Справа № 300/652/19
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6135/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу приватного виконавця Табінського Олега Володимировича на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року в справі № 300/652/19 за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця Табінського Олега Володимировича про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Біньковською Н.В. в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області 26.04.2019 року, згідно з протоколом судового засідання о 15:56 год.), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до приватного виконавця Табінського Олега Володимировича (далі - ОСОБА_2 , відповідач) про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2019 у ВП №58369519 з виконання виконавчого напису нотаріуса від 17.12.2018 №2596 про стягнення з позивача на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» заборгованості в сумі 10961,55 грн., поза межами виконавчого округу м. Києва.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року позов задоволено.

Не погодившись із зазначеним рішенням, його оскаржив приватний виконавець Табінський О.В., покликаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскаржуване рішення є незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального права, просить рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову.

У доводах апеляційної скарги посилається на правомірність вчинення дій щодо відкриття виконавчого провадження № 58369519 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу від 17.12.2018 №2596. Зазначає, що жодною нормою не передбачено обов`язок стягувача долучати до заяви про відкриття виконавчого провадження документи, які підтверджують місце проживання боржника.

Сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, що відповідно до положень частини другої статті 313 КАС України, не перешкоджає розгляду справи.

Частиною четвертою статті 229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 17.12.2018 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О.М. вчинено виконавчий напис №2596, за яким пропонується стягнути з ОСОБА_1 невиплачені в строк грошові кошти в сумі 10961,55 грн. на користь ТОВ «Фінансова Компанія Управління Активами» (далі стягувач) відповідно до кредитного договору від 08.12.2011 №0.

13.02.2019 стягувачем подано приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Табінському О.В. заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса від 17.12.2018 №2596.

У заяві стягувач зазначив, що боржник ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а право вибору місця відкриття виконавчого провадження належить стягувачу.

13.02.2019 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Табінським О.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №58369519 з примусового виконання виконавчого напису від 17.12.2018 №2596.

У постанові зазначено: боржник ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_1 .

Вказану постанову 13.02.2019 направлено боржнику рекомендованою кореспонденцією за адресою: АДРЕСА_1 та розпочато примусове стягнення.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що приватним виконавцем при відкритті виконавчого провадження не з`ясовано обставини, визначені частиною другою статті 25 Закону України від 02.06.2016 № 1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (далі - Закон №1403-VІІІ) та частиною другою статті 24 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VІІІ) щодо встановлення місця фактичного проживання боржника чи місця його перебування, тому, як наслідок, протиправно прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2019.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Поняття та особливості здійснення виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження і примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначено Законом №1404-VIII.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавчі написи нотаріусів віднесено до виконавчих документів, які підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 цього Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Частиною першою статті 5 Закону №1404-VIIІ передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом № 1403-VIII.

Пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 1403-VIII та пункт 4 частини першої статті 2 Закону № 1404-VIII установлюють принцип диспозитивності виконавчого провадження. Цей принцип полягає у наданні стягувачу права вибору пред`явити виконавчий документ для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців. Тобто вищевказані положення надають стягувачу право на власний розсуд обрати орган, що буде здійснювати примусове виконання між державною виконавчою службою та приватними виконавцями.

Частина перша статті 27 Закону № 1403-VIII також передбачає право фізичних або юридичних осіб вільно обирати приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом № 1404-VIII.

Відповідно до статті 22 Закону № 1403-VIII про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. У повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначаються зокрема виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність. У Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Частиною першою статті 25 Закону №1403-VIII передбачено, що виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.

Згідно з інформаційною довідкою №0324 від 24.03.2019 з Єдиного реєстру приватних виконавців України, виконавчим округом приватного виконавця Табінського Олега Володимировича визначено м. Київ.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону №1403-VIII, приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону №1404-VIIІ знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Відповідно до пункту 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 №512/5 (далі Інструкція №512/5), місце виконання рішення визначається відповідно до вимог, встановлених статтею 24 Закону №1404-VIIІ.

Частиною другою статті 24 Закону №1404-VIIІ передбачено, що приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.

Згідно з пунктом 13 розділу ІІІ Інструкції №512/5, приватний виконавець самостійно проводить перевірку інформації про наявність боржника, його майна, місця роботи в іншому виконавчому окрузі.

Виконавчий документ повертається стягувачу приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо, зокрема, виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю (пункт 10 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIIІ).

Судом встановлено, що адреса: АДРЕСА_1 значиться тільки в заяві стягувача. В інших документах, наявних в матеріалах виконавчого провадження, така адреса не наводиться. Натомість, у виконавчому документі (виконавчий напис нотаріуса), договорі №0, зазначена адреса: АДРЕСА_2 . Відповідно до даних паспорта ОСОБА_1 місце проживання значиться також за адресою АДРЕСА_2 .

Окрім того, отримавши 13.02.2019 заяву про відкриття виконавчого провадження, в цей же день, відповідач перевірив відомості про місце роботи боржника та з`ясував, що місце роботи ОСОБА_1 є орган Національної поліції України за місцезнаходженням м.Івано-Франківськ, що виключає фактичне проживання позивача за адресою в м АДРЕСА_3 .

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що виконавцем протиправно, всупереч вимог чинного законодавства України прийнято до виконання виконавчий документ з порушенням правил територіальної діяльності приватних виконавців за наявності достовірної інформації про місцезнаходження боржника (позивача) в іншому виконавчому окрузі.

Згідно зі статтею 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення. Окрім доказування правових підстав для рішення, суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї.

Згідно частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, пропорційно, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно.

З врахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення прийняте в порушення принципу обґрунтованості. Отже, визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження від 13.02.2019, є належним способом захисту прав позивача та відповідає статті 245 КАС України.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, та погоджується з висновком про необхідність задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (№ 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча, пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Право на вмотивованість судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частини другої статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Відповідно до пункту першого статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 370 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця Табінського Олега Володимировича залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 26 квітня 2019 року в справі № 300/652/19 без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 25.07.2019