Справа № 1340/3870/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4359/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Макарика В.Я,,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду (головуючий суддя Сакалош В.М.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Львові о 11 год. 30 хв. 12 березня 2019 року, повне судове рішення складено 22 березня 2019 року, у справі № 1340/3870/18 за позовом ОСОБА_1 до Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, Головного управління МВС України у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

28.08.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Головного управління МВС України у Львівській області, Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, просив: визнати протиправним та скасувати наказ ГУ МВС України у Львівській області від 30.07.2018 №1156 о/с про звільнення ОСОБА_1 із служби з органів внутрішніх справ в запас за п.64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ через скорочення штатів; зобов`язати поновити ОСОБА_1 . капітана міліції дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу міліції Львівського міського управління ГУ МВС України у Львівській області на посаді з 07.11.2015; зобов`язати виплатити ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_1 . середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.07.2018 по день поновлення на службі; зобов`язати ГУ НП у Львівській області у відповідності до пункту 9, 12 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» прийняти ОСОБА_1 на службу до поліції у ГУ НП у Львівській області на різнозначну посаду, яку обіймав в ГУ МВС у Львівській області станом на 06.11.2015 шляхом винесення наказу про прийняття на службу до поліції 07.11.2015.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 30.07.2018 № 1156 о/с про звільнення ОСОБА_1 зі служби з органів внутрішніх справ в запас за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ через скорочення штатів; поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015; стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу за період з 30.07.2018 по 12.03.2019 в розмірі 41 369 (сорок одна тисяча триста шістдесят дев`ять) грн. 30 коп. з проведенням необхідних відрахувань відповідно до чинного законодавства; зобов`язано Головне управління Національної поліції у Львівській області відповідно до пункту 9, 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у Головне управлінні Національної поліції у Львівській області на рівнозначну посаду, яку ОСОБА_1 обіймав в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ у Львівській області станом на 06.11.2015.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, начальник органу зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється, та з`ясувати наявність наміру особи проходити службу в національній поліції. Суд першої інстанції врахував, що позивач виявив згоду у строк, відведений законом, проходити службу в органах поліції, однак, такий з незалежних від позивача причин не був розглянутий у належному порядку. Судом першої інстанції встановлено, що з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію» та після винесення Львівським окружним адміністративним судом постанови від 09.07.2018 в адміністративній справі № 813/1672/17 позивачу не запропоновано жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, взагалі не перевірено можливості його подальшого використання на службі та відповідності вимогам поліцейського, не вирішено питання про можливість реалізації права позивача на прийняття на службу до поліції. При цьому враховано, також, що оскаржений в даній справі наказ за своїм змістом фактично повторює вже скасований постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 у справі № 813/1762/17 наказ від 11.04.2017 № 1034 о/с та рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.07.2018 у справі № 813/1672/18 наказ від 14.11.2017 № 1098 о/с. Суд першої інстанції зазначив, що наказом від 30.07.2018 № № 1155 о/с «Про виконання рішення суду» в частині поновлення позивача на посаді, відповідачем не відновлено порушене право на працю, передбачене Конституцією України. Водночас, з огляду на встановлені факти, та з метою уникнення порушення прав позивача, суд вважав за можливе зобов`язати Головне управління Національної поліції у Львівській області вирішити питання про прийняття позивача на службу до поліції у Головному управлінні на рівнозначну посаду, яку позивач обіймав в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ у Львівській області станом на 06.11.2015.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління Національної поліції у Львівській області подало апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що позивач попереджений про звільнення через скорочення штатів в силу Закону України «Про Національну поліцію» з 06.08.2015. Скаржник вказує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи розділу ХІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Національну поліцію», а норми трудового законодавства можуть застосовуватись лише, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини. Зазначає, що вирішення питання подальшого проходження служби діючими співробітниками міліції передбачалось до 06.11.2015, тоді як не виявлення бажання проходити службу в поліції та/або неприйняття працівника на службу до поліції до вказаного терміну є безальтернативною підставою для звільнення зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

В судовому засіданні представник скаржника апеляційну скаргу підтримав, позивач щодо апеляційної скарги заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції. Галицький районний відділ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області та Головне управління МВС України у Львівській області явку повноважних представників не забезпечили, належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ у Львівській області від 06.11.2015 № 868 о/с, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, капітана міліції ОСОБА_1 , дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу ЛМУ ГУМВС, звільнено у запас за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 6 листопада 2015 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2016 року у справі №813/6333/15, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016, вказаний Наказ визнано протиправним та скасовано в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України в запас за пунктом 64 «г» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ через скорочення штатів, поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06 листопада 2015 року.

На виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19.05.2016 у справі №813/6333/15 Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області 11 квітня 2017 року прийняло Наказ № 1022 о/с, яким визнано протиправним та скасовано Наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області від 06.11.2015 № 868 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ на підставі пункту 64 «г» Положення про проходження рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 06 листопада 2015 року.

11 квітня 2017 року Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області прийняло наказ № 1034 о/с згідно з яким капітана міліції ОСОБА_1 дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС України звільнено зі служби в органах внутрішніх справ за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з 06 листопада 2015 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 03.10.2017 у справі №813/1762/17, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2017, визнано протиправним та скасовано Наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1034 о/с від 11.04.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 та поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07 листопада 2015 року.

Наказом Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області «Про виконання рішення суду» від 14.11.2017 №1097 о/с ОСОБА_1 поновлено на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015.

Наказом Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області «Про звільнення» від 14.11.2017 №1098 о/с, відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ України за пункту 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (Т-955938), дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з 07.11.2015.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.07.2018 у справі №813/1672/18, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2018, визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області № 1098 о/с від 14.11.2017 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України, поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07 листопада 2015 року.

Наказом заступника Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області «Про виконання рішення суду» від 30.07.2018 № 1155 о/с визнано протиправним і скасовано наказ ГУ МВС України у Львівській області від 14.11.2017 № 1097 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, поновлено ОСОБА_1 на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області з 07.11.2015.

Наказом заступника Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України у Львівській області «Про звільнення» від 30.07.2018 № 1156 о/с відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнено з органів внутрішніх справ України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) капітана міліції ОСОБА_1 (Т-955938), дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з 07.11.2015.

Вважаючи Наказ від 30.07.2018 № 1156 о/с протиправним та таким, що підлягає скасуванню, ОСОБА_1 звернувся із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

З 07.11.2015 набрав чинності Закон України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України, та відповідно до статті 60 якого, в редакції чинній на час звільнення позивача зі служби, проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Відповідно до пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Пунктом 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII встановлено, що працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Таким чином, працівнику міліції, який виявив бажання проходити службу в поліції, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону № 580-VIII, гарантоване право прийняття на службу до поліції за умови відповідності вимогам до поліцейських та надання згоди на призначення на таку посаду, або у разі успішного проходження конкурсу.

Можливість реалізації зазначеного права пов`язана передусім з обізнаністю працівника з переліком усіх наявних вакантних посад в поліції, тобто наданню згоди повинна передувати пропозиція щодо призначення на відповідну посаду - ініціатива керівництва, оскільки згода особи, по своїй суті, є відповіддю на цю ініціативу, а наслідком такої згоди є призначення особи на посаду у відповідності до узгодженої пропозиції. Вказана ініціатива є обов`язковою, оскільки без такої не може бути встановлено наявність чи відсутність можливості подальшого використання особи на службі.

Лише в разі, якщо особа відмовилася від усіх пропозицій щодо зайняття посад і не подала заяви (рапорту) про участь в конкурсі на зайняття посад, виникають підстави для застосування пункту 10 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII і звільнення особи за скороченням штатів.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року № 114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення №114), в редакції чинній на час звільнення позивача, відповідно до підпункту «г» пункту 64 якого особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, законодавцем закріплено три підстави для звільнення особи зі служби через скорочення штатів, а саме: при відмові працівника міліції від проходження служби в поліції; не прийняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення; при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Водночас, при вирішенні питання щодо звільнення за скороченням штату, керівник органу прямо зобов`язаний розглянути можливість подальшого використання на службі особи, що звільняється.

Згідно з частиною 6 статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 10 Положення № 114 встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов`язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов`язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачена у частині 2 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), норми якого застосовуються до спірних правовідносин субсидіарно, заборона звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, за можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 1 квітня 2015 року (справа № 6-40цс15), власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, виходячи з нормативного тлумачення статті 40, частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року (справа 826/26414/15), Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа №21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа № 21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа №21-484а14) сформулювали правову позицію згідно з якою, ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію.

Водночас, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Вказана правова позиція підтримана Верховним Судом також у постановах від 20 травня 2019 року (справа №823/5357/15), від 12 грудня 2018 року (справа №823/5397/15), від 13 березня 2019 року (справа №826/751/16).

Таким чином, держава, ліквідувавши один державний орган, - міліцію, створила інший державний орган - Національну поліцію, поклавши на останній, у тому числі, виконання завдань і функцій ліквідованого органу.

Судом першої інстанції з показань свідків встановлено, що позивачем разом з усіма міліціонерами написано та подано рапорт до ГУ МВС у Львівській області про продовження служби у національній поліції. Вказане підтверджено позивачем у судовому засіданні суду апеляційної інстанції, яким також зазначено, що рапорт поданий безпосередньому керівникові, що відповідало звичному порядку. Представником скаржника зазначене належними та допустимими доказами не спростовано.

