Справа № 808/2560/18
Суддя: Сафронова С.В.
Дата ухвалення: 2018-12-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

13 грудня 2018 року м. Дніпросправа № 808/2560/18

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Сафронової С.В. (доповідач),

суддів: Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року

у адміністративній справі № 808/2560/18 за позовом ОСОБА_1 до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року поданий ОСОБА_1 до суду 26.06.2018 р. позов до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя задоволено, та визнано протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо невиплати ОСОБА_1 пенсії з 21 грудня 2017 року, і зобов`язано Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії та виплатити заборгованість за період, починаючи з 21 грудня 2017 року, а на користь ОСОБА_1 стягнуто сплачену ним суму судового збору в розмірі 704,80 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

При цьому, частина заявлених ОСОБА_1 у цій справі вимог, які стосуються протиправності бездіяльності відповідача стосовно невиплати позивачу пенсії з березня 2016 року та зобов`язання відповідача поновити нарахування і виплату позивачу пенсії, а також виплатити заборгованості за період з березня 2016 року по 20 грудня 2017 року - було залишено без розгляду ухвалою цього ж суду від 03.08.2018 року, яка скасована постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.12.2018 року з підстав невідповідності обставинам справи висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, та неправильного застосування норм матеріального права внаслідок помилкового тлумачення закону, який не підлягає застосуванню (ч.2 ст.122 КАСУ) і незастосування закону, який підлягав застосуванню (ч.1 ч.3 ст.122 КАСУ, ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), а також у зв`язку з порушення норм процесуального права, яке призвело до безпідставного залишення без розгляду частини позовних вимог ОСОБА_1 і відповідно, неправильного вирішення спору у цій справі по суті в цілому.

Оскаржуючи в пеляційному порядку рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року, позивач посилається на його незаконність, що допущена судом внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, не врахування доводів та доказів стосовно його похилого віку і хворобливого стану (внаслідок двох перенесених в цей період гострих інсультів) яке саме і слугувало перешкодою його явок кожні 2 місяця до відділення «Ощадбанку» для ідентифікації як особи зі статусом внутрішньо переміщеного. Вказані обставини у сукупності із встановленою судом першої інстанції у цій справі протиправністю пенсійного органу при припиненні виплати пенсії з березня 2016 року, на думку апелянта свідчить про незаконність рішення суду про задоволення лише частини його вимог, які стосуються тільки періоду з 21 грудня 2017 року, при тому, що сплачену ним суму судового збору стягнуто судом з відповідача у повному обсязі. За вказаних обставин, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції у цій справі та прийняти інше рішення про задоволення заявлених ним вимог в повному обсязі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги позивача за наявними в матеріалах справи і додатково поданими разом з апеляційною скаргою доказами, що стосуються предмету спору, а також перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин під час розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням підстав заявлених ОСОБА_1 вимог у цій справі, та правильність застосування судом до спірних правовідносин норм матеріального і процесуального права, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги позивача і для скасування рішення суду першої інстанції, з прийняттям у цій справі іншого рішення в межах всього об`єму позовних вимог ОСОБА_1 , що були заявлені ним в суді першої інстанції, що відповідає вимогам ст.308 КАСУ.

Як встановлено за матеріалами справи, 26.06.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо невиплати йому пенсії з березня 2016 року; та зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити нарахування і виплату йому пенсії, а також виплатити заборгованість за період починаючи з березня 2016 року.

На обґрунтування заявлених у цій справі вимог, ОСОБА_1 вказує на те, що він є пенсіонером та отримує пенсію за віком, яка у зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції на території Донецької області з грудня 2014 року виплачувалася йому відповідачем по справі як внутрішньо переміщеній особі, і яку відповідач з березня 2016 року припинив виплату з підстав, не передбачених ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що порушує його право на пенсійне забезпечення.

Відповідач заперечуючи проти задоволення вимог позивача вказує у відзиві на правомірність своїх дій, оскільки зупинення виплати позивачу пенсії здійснено у відповідності до вимог Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", яким передбачено, що особам, які перебували на обліку, як одержувачі пенсій, зокрема, в окремих районах Донецької та Луганської областей, які тимчасово не контролюються українською владою, виплата пенсій на підконтрольній українській владі території здійснюється за умови реєстрації пенсіонерів як внутрішньо переміщених осіб.

Мотивуючи підстави припинення виплати позивачу пенсії, відповідач посилається на не внесення позивачем подання про продовження виплат пенсії до комісії з питань призначення (відновлення) пенсії, та на неотримання позивачем до 20.07.2016 року нової довідки внутрішньо переміщеної особи, як це було передбачено внаслідок ухвалення урядом 08.06.2016 року постанови № 352 «Про внесення змін до постанови КМУ від 01.10.2014 р № 509» та № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» якими було врегульовано окремі питання обліку та соціального забезпечення вимушених переселенців.

Крім того, відповідачем вказувалося на те, що для подальшого поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 , останьому необхідно було звернутися до пенсійного органу та надати необхідні документи. Стосовно періоду захисту пенсійних прав ОСОБА_1 починаючи з березня 2016 року, відповідач наголошував на не вжиття позивачем заходів, спрямованих на отримання належних йому сум пенсійних виплат та не надання до суду доказів, що він був позбавлений можливості реалізувати своє право на пенсійне забезпечення, що є підставою залишення частини вимог позивача без розгляду у зв`язку пропуском строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір у цій справі по суті, суд першої інстанції спирався на положення ст.46 Конституції України та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яким визначено принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.

Зокрема, виходячи з приписів ст.49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" в якій наведено підстави припинення виплати пенсії, перелік яких розширеному тлумаченню не підлягає, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати раніше призначеної йому пенсії, і вказаний факт відповідачем по справі не спростовано.

Обговорюючи доводи відповідача у цій справі стосовно особливостей порядку виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам, який врегульовано Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" та постановами Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" і від 01 жовтня 2014 року №509 «Про порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи», суд першої інстанції правильно акцентував увагу на те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України № 509 від 01 жовтня 2014 року (в редакції чинній на момент видачі довідки позивачу) строк дії довідки внутрішньо переміщеної особи встановлений не був, а постановою Кабінету Міністрів від 08 червня 2016 року №352, якою внесено зміни до Постанови №509 було чітко визначено, що довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Тобто, крім випадків виникнення перелічених у ст.12 цього Закону підстав для скасування дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та внесення відомостей про це в Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб.

За наведених обставин та керуючись приписами ст.47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якою врегульовано питання виплати пенсій, ч.2 ст.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", яка вказує на не можливість обмеження реалізації передбачених законами чи міжнародними договорами України прав і свобод фактом реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутності, суд першої інстанції дійшов законного висновку, що ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» зазначеної відповідачем підстави для припинення виплати пенсії не встановлено, а рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам не є рішенням в розумінні ч.1 ст.49 цього Закону.

Судова колегія в повному обсязі погоджується з викладеними вище висновками суду першої інстанції, оскільки Законом України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) не регулюються відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, в тому числі і питання припинення та поновлення виплати пенсії особі похилого віку, яка має право на соціальний захист та які раніше у визначеному законом порядку було вже призначено довідчно пенсію за віком, і відповідно, дія Закон № 1706-VII може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Тим більш, що спеціальний статус внутрішньо переміщеної особи, визначення якого наведено у ст.1 Закону № 1706-VII, не є окремим конституційно-правовим статусом людини (громадянин України, іноземець та особа без громадянства), та не може підміняти собою жоден із закріплених у Конституції України конституційно-правових статусів особи, і фактично статус внутрішньо переміщеної особи надає цій особі спеціальні, додаткові права (або "інші права", як це зазначено у ст.9 Закону № 1706-VII) та створюючи додаткові гарантії їх реалізації, але не звужуючи, між тим, обсяг конституційних прав та свобод особи, в тому числі і права на пенсійне забеспечення осіб похилого віку.

Тобто, реєстрація особи як внутрішньо переміщеної надає лише можливість державним органам врахувати її особливі потреби, серед яких є - доступ до належного житла та правової допомоги, доступ до спеціальних державних програм, зокрема адресних програм для внутрішньо переміщених осіб тощо.

Наведене вище розуміння дії Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у співвідношенні до положень Закону № 1706-VII та інших нормативних актів, підтверджується правовою позицією Конституційного Суду України, що наведена в рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 який зауважив на тому, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Такаж правова позиція підтримується Європейським судом з прав людини, яким при розгляді справ, повязаних з «правом на пенсію» застосовується стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, та ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Зокрема, Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» (Заява № 10441/06) від 07 листопада 2013 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. За наведених міркувань Європейський суд з прав людини дійшов висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала ст. 14 Конвенції у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу (параграфи 51, 54).

