Справа № 260/1233/18
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5857/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Пліша М.А., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року, головуючий суддя - Плеханова З.Б., ухвалене о 13:34 год. у м. Ужгород, повний текст якого складено 21.04.2019 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про оскарження рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2018 року позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ДМС України, в якому просила визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона, г-ка Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася і виросла у м. Душанбе, Таджикистан. Заміжня, має чотирьох малолітніх дітей -ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 і ІНФОРМАЦІЯ_5, котрі разом з нею перебувають в Україні. ОСОБА_1 втекла з Таджикистану, оскільки там їй загрожувала небезпека, а саме позбавлення волі та реальна небезпека бути підданій нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування збоку органів державної влади за політичну діяльність її чоловіка - ОСОБА_2 , що є членом забороненої урядом Таджикистану Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ).

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено; визнано неправомірним та скасовано рішення № 334-18 від 04 жовтня 2018 року Державної міграційної служби України про відмову у визнанні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язано Державну міграційну службу України (вул. Володимирська, буд. 9,м. Київ,01001, ) прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки Таджикистану (довідка про звернення за захистом в Україні № 007375 видана 28.09.2016 року ГУ ДМС України у Львівській області) біженцем, в тому числі, визнати біженцями її чотирьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ДМС України оскаржила його в апеляційному порядку, яка, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що факти, повідомлені позивачем не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені у апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , гр. Таджикистану, ІНФОРМАЦІЯ_1 , народилася і виросла у м. Душанбе, Таджикистан. Заміжня, має чотирьох малолітніх дітей -ІНФОРМАЦІЯ_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 і ІНФОРМАЦІЯ_5, котрі разом з нею перебувають в Україні, що стверджується довідкою про звернення за захистом Україні (а.с.117-119).

Чоловік позивачки на даний час перебуває в Австрії, звернувся за захистом і отримав статус біженця .

Через обґрунтоване побоювання бути переслідуваною та зазнати нелюдського поводження з боку органів державної влади, через політичну діяльність свого чоловіка та релігійні переконання, ОСОБА_1 змушена була тікати з рідної країни. Таким чином, у випадку повернення до країни походження, позивачка впевнена, що буде арештована та ув`язнена, за порушення вимоги не покидати Таджикистан, а також є реальна небезпека бути підданій нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню в порушення ст. З Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, через переслідування збоку органів державної влади за політичну діяльність її чоловіка - ОСОБА_2 , що є членом забороненої урядом Таджикистану Партії ісламського відродження Таджикистану (ПІВТ).

Згідно особової справи , інформацію щодо переслідування представників ПІВТ та членів їх родин відповідач мав, оскільки ГУ ДМС України в Закарпатській області, під час розгляду заяви позивачки про звернення за захистом, зверталося із відповідними запитами до МЗС України та відповідного підрозділу ДМС, що володіють інформацією по країні Таджикистан.

Це, зокрема, відповідь МЗС України на запит ГУ ДМСУ №640/16-110-3875 де зазначено, що «...Верховний суд Республіки Таджикистан (РТ) своїм рішенням від 29 вересня 2015 р. заборонив ПІВТ і визнав її екстремістською та терористичною організацією. З того часу десятки активістів і членів ПІВТ були засуджені на десятки років ув`язнення. Слід зазначити, що у Таджикистані переслідуються не лише члени ПІВТ, але й родичі членів партії «за недонесення».

У 2015 році Управління Верховного комісара ООН з прав людини висловило стурбованість зростаючою загрозою порушення прав людини в Таджикистані та масовими арештами керівників ПІВТ. Наразі діяльність ПІВТу Таджикистані заборонена, а її члени переслідуються як всередині держави, так і за її межами...».

Також детальний опис порушення прав людини та переслідування активістів, членів та прибічників ПІВТ, а також членів їх родин описана у відповіді, що надана сектором збору та аналізу інформації по країнах походження ДМСУ на запит ГУ ДМС у Закарпатській обл., що також міститься в матеріалах особової справи.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася за захистом в Україні.

Державна міграційна служба України своїм рішенням №43-17, від 31.01.2017 р., відмовила їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018 року, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України, від 31 січня 2017 року, № 43-17 «Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Таджикистану ОСОБА_1 »; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 41-49).

04.07.2018 року Державною міграційною службою України прийнято рішення №29-18, яким на виконання Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду, від 20 квітня 2018 року, з урахуванням постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.06.2018, у справі №876/4032/18, зобов`язано Головне управління ДМС України в Закарпатській області повторно розглянути заяву громадянки Таджикистану, ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування судом рішення Державної міграційної служби України №43-17, від 31.01.2017 року.

