Справа № 127/25905/16-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/25905/16-а

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Овсюк Є.М.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

25 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці про оскарження дій суб`єкта владних повноважень при призначенні пенсії державного службовця та зобов`язання вчинення дій,

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці (далі УПФУ в місті Вінниці), в якому просила:

-визнати неправомірними дії УПФУ в м.Вінниці щодо виключення зі складу заробітної плати, з якої нараховується пенсія позивачу, сум матеріальної допомоги на оздоровлення та сум матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та грошової винагороди за безперервну державну службу;

-зобов`язати УПФУ в м. Вінниці провести перерахунок пенсії з 23.11.2016 року, згідно ст. 33, 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на момент призначення пенсії) в розмірі 90% заробітної плати, включивши до складу заробітної плати, з якої проводиться нарахування пенсії, суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати та грошової винагороди за безперервну державну службу;

-стягнути з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року позов задоволено частково:

-визнано неправомірними дії УПФУ в м. Вінниці щодо виключення зі складу заробітної плати, з якої нараховується пенсія ОСОБА_1 , сум матеріальної допомоги на оздоровлення та сум матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, індексації заробітної плати та грошової винагороди за безперервну державну службу;

-зобов`язано УПФУ в м. Вінниці провести перерахунок пенсії з 23.11.2016 року, згідно ст. 33, 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції, чинній на момент призначення пенсії) в розмірі 90% заробітної плати, включивши до складу заробітної плати, з якої проводиться нарахування пенсії позивачу, суми матеріальної допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, а також індексації заробітної плати та грошової винагороди за безперервну державну службу.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,20 гривень.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення судового збору Державна казначейська служба України, яка є правонаступником Державного казначейства України, подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що за правилами ст.94 КАС України ( в редакції чинній до 15.12.2017) якщо адміністративний позов задоволено на користь сторони, що не є суб`єктом владних повноважень, то судові витрати здійснені останньою, присуджуються їй за рахунок іншої сторони-суб`єкта владних повноважень пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Однак, Державне казначейство України не було стороною у справі № 127/25905/16, а відтак не мало процесуального обов`язку відшкодовувати позивачу понесені нею судові витрати.

Позивач та відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та апелянт, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися.

Від позивача та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи без участі останніх.

У відповідності до вимог ч.1 ст.205 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

За правилами п.п.1,2 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з положеннями статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що Державного казначейства України подано апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору, колегія суддів переглядає оскаржуване судове рішення лише в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, колегією суддів встановлено, що за наслідками розгляду даної справи, суд першої інстанції у рішенні від 02.02.2017 дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 до УПФУ в м. Вінниці про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити дії.

При цьому, судом першої інстанції здійснено розподіл судових витрат шляхом стягнення їх з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам.

21.04.2017 Вінницьким міським судом постановлено ухвалу про виправлення описки в постанові Вінницького міського суду від 02.02.2017 шляхом заміни в абзаці п`ятому її резолютивної частини "Стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету" на "Стягнути з державного бюджету".

Приймаючи оскаржуване рішення в частині розподілу судових витрат, з врахуванням ухвали про виправлення описки, суд першої інстанції виходив з приписів ст.94 КАС України в редакції до внесення змін Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 22 травня 2015 року № 484-VIII, згідно частини першої якої якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин 1-2 ст.87 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правила розподілу судових витрат визначено в статті 94 КАС України (в редакції, що діяла до 15.12.2017).

Відповідно до частини першої даної статті, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, нормами закону, чинними на момент винесення оскаржуваного судового рішення було передбачено, що у разі задоволення позову на користь сторони, що не є суб`єктом владних повноважень, судові витрати понесені нею, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань іншої сторони-суб`єкта владних повноважень.

Отже зважаючи на те, що відповідачем у даній справі є УПФУ в місті Вінниці, є обгрунтованими твердження апелянта стосовно того, що останній не наділений процесуальним обов`язком відшкодовувати судові витрати позивачу у даній справі.

Між тим, колегія суддів зазначає, що згідно з частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 2 частини 1 статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.

При цьому, статтею 55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання щодо тлумачення ч. 2 ст. 55 Конституції України. Зокрема, в рішенні № 19-рп/2011 від 14 грудня 2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованості діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже системне тлумачення ст. 55 Конституції України дозволяє дійти висновку, що ч. 2 цієї статті гарантує "кожному" захист "своїх прав", які були порушені органами державної влади, місцевого самоврядування, посадовими і службовими особами. Саме в такому значенні сформульовано ч. 3, 5 та 6 ст. 55 Конституції України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" має один і той же зміст.

Аналіз вищезазначених правових норм, дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Однак, порушення вимог закону діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями.

У постанові Верховного Суду України від 23 травня 2017 року по справі № 800/541/16 зазначено, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушення саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 10 січня 2019 року у справі №855/3/19, від 24 січня 2019 року у справі №808/5869/14, від 15 березня 2019 року у справі №815/3276/15, від 25 березня 2019 року у справі №806/5246/14, від 29 березня 2019 року у справі № 826/17479/18.

Як вбачається з резолютивної частини постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 02.02.2017, з Державного казначейства України стягнуто на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 551,20 гривень.

В той же час, під час апеляційного розгляду справи встановлено, що 21.04.2017 Вінницьким міським судом постановлено ухвалу, якою виправлено описку в резолютивній частині постанови Вінницького міського суду від 02.02.2017, а саме: в абзаці п`ятому "Стягнути з Державного казначейства України за рахунок державного бюджету" замінено на "Стягнути з державного бюджету".

Вказане свідчить, що Державне казначейство України не є боржником по даній справі, а постановою Вінницького міського суду від 02.02.2017 для останнього не встановлено обов`язку відшкодувати позивачу витрати по справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не надано доказів порушення його прав судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

З огляду на те, що порушень прав апелянта оскаржуваним судовим рішенням не встановлено, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 205, 243, 250, 304, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2017 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.