У рішенні по справі «Суханов та Ільченко проти України» (Заяви № 68385/10 та № 71378/10) від 26 червня 2014 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності (параграф 52). При цьому, суд зазначив, що ст.1 Першого протоколу включає в себе три окремих норми: «перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає право Договірних держав, зокрема, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Проте ці норми не є абсолютно непов`язаними між собою. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном, а тому повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закріпленого першою нормою» (параграф 30). Щодо соціальних виплат, ст.1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату як право на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (параграф 31).

Тобто, в рішення по справі «Суханов та Ільченко проти України» суд повторив, що першим і найголовнішим правилом ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (параграф 53).

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) від 14 жовтня 2010 року також зазначається, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, друге речення першого пункту передбачає, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення «законів». Більш того, верховенство права, один із основоположних принципів демократичного суспільства, притаманний усім статтям Конвенції. Таким чином, питання, чи було дотримано справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (параграф 50).

Окремо також судова колегія звертає увагу на положення Європейської соціальної хартії (переглянута), яка набрала чинності для України 01 лютого 2007 року та якою чітко визначено, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.

На забезпечення гарантованого громадянам України ч.1 ст.46 Конституції України права на соціальний захист, що включає право на забезпечення у старості, в Україні діє Закон «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) яким визначаються принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, і яким у ч.3 ст.4 цього Закону чітко прописано, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення - визначаються виключно законами про пенсійне забезпечення.

З огляду на вищевикладене, судова колегія підтверджує висновки суду першої інстанції стосовно безпідставності доводів відповідача стосовно особливості врегульованого постановами КМУ порядку виплати пенсій особам зі статусом тимчасово переміщених, оскільки питання щодо припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення) не можуть регулюватися підзаконними актами.

Виходячи з того, що пенсія за віком, яка призначається у зв`язку з попередньою трудовою діяльністю є однією з форм соціального захисту, а перелік підстав припинення виплати пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду чітко визначено у ч.1 ст.49 Закону № 1058-IV і є вичерпним, судова колегія визнає, що відповідачем по цій справі було грубо порушено право позивача на отримання пенсії внаслідок припинення з березня 2016 року виплати йому раніше довічно призначеної пенсії за віком з підстав не передбачених ст. 49 Закону № 1058-IV, тобто, з підстав: «не внесення позивачем подання про продовження виплат пенсії до комісії з питань призначення (відновлення) пенсії» та неотримання позивачем до 20.07.2016 року нової довідки внутрішньо переміщеної особи, як це було передбачено внаслідок ухвалення урядом 08.06.2016 року постанови № 352 «Про внесення змін до постанови КМУ від 01.10.2014 р № 509» та № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Виходячи з прописаних в Конституції України змісту та характеру обов`язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії, судова колегія визнає, що припинивши виплату пенсії позивачу з березня 2016 року та не вчинивши у подальшому будь-яких дій по відновленню порушених пенсійних прав позивача, відповідач у вказаний спосіб протиправно, тобто, не у спосіб, визначений Законом № 1058-IV, втрутився у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсії, що з точки зору положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є незаконим та є достатньою підставою не тільки для задоволення вимог позивача у цій справі, а й для виходу апеляційним судом за межі заявлених у цій справі позовних вимог, оскільки за встановлених під час судового розгляду обставин, на які посилався позивач та суд першої інстанції обґрунтовуючи протиправність відповідача внаслідок припинення виплати позивачу пенсії та її не виплати в подальшому тривалий час, такий вихід зумовлений необхідністю забезпечення більш ефективного захисту прав позивача та спонукання відповідача діяти у відповідності до вимог ст.19 Конституції України та з дотриманням визначених ст.2 КАСУ критеріїв правомірності дій, рішень і бездіяльності суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, що у повній мірі узгоджуються із визначеними законодавством способами судового захисту порушених прав пенсіонера.

Отже, керуючись правовою позицією Конституційного Суду України, наведеною в рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 стосовно того, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах, а також спираючись на положення Загальної декларації прав людини 1948 року, якою передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8), та на зауваження Міжнародного пакту про громадянські та політичні права про право на ефективний засіб захисту (стаття 2) і Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13), судова колегія окрім визначеного позивачем та судом першої інстанції у цій справі способу захисту порушеного права шляхом визнання протиправною бездіяльності пенсійного органу та зобов`язання поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 пенсії і виплати йому заборгованості, вважає за необхідне додатково також визнати протиправним припинення відповідачем по справі з березня 2016 року виплату позивачу раніше призначеної йому пенсії за віком, оскільки саме внаслідок зазначених протиправних дій відповідачем в подальшому було допущено бездіяльність по невиплаті ОСОБА_1 раніше призначеної йому пенсії за віком.