02 серпня 2018 року працівником ГУ ДМС в Закарпатській області було проведено співбесіду з позивачкою. Під час співбесіди позивачка надала копію паспорту свого чоловіка ОСОБА_7 , виданий Федеральною службою з питань біженців у Відні, який діє у всіх країнах крім Таджикистану.

За результатами розгляду особової справи заявника №2016LV0023, головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Закарпатській області 17.08.2018 року складено Висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який міститься у матеріалах даної адміністративної справи.

Згідно з вищевказаним висновком, вважається доцільним відмовити громадянці Таджикистану, ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №3671-УІ, від 08.07.2011.

Рішенням Державної міграційної служби України від 04.10.2018 року, №334-18 (далі Рішення ДМСУ) з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», висновок Головного управління державної міграційної служби в Закарпатській області підтримано, та відмовлено позивачці у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні).

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що факт відповідності позивачки критеріям для визнання її біженцем за політичними та релігійними переконання встановлено у рішенні по справі № 807/390/17, а отже не потребує повторного встановлення та дослідження ні відповідачем, ні судом у даній справі. Всупереч встановленим обставинам та оцінці зробленій судом у справі № 807/390/17, ДМС України знову під час повторного розгляду заяви позивачки досліджує обставини , які вже були предметом дослідження, чим самим піддає сумніву рішення суду, яке було предметом розгляду апеляційної інстанції та яке набуло законної сили.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені ст. 6 Закону, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду, від 19.06.2018 року, яка набрала законної сили встановлено, що доводи ОСОБА_1 про те, що кримінальне переслідування її та її чоловіка, як члена забороненої партії в Таджикистані, є формою переслідування за ідеологічними мотивами на підставі безпідставних звинувачень та з застосуванням тортур - переконливими, мотивованими, підтвердженими. Позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вона може зазнавати переслідувань через активне членство її чоловіка у забороненій партії. Оскільки загальна ситуація з правами людини в країні Таджикистані після залишення її позивачкою не покращилася, а кримінальна відповідальність за членство у ПІВТ посилилась - суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі її повернення до Таджикистану.

Однак, під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем не взято до уваги обставин, встановлених судовим рішенням щодо належності чоловіка позивачки ОСОБА_2 до ПІВТ; інформація по країні походження використана без аналізу всієї доступної у вільному доступі ІКП і без урахування вже наявної у в особовій справі позивачки ІКП отриманої на запит відповідача від МЗС України та Сектору збору та аналізу ІКП ДМС України.

Скасовуючи попередньо прийняте відповідачем рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту суд у справі №807/390/17 наголошував на необхідність при розгляді заяви позивачки врахувати наведені обставини щодо ситуації по країні походження позивачки, однак відповідачем цього зроблено не було, що суперечить ст. 14 КАС України, згідно якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що позивачем наведено переконливі факти, які підтверджують, що у країні громадянської належності вона може зазнавати переслідувань через активне членство її чоловіка у забороненій партії. Оскільки загальна ситуація з правами людини в країні Таджикистані після залишення її позивачкою не покращилася, а кримінальна відповідальність за членство у ПІВТ посилилась - суд вважає цілком обґрунтованими побоювання позивача зазнати переслідувань у разі її повернення до Таджикистану.

Факт відповідності позивачки критеріям для визнання її біженцем за політичними та релігійними переконання вже був встановлений у рішенні по справі № 807/390/17, а отже не потребує повторного встановлення та дослідження ні відповідачем, ні судом у даній справі.

Оскільки судом у справі № 807/390/17, а також у даній справі встановлено, що позивачка підпадає саме під ознаки п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671 як біженець, а не під ознаки згідно п. 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону ( як особа, яка потребує додаткового захисту), то в даному випадку єдиним юридично допустимим рішенням, яке зобов`язаний був прийняти і не прийняв відповідач з врахуванням висновків суду - це рішення про визнання позивачки , в тому числі, і її чотирьох неповнолітніх дітей, біженцями.

Частиною 3 статті 245 КАСУ встановлено , що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

З метою уникнення зловживань суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій, колегія суддів вважає вірним висновок суду попередньої інстанції про зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення, яким визнати ОСОБА_1 біженцем, а також біженцями і її дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2019 року у справі №260/1233/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст. 243 КАС України - з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повний текст постанови складено 26.07.2019 року.