Окрім того, з матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що позивач виконував посадові обов`язки після 07.11.2015, зокрема, залучався до несення служби (через добу) з 13.11.2015 і до особливого розпорядження, відповідно до Наказу Галицького ВП м.Львава ГУНП у Львівській області від 12.11.2015 №3.

На підставі зазначено, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивач виявив згоду у строк, відведений законом, проходити службу в органах поліції, однак, поданий рапорт з незалежних від позивача причин залишився не розглянутим у належному порядку.

З матеріалів справи судом першої інстанції вірно встановлено, що з моменту опублікування Закону України «Про Національну поліцію» та після винесення Львівським окружним адміністративним судом постанови від 09.07.2018 в адміністративній справі №813/1672/17, ні Головним управлінням Національної поліції у Львівській області, ні Головним управлінням МВС України у Львівській області не запропоновано позивачу жодної посади (рівнозначної, вищої чи нижчої) в органах поліції, не перевірено можливості подальшого використання позивача на службі та відповідності вимогам поліцейського, не вирішено питання про можливість реалізації права позивача на прийняття на службу до поліції.

При цьому, оскаржений в цій справі Наказ від 30.07.2018 №1156 о/с за своїм змістом фактично повторює вже скасовані попередніми судовими рішеннями накази від 11.04.2017 № 1034 о/с та від 14.11.2017 № 1098 о/с в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ України за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

На підставі зазначено, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звільнення працівника з порушенням установленого законом порядку вказує на незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, а тому суду першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо протиправності чергового звільнення позивача із займаної посади з 07.11.2015.

Так, згідно з статтею 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

З врахуванням вказаних законодавчих положень, наявні підстави для поновлення позивача на посаді в органі, з якого позивача незаконно звільнено, а саме на посаді дільничного інспектора міліції сектору дільничних інспекторів міліції Галицького районного відділу Львівського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, з 07.11.2015.

При цьому, суд першої інстанції, враховуючи середньоденний розмір грошового забезпечення позивача та період вимушеного прогулу (з 30.07.2018 по 12.03.2019) вірно визначив розмір грошового забезпечення, який слід стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь позивача за час вимушеного прогулу.

Щодо зобов`язання Головного управління Національної поліції у Львівській області відповідно до пункту 9, 12 Розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» вирішити питання про прийняття ОСОБА_1 на службу до поліції у Головне управлінні Національної поліції у Львівській області на рівнозначну посаду, яку ОСОБА_1 обіймав в Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ у Львівській області станом на 06.11.2015, то суд апеляційної інстанції зауважує наступне.

Законом № 580-VIII передбачено певну процедуру прийняття на службу в органи Національної поліції, що вимагає вчинення певних дій як осіб, які приймаються на службу в поліції (як таких, що приймаються на службу вперше, так і для колишніх працівників міліції, які виявили бажання працювати в поліції), а також посадових осіб органів (закладів, установ) поліції.

В свою чергу, адміністративний суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 КАС України критеріям, не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень за межами перевірки за названими критеріями.

Під «дискреційними повноваженнями» слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.

Водночас, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективного державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

В рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Отже, при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.

Водночас, Європейський суд з прав людини у свої практиці зазначив, що ефективний спосіб захисту повинен бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд суб`єкта владних повноважень дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (Рішення у справі «Гурепка проти України» від 06.09.2005) і такий спосіб захисту повинен існувати незалежно від форми його вираження у правовій системі тієї чи іншої країни (Рішення у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» від 15.11.1996).

Ефективний спосіб захисту повинен запобігати виникненню або продовженню порушенню чи надати належне відшкодування порушенню, що мало місце (Рішення у справі «Кудла проти Польщі» від 26.10.2000).

З огляду фактичні обставини справи, реалізуючи встановлене частиною 1 статті 2 КАС України завдання адміністративного судочинства, з метою забезпечення ефективного способу захисту та поновлення порушеного права позивача, суд першої інстанції, не підміняючи орган поліції та не втручаючись у його дискреційні повноваження щодо здійснення активних дій стосовно працевлаштування, виключно, з метою повного захисту прав та інтересів позивача на можливість бути призначеним на посаду в органах поліції, в порядку пункту 9 Розділу ХІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону № 580-VIII», правомірно зобов`язав скаржника вирішити питання щодо прийняття позивача на службу в поліцію.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 20 травня 2019 року (справа №823/5357/15).

Згідно з частиною 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 316 КАС України, прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що судом першої інстанції у рішенні викладено мотиви протиправності винесення оскаржуваного наказу про звільнення позивача із служби, на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 229, 241, 243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року у справі №1340/3870/18- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків встановлених ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
В. Я. Макарик
Повне судове рішення складено 23.07.2019