Оскільки на момент звернення з адміністративним позовом до суду у цій справі позивачу не було відомо про винесення Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя розпорядження стосовно припинення виплати йому пенсії, і Відповідач в суді першої інстанції та під час перегляду справи апеляційною інстанцією навіть не згадував про прийняття ним будь-якого розпорядження з приводу припинення виплати пенсії позивачу, також як і не спростовував факт не повідомлення позивача про вказане припинення, судова колегія не вбачає можливості відновити порушене відповідачем право позивача на пенсійне забезпечення шляхом скасування відповідного конкретного розпорядження пенсійного органу (хоча таке б мало передувати діям з припинення пенсії), і вважає за достатнє у цій справі визнати протиправними дії Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя в частині припинення з березня 2016 року виплати ОСОБА_1 раніше призначеної йому пенсії за віком з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції України та Закону № 1058-IV, що в свою чергу створює відповідні правові наслідки для відповідача по справі і зобов`язує останього вжити дієві заходи по поновленню нарахування та виплати позивачу пенсії за віком з моменту її припинення, тобто, починаючи з березня 2016 року.

Обговорюючи період захисту прав позивача у цій справі, судова колегія беззаперечно встановивши, що рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень у спірних правовідносинах не відповідають закріпленим статтею 2 КАС України критеріям, оскільки віповідач зупиняючи виплату пенсії позивачу не взяв до уваги положення Закону № 1058-IV, за яким припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення з підстав, визначених ст.49 цього Закону, а керувався тільки положеннями постанов уряду № 509, № 637 № 365, якими Кабінет Міністрів України хоча і уповноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, але разом з тим за змістом конституційних норм не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України.

Наведені в попередньому абзаці висновки узгоджуються з положеннями п.6 ч.1 ст.92 Конституції України, якою встановлено, що виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення, а також зі змістом преамбули до Закону № 1058-IV якою чітко зазначено, що зміна умов і норм загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону. Тобто, зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін, а нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, і тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.

Законодавчо обгрунтований принцип пріоритету дії Закону над підзаконими актами у данній справі має суттєве значення, оскільки саме встановлення вини пенсійного органу в неотриманні позивачем починаючи з березня 2016 року щомісячних виплат призначеної йому раніше пенсії за віком - є підставою для задоволення вимог позивача у цій справі у повному обсязі в частині зобовязання відповідача відповідно до ч.2 ст.46 Закону № 1058-IV виплатити ОСОБА_1 не отримані ним суми пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Тим більш, що зазначена відповідачем у відзиві на позовну заяву (а.с.14) та у відзиві на апеляційну скаргу позивача (а.с.30) підстава для зупинення виплати позивачу пенсії з березня 2016 року відбулося у звязку з тим, що «самим позивачем не було внесено подання про продовження виплати пенсії до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутішньо переміщеним особам», але в постановах КМУ № 509, № 637 № 365 та в інших нормативнах актах взагалі відсутня вказана підстава та обовязок внутішньо переміщеної особи звернення до комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат з поданням про продовження виплати пенсії.

Тобто, у даному спірному випадку наявність у позивача статусу внутрішньо переміщеної особи, стало підставою для протиправних вимог до нього з боку пенсійного органу, які на відміну від інших громадян України потребувало здійснення позивачем додаткових дій, не передбачених законами щодо пенсійного забезпечення, зокрема ідентифікація особи, надання заяви про поновлення виплати пенсії, при тому, що органом Пенсійного фонду, право позивача на отримання раніше призначенної йому пенсії за віком - не оспорюється.

Окрім того, звертає на себе увагу той факт, що за твердженням відповідача зупинення виплати ОСОБА_1 пенсії з березня 2016 року, стали положення постанов Кабінету Міністрів України № 352 «Про внесення змін до постанови КМУ від 01.10.2014 р. № 509» та № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», хоча вказані постанови були прийняті пізніше, тобто - 08.06.2016 року, а за їх змістом було чітко визначено, що «видана до 20 червня 2016 року довідка, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб"». Тобто, і при вказаних обставинах, у відповідача не було правових підстав для зупинення виплати ОСОБА_1 пенсії з березня 2016 року.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія підкреслює, що у даному спірному випадку слід керуватися спеціальним Законом №1058-IV, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій, а не загальною нормою, якою визначено шестимісячний строк звернення до адміністративного суду за захистом прав (ч.2 ст.122 КАСУ), що не суперечить приписами ч.1 ст.122 КАСУ та узгоджується з положеннями ч.2 ст.46 Закону № 1058-IV, згідно якої: нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Аналогічну позицію щодо застосування строків звернення до суду у справах цієї категорії та з приводу дій, рішень і бездіяльності пенсійних органів внаслідок припинення виплати призначеної за віком пенсії особам зі статусом внутрішньо переміщених - викладено в рішенні Верховного Суду у зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі від 03 травня 2018 року у справі № 805/402/18 провадження № Пз/9901/20/18, і висновки якого підлягають застосуванню органами пенсійного фонду при виконанні покладених на них державою повноважень, та є обов`язковими для врахування судами під час розгляду адміністративних справах, в яких спір виник з аналогічних підстав у відносинах, що регулюються одними нормами права (у зв`язку з припиненням територіальними органами Пенсійного фонду України виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам з підстав, які не передбачені п.1, 3-5 ч.1 ст.49 Закону № 1058-V), а позивач є громадянином України, який має статус внутрішньо переміщеної особи, є пенсіонером та отримує пенсію, призначену їй відповідно до Закону № 1058-IV.

Оцінюючи встановлені у цій справі фактичні обставини та надані сторонами докази в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що окрім вищеописаної по тексту постанови «протиправності дій Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя в частині припинення з березня 2016 року виплати ОСОБА_1 раніше призначеної йому пенсії за віком з підстав та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції України та Закону № 1058-IV», знайшли своє підтвердження у повному обсязі заявлені позивачем вимоги про визнання протиправною бездіяльності Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя щодо невиплати пенсії починаючи з березня 2016 року та про зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя поновити починаючи з березня 2016 року нарахування і щомісячну виплату ОСОБА_1 раніше довічно призначеної йому пенсії за віком, а також про виплату заборгованості по неотриманим щомісячним виплатам пенсії за віком за період починаючи з березня 2016 року по день розгляду даного спору судом.

Приймаючи до уваги що відповідач по справі до наступного часу самостійно не вжив заходи по відновленню порушених пенсійних прав ОСОБА_1 , та продовжує до наступного часу прив`язувати отримання пенсії позивачем до реєстрації в якості ВПО, а виконання рішення у даній справі становить значний суспільний інтерес і вимагає від відповідача вчинення певних дій, а саме відновлення виплати пенсії позивачу, судова колегія з метою захисту прав позивача та належного виконання судового рішення вважає за необхідне згідно з положеннями ч.1 ст.382 КАСУ зобов`язати відповідача подати звіт про виконання рішення суду у двох-місячний строк, який слід обчислювати з дня отримання постанови Третього апеляційного адміністративного суду.

Оскільки колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу у цій справі та скасовує рішення суду першої інстанції, судові витрати підлягають новому розподілу у відповідності до ч.1 ст.139 КАСУ шляхом стягнення на користь позивача сплаченої ним суми судового збору за подання позову в розмірі 704, 80 грн., та за подання апеляційної скарги сплаченої суми судового збору 1057, 20 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя.

Керуючись ст.ст. 242, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 382 КАС України, судова колегія, -

П о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 03 серпня 2018 року - скасувати, та прийняти рішення про задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Визнати протиправним припинення Центральним об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-6, ) виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) раніше призначеної пенсії за віком - з березня 2016 року на підставі та у спосіб, які суперечать вимогам Конституції України та Закону № 1058-IV.

Визнати протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-6, ) щодо невиплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пенсії за віком починаючи з березня 2016 року по день розгляду даного спору судом.

Зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-6, ) поновити нарахування і щомісячну виплату ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) довічно призначеної пенсії за віком починаючи з березня 2016 року.

Зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-6, ) здійснити нарахування починаючи з березня 2016 року та виплатити ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість по неотриманим щомісячним виплатам пенсії за віком за період починаючи з березня 2016 року.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) сплачену ним суму судового збору в розмірі 1 762 грн., за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (69057, м. Запоріжжя, вул. Гагаріна, 2-6, ).

Зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя подати звіт про виконання судового рішення у двох-місячний строк, який слід обчислювати з дня отримання постанови Третього апеляційного адміністративного суду.

Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Головуючий - суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов