 14.03.2018 року по 02.01.2019 року (а.с. 56 -63, 77-78 т. 1).

З наявних в матеріалах справи судом встановлено, що в період з 14.03.2018 року по 02.01.2019 року (а.с.81-90, т1) позивач не з`являвся на службу внаслідок тимчасової непрацездатності, що підтверджено, зокрема: табелями обліку робочого часу та листками непрацездатності.

Відповідно до наданих відповідачем табелів обліку робочого часу, ОСОБА_1 перебував на листках непрацездатності (тимчасова непрацездатність), зокрема:

- за березень 2018 року - 4 календарні дні (з 14 по 17) в графі тимчасова непрацездатність днів - 3;

- за квітень 2018 року - 3 календарні дні (з 19 по 21) в графі тимчасова непрацездатність днів - 2;

- за травень 2018 року - 25 календарні дні (з7 по 31) в графі тимчасова непрацездатність днів - 17;

- за червень 2018 року - 13 календарні дні (з 18 по 30) в графі тимчасова непрацездатність днів - 10;

- за липень 2018 року - 29 календарні дні (з 01 по 27, з 30 по 31) в графі тимчасова непрацездатність днів - 22;

- за серпень 2018 року - 31 календарний день (з 01 по 31) в графі тимчасова непрацездатність днів - 22;

- за вересень 2018 року - 28 календарні дні (з 01 по 28) в графі тимчасова непрацездатність днів - 20;

- за жовтень 2018 року - 11 календарні дні (з 01 по 11) в графі тимчасова непрацездатність днів - 9;

- за листопад 2018 року - 2 календарні дні ( з 29 по 30) в графі тимчасова непрацездатність днів - 2;

- за грудень 2018 року- 2 календарні дні (з 6 по 7) в графі тимчасова непрацездатність днів - 2.

Відтак, проведено у табелях обліку робочого часу перебування позивача на листку непрацездатності 109 дні за період з березня по грудень 2018 року.

Так, судом встановлено та не спростовується сторонами, що ОСОБА_1 знаходився на лікарняному, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до поданих копій листків непрацездатності встановлено перебування ОСОБА_1 у період:

АДП №241160 з 14.03.2018 по 17.03.2018, стати до роботи - з 18.03.2018; 4 дні;

АДП №241283 з 19.04.2018 по 21.04.2018, стати до роботи - з 22.04.2018; 3 дні;

АДП №241344 з 07.05.2018 по 01.06.2018, стати до роботи - з 02.06.2018; 26 днів;

АДП №241503 з 18.06.2018 - продовжує хворіти;

АДП №241591 по 27.07.2018, стати до роботи - 28.07.2018; 40 дні;

АДП №148819 з 30.07.2018 - продовжує хворіти;

АДП №170217 по 28.09.2018, стати до роботи - 29.09.2018; 61 дні;

АДП №149446 з 01.10.2018 по 11.10.2018, стати до роботи 12.10.2018; 11 днів;

АДП №149692 з 29.11.2018 по 30.11.2018, стати до роботи - 01.12.2018; 2 дні;

АДП №143178 з 06.12.2018 по 07.12.2018, стати до роботи - 08.12.2018, 2 дні.

Відтак, по вказаних листках непрацездатності позивач перебував на лікарняному 149 календарних днів.

В судовому засіданні було допитано в якості свідка позивача - ОСОБА_1 , який зазначив, що після ознайомлення з наказом про поновлення на роботі, а саме 19 березня 2018 року до 06 червня 2018 року жодних функціональний обов`язків заступника начальника Івано - Франківської митниці не виконував, лише один раз його було направлено на навчання ДФС України, робочого кабінету йому не було виділено. Вказав, що 11.02.2019 року ним було подано листок непрацездатності за січень 2019 року, а 12.02.2019 року ним було подано листок непрацездатності за лютий 2019 року. Доказів отримання відповідачем листків непрацездатності 11-12.02.2019 року, позивач від відповідача не вимагав.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Судом встановлено, що на листку непрацездатності Серія АДП № 143275 позивач перебував з 02.01.2019 по 20.01.2019 та підкреслено напис, що продовжує хворіти, видано новий листок непрацездатності (продовження № 143415).

З листка непрацездатності АДП № 143415 судом встановлено, що позивач перебував на лікарняному з 30.01.2019 року, в графі стати до роботи з десятого лютого 2019.

Слід зазначити, що ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу» чітко не врегульовано питання обрахунку днів нез`явлення державного службовця на службу протягом більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності. Не вказано, про який саме період йдеться - календарний чи робочий рік, відлік якого для кожного працівника розпочинається із дня фактичного оформлення його трудових стосунків із роботодавцем. Виходячи з цього, Нацдержслужба в листі від 20.09.17 р. № 7891/13-17 бере на себе відповідальність висловити думку щодо таких неточностей..

Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 19 серпня 2016 року N 12209/0/14-16/06 щодо застосування норм частини другої статті 87 Закону України «Про державну службу» дні тимчасової непрацездатності слід розраховувати протягом робочого року.

Разом з тим, чинним законодавством про державну службу не визначено поняття "робочий рік".

Таким чином, проаналізувавши норми чинного законодавства, можна дійти висновку, що робочий рік - це період часу, який за тривалістю рівний календарному року (12 місяців), але на відміну від календарного року обчислюється для кожного державного службовця не з 1 січня, а з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Таким чином, дні тимчасової непрацездатності у зв`язку з нез`явленням державного службовця на службі протягом більш як 150 календарних днів протягом року (без урахування часу відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами), якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади), слід розраховувати протягом робочого року державного службовця, тобто з дати призначення державного службовця на посаду в державному органі.

Вказаний висновок відповідає роз`ясненню Національного агентства України з питань державної служби від 20.09.2017 року № 7891/13-17 «Щодо надання роз`яснень окремих положень Закону України «Про державну службу».

Приписами ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про державну службу» визначено право припинення державної служби у разі нез`явлення державного службовця на службу більш як 150 календарних днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності, якщо законом не встановлено більш тривалий строк збереження місця роботи (посади) у разі певного захворювання. Слід звернути увагу на те, що керівник держслужби чи суб`єкт призначення може скористатися правом звільнення держслужбовця з підстав, передбачених у ч. 2 ст. 87 Закону № 889. Тобто беззаперечного звільнення вказаною нормою не передбачається.

Враховуючи вищенаведене, визначаючи дату поновлення позивача на посаді за рішенням суду суд виходить з наступного.

З наказом про поновлення на роботі від 14.03.2018 року позивач ознайомився 19 березня 2018 року. Дана обставина підтверджується показами свідка ОСОБА_1 та копією наказу №136-к від 14.03.2018 року з відміткою про ознайомлення позивача 19.03.2018 року (том 2 а.с.75).

Також в судовому засіданні з`ясовано, що перший листок непрацездатності АДП №241160 з 14.03.2018 по 17.03.2018 був поданий Івано - Франківський митниці ДФС 19.03.2018 року, що підтверджується показами свідка ОСОБА_1 та копією такого листка непрацездатності з відміткою про отримання працівником відповідача саме 19.03.2018 року.

Відповідно до ст. 569 МК України, посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями.

Законом України «Про державну службу» врегульовані відносини, що виникають у зв`язку з вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначається правовий статус державного службовця.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України від 10.12.2018 №889-VIII «Про державну службу», визначено, що посада державної служби - визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону.

У пункті 19 Постанови « Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 Пленуму Верховного Суду України зазначив, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Попереднє місце роботи у відносинах з питань проходження публічної служби відповідає поняттю посада. Так як саме за посадою, згідно затвердженого в установленому порядку штатним розписом, визначається обсяг повноважень та функціональних обов`язків державного службовця чи посадової особи.

Дії щодо забезпечення виконання рішення суду мають бути спрямовані на реальне відновлення порушеного права позивача.

З аналізу положень Закону України «Про державну службу», чинне законодавство не містить дефініції штатного розпису. Визначення цього поняття наведено в листі Мінпраці України № 162/06/187-07 вiд 27 червня 2007 року, у якому зазначено, що штатний розпис - це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розписі містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді, а затвердження керівником підприємства штатного розпису здійснюється шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), який визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць по структурних підрозділах підприємства.

Для бюджетних установ встановлене обмеження відносно терміну затвердження штатного розпису - вони затверджують свої штатні розписи в місячний термін з початку року (абз. 1 пункту 45 постанови Кабінету Міністрів України вiд 28 лютого 2002 року № 228 «Пpо затвердження Порядку складання, рoзгляду, затвердження i основних вимог дo виконання кошторисів бюджетних установ»).

Відповідно до Наказу МФ України від 28.01.2002 року №57 «Про затвердження документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету» (із змінами і доповненнями), затверджено форми кошторису, штатного розпису, типового штатного розпису, плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету, плану використання бюджетних коштів, помісячного плану використання бюджетних коштів, плану надання кредитів із загального фонду бюджету, плану спеціального фонду бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), зведеного плану надання кредитів із загального фонду бюджету, зведеного плану спеціального фонду бюджету (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), зведеного плану використання бюджетних коштів, зведеного помісячного плану використання бюджетних коштів, зведеного кошторису, зведеного плану асигнувань (за винятком надання кредитів з бюджету) загального фонду бюджету, зведення показників спеціального фонду кошторису, а також лімітної довідки про бюджетні асигнування та кредитування.

З урахуванням наведеного, штатний розпис підприємства, установи, організації поширює свою дію на період від його затвердження та введення в дію до внесення в нього змін та доповнень та введення в дію зміненого штатного розпису у встановленому порядку. Між тим, чинне законодавство не передбачає можливості одночасної дії кількох різних штатних розписів одного й того ж підприємства, установи, організації.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про оплату праці», джерелом коштів на оплату праці працівників для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом.

Відповідно до п.30 ч.1 ст.2 Бюджетного кодексу України, кошторис - це основний плановий фінансовий документ бюджетної установи, яким на бюджетний період встановлюються повноваження щодо отримання надходжень і розподіл бюджетних асигнувань на взяття бюджетних зобов`язань та здійснення платежів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення результатів, визначених відповідно до бюджетних призначень.

Отже, нарахування і виплата заробітної плати здійснюється відповідно до кошторисів, чинних у відповідні періоди, що потрібно враховувати.

Водночас, поновлення працівника на службі поза штатом бюджетної установи, на переконання суду є протиправним, так як зумовлює наступні порушення як у сфері трудового, так і у сфері бюджетного законодавства. Зокрема, порушення порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 №228 при проведенні розрахунку з таким працівником та принципів збалансованості бюджетної системи в цілому.

При поновленні працівника на посаду власник або уповноважений ним орган мають вжити всіх дій спрямованих на забезпечення реального виконання рішення суду та відновлення порушеного права найманого працівника чи державного службовця та поновити його за попереднім місцем роботи. Саме за таких обставин можна досягнути ефективного судового захисту порушених прав найманого працівника чи державного службовця, які раніше були незаконно звільнені із займаної посади.

Згідно долучених до матеріалів справи копій організаційної структури Івано - Франківської митниці ДФС на 2018 рік, затверджений В.о. Голови ДФС України 29.12.2017 року та наказу №23 від 08.02.2018 року «Про затвердження Розподілу обов`язків між керівним складом Івано - Франківської митниці ДФС, на момент поновлення позивача на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці за рішенням суду (наказ № 136-к від 14.03.2018 року), в штаті Івано - Франківської митниці ДФС не було такої посади, на яку поновлено позивача, як і передбаченого окладу.

Стосовно тверджень позивача про те, що одночасно з ним керівну посаду Івано - Франківської митниці ДФС у період з березня 20118 по квітень 2018 обіймала і інша особа, що свідчить про відсутність факту поновлення його на посаді в цей період, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1.ч.1 ст.88 Закону України «Про державну службу», підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Судом встановлено, що станом на 12.03.2018 року на посаді, яку обіймав позивач та на яку поновлено позивача за рішенням суду, перебував ОСОБА_3 , що підтверджується відповіддю на адвокатський запит від 16.07.2019 року.

Як вбачається також з відповіді на адвокатський запит від 16.07.2019 року, що наданий ДФС України, ОСОБА_3 продовжував працювати на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС до 13.04.2018 року.

Таким чином, як на момент прийняття наказу ДФС України від 12 березня 2018 року №433-о та наказу Івано - Франківської митниці ДФС № 136-к від 14.03.2018 року на виконання постанови Львівського окружного адміністративного суду від 15.11.2017 року у справі № 813/3294/17про поновлення на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС ОСОБА_1 , вимоги п.1 ч.1 ст.88 Закону України «Про державну службу» виконані не були, оскільки цю ж посаду до 13.04.2018 року обіймав ОСОБА_3 .

Слід звернути увагу на те, що посада про яку йдеться в наказі про поновлення на посаді, відноситься до керівної, до повноважень особи, яка її обіймає входять питання прийняття рішень, проведення нарад, участь у колегіях, розгляд скарг, прийом громадян та працівників митниці, надання оцінки роботи керівників та посадових осіб структурних підрозділів, застосування електронного цифрового підпису, погодження графіків чергових відпусток, погодження пропозицій щодо кадрового резерву та інші повноваження, передбачені положенням про Митницю. Позивач заперечує факт надання можливості прийняття таких рішень після поновлення на посаді, надання ним вказівок. При цьому, суд погоджується з такими твердження позивача, оскільки відсутність в штатному розписі такої посади та одночасне признання на керівну посаду двох осіб унеможливлює здійснення таких повноважень.

У зв`язку із чим суд погоджується з доводами позивача про те, що фактичного поновлення його на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС як на 14.03.2018, так і до 13.04.2018 року на виконання рішення суду не відбулось, оскільки цю посаду в цей період часу обіймав ОСОБА_3 .

Позивач також вказує, що до червня 2018 року жодних посадових обов`язків не виконував, оскільки цю посаду на той час обіймала інша особа, відтак фактичне поновлення на посаді відбулось в червні 2018 року після переведення на посаду заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття», згідно наказу ДФС України № 926-о від 05.06.2018 року.

Таким чином, обрахунок днів непрацездатності позивача слід розпочинати обраховувати з моменту фактичного поновлення позивача на посаді.

Судом також встановлено, що на момент видачі оскаржуваного наказу № 250 -о від 11.02.2019 року у відповідача була відсутня підтверджена інформація стосовно невиходу на роботу позивача починаючи з 02.01.2019 року.

Даний факт також підтверджується у поданні про звільнення з посади, який був підготовлений за підписом В.о. начальника Івано - Франківської митниці ДФС України С. Сучак.

Як вбачається з матеріалів справи, наказ В.о. Голови Державної фіскальної служби України від 11.02.2019 р. № 250-о "Про припинення державної служби" та наказ Івано - Франківської митниці були прийняті без врахування листків непрацездатності серії АДП № 143275 та серії АДП 143415, якій підтверджують перебування позивача на лікуванні.

Судом встановлено, що на момент прийняття наказу про припинення державної служби (11.02.2019) у відповідача були наявні листки непрацездатності, які підтверджували відсутність ОСОБА_1 на службі внаслідок тимчасової непрацездатності протягом 149 календарних днів.

Відповідачами не надано будь-яких доказів на підтвердження дослідження підстав відсутності позивача на службі на підставі листків непрацездатності Серія АДП №143275 та серії АДП № 143415. Також і не надав доказів з`ясування ним причин відсутності такого працівника на службі з 02.01.2019 року.

Таким чином, враховуючи обставини фактичного поновлення позивача на посаді за рішенням суду та кількість листків непрацездатності, які були наявні у державного органу на момент прийняття спірних рішень, у відповідачів були відсутні підстави для звільнення позивача на підставі ч.2 ст.87 Закону України «Про державну службу».

За таких підстав, доводи представників відповідачів щодо того, що у Державної фіскальної служби України та Івано - Франківської митниці були законні підстави для припинення державної служби ОСОБА_1 відповідно до частини 2 статті 87 Закону України «Про державну службу», суд вважає необґрунтованими та такими, що спростовуються зібраними по справі доказами.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача у додаткових поясненнях, що підстава розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку нез`явлення на роботу більш як 150 календарних днів протягом року визначена лише частиною 2 статті 87 Закону України «Про державну службу» та суперечить з основним законодавчим актом, що регулює трудові відносини, а саме Кодексом законів про працю України з огляду на наступне.

Згідно з абз. 7 ст. 5-1 Кодексу законів про працю України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Суд зауважує, що позивача звільнено з посади відповідно до ч. 2 ст. 87 ЗУ «Про державну службу», а, відповідно до ст. 5 ЗУ «Про державну службу», відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються безпосередньо ЗУ «Про державну службу», дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Суд також враховує і те, що право на звільнення державного службовця з підстав нез`явлення останнього на службу протягом більш як 150 днів протягом року внаслідок тимчасової непрацездатності може бути реалізоване суб`єктом призначення у разі, коли відсутність працівника шкодить інтересам державної служби.

Ні в поданні, ані в оскаржуваних наказах жодних обґрунтувань необхідності звільнення позивача не наведено, як і обґрунтування того, що відсутність такого державного службовця шкодить інтересам державної служби та в чому саме це полягає. Сама ж норма чю2 ст.87 вказаного Закону не передбачає обов`язкового звільнення такого працівника.

Водночас, у даній ситуації необхідності у звільненні позивача за ч.2 ст.87 Закону №889 у ДФС України не було, оскільки останній і так підлягав звільненню у зв`язку з скороченням чисельності і штату державних службовців. Начальником Івано - Франківської митниці ДФС Ватаманюком В.В. 12.01.2018 року попереджено ОСОБА_1 про скорочення посади заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття» та запропоновану іншу рівнозначну посаду. Про що йдеться в листі Національного агентства України з питань державної служби від 08.01.2019 року (а.с.18-21 том 1) та підтверджується копіями штатних розписів Івано - Франківської митниці ДФС на 2019 рік.

Так, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У Рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відповідно до правової позиції Європейського суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи будь-який її орган схвалили певну концепцію, така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у осіб (юридичних чи фізичних) стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

За таких підстав, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 11 лютого 2019 року № 250-о «Про припинення державної служби» ОСОБА_1 », визнання протиправним та скасування наказу Івано - Франківської митниці ДФС від 11 лютого 2019 року № 87 - к «Про припинення державної служби», є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Відтак, належним способом захисту порушеного права позивача є поновлення його з 12.02.2019 року на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста "Прикарпаття", оскільки саме цю посаду він обіймав до припинення державної служби. Тому у задоволенні позовної вимоги щодо поновлення його на посаді рівнозначній посаді заступника начальника Львівської митниці ДФС, яка є рівнозначною посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста «Прикарпаття», слід відмовити.

За правилами ч. 2, 5 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до абзацу п`ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає суму, що підлягає стягненню на користь позивача, без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Як було встановлено судом в листку непрацездатності АДП № 143415 вказано, що позивача звільнено з роботи з 30.01.2019 року, в графі стати до роботи з десятого лютого.

Оскільки 10 лютого 2019 року припадає на вихідний день - неділю, відтак середній заробіток за час вимушеного прогулу, слід обраховувати з 12.02.2019 року по 18.07.2019 року.

Згідно довідки Івано - Франківської митниці ДФС від 12.04.2019 року № 658/10/09-70-05-20 середньоденний заробіток за останні 2 місяці роботи становить 712, 84 грн. (а.с. 48, т.2).

Тобто, у період з 12.02.2019 року по 18.07.2019 року загальна кількість робочих днів складає 106 день.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.02.2019 року по 18.07.2019 року у розмірі 75561,04 грн.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Відповідно до ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

За таких обставин, розглянувши справу в межах позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково шляхом визнання протиправним та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 11 лютого 2019 року № 250-о «Про припинення державної служби» ОСОБА_1 », визнання протиправним та скасування наказу Івано - Франківської митниці ДФС від 11 лютого 2019 року № 87 - к «Про припинення державної служби», поновлення ОСОБА_1 з 12 лютого 2019 року на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС начальника митного поста «Прикарпаття»; стягнути з Івано - Франківської митниці ДФС () на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.02.2019 року по 18.07.2019 року в сумі 75561,04 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Відповідно до п.2, 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Таким чином, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді яку він обіймав на час звільнення та виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць - підлягає негайному виконанню.

Щодо позовних вимог позивача зобов`язати відповідачів подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в частині стягнення грошового утримання в межах суми за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби, суд зазначає, про відсутність правових підстав для задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Враховуючи, що встановлення судового контролю за виконанням рішення є правом суду та з огляду на обставини справи, за відсутності підстав, які б свідчили про можливість не виконання даного рішення відповідачем, суд не вважає за необхідне встановлювати судовий контроль за виконанням даного рішення.

Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, 371 підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Державної фіскальної служби України (04053, м. Київ, Львівська площа, 8, ), Івано - Франківської митниці ДФС (76010, м. Івано - Франківськ, вул. К Данила, 20, ) про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на службі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 11.02.2019 року №250-о "Про припинення державної служби".

Визнати протиправним та скасувати наказ Івано - Франківської митниці ДФС від 11.02.2019 року №87-к "Про припинення державної служби".

Поновити ОСОБА_1 з 12.02.2019 року на посаді заступника начальника Івано - Франківської митниці ДФС - начальника митного поста "Прикарпаття".

Стягнути з Івано - Франківської митниці ДФС на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.02.2019 року по 18.07.2019 року в сумі 75561,04 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середньої заробітної плати в межах суми за один місяць в розмірі 6415,55 грн. допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26 липня 2019 року.

Суддя Карп`як Оксана Орестівна