Справа № 2-а-3442/11
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 2-а-3442/11

Головуючий у 1-й інстанції: Ковганич С.В.

Суддя-доповідач: Полотнянко Ю.П.

23 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Кузьмишина В.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року за клопотанням ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області про визнання дій неправомірними та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи",

В С Т А Н О В И В :

Постановою Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2011 року, яка залишена без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_1 , а саме:

- визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області щодо перерахунку та виплати недоплаченої доплати до пенсії ОСОБА_1 ;

- зобов`язано управління Пенсійного фонду України у Тульчинському районі Вінницької області провести перерахунок та виплачувати ОСОБА_1 додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до частини 3 статті 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі 15 % від мінімальної пенсії за віком з 01.09.2010 року подень припинення такого права позивача.

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Тульчинського районного суду Вінницької області з клопотанням, в якому просив встановити відповідачу строк для подачі звіту про виконання судового рішення від 18 квітня 2011 року.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання, виходячи із того, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень можливе лише під час прийняття такого рішення. При цьому, встановлення судового контролю є правом судом, а не його обов`язком.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказану ухвалу.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення клопотання.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень можливе лише під час прийняття такого рішення. При цьому, встановлення судового контролю є правом судом, а не його обов`язком.

Колегія суддів апеляційної інстанції частково не погоджується із висновком суду першої інстанції, зокрема щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень можливе лише під час прийняття такого рішення та враховує наступне.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 30.06.2009 №16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини).

У справі Soering vs UK (judgement of 7 July 1989) Європейський суд визначив, що Конвенція як правовий акт, що забезпечує захист прав людини, передбачає, що її гарантії мають бути реальними та ефективними. Крім того, будь-яке тлумачення прав та свобод, що гарантуються, має відповідати загальним рисам Конвенції, мета якої - забезпечення і розвиток ідеалів та цінностей демократичного суспільства. Таким чином, на державі лежить прямий обов`язок дотримуватися громадянських прав осіб і забезпечувати належне та своєчасне виконання рішення суду, що набрало законної сили.

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Поза сумнівом, вирішення справи в суді без невиправданого і необґрунтованого зволікання є запорукою ефективного захисту особою своїх прав. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням, зазначено в Концепції Пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру.

Таким чином, з наведеного слідує, що рішення суду, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи. При цьому, у випадку невиконання відповідачем рішення суду, позивач не позбавлений права звернути його до примусового виконання у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".

Суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні дійшов висновку, що встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень можливе лише під час прийняття такого рішення. Встановлення зазначеного зобов`язання є правом суду, а не його обов`язком. Крім того, суд вказав, що заява позивача не містить відомостей щодо невиконання рішення суду з посиланням на докази про таке, а позивач не позбавлений права в порядку адміністративного судочинства оскаржувати дії, бездіяльність або рішення відповідача .

Суд апеляційної інстанції не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції про те, що обов`язок подати звіт про виконання судового рішення може покладатися на суб`єкта владних повноважень виключно під час ухвалення судового рішення, оскільки норми КАС України не містять такого обмеження щодо застосування заходів судового контролю, передбачених ч.1 ст.382 КАС України.

Тобто, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, суд може й після ухвалення такого рішення.

Крім того, з метою реалізації Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року №440 затверджено Порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою (Порядок).

Згідно з п. 3 Порядку рішення, які видані або ухвалені до 01 січня 2013 року, подаються до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості.

Пунктом 9 Порядку визначено, що відповідальна особа не пізніше десяти робочих днів з дня внесення рішення до Реєстру зобов`язана надіслати заявнику та боржнику за їх місцезнаходженням або на електронну пошту повідомлення про прийняття такого рішення для обліку із зазначенням черги, до якої воно включено.

Так, в матеріалах справи міститься повідомлення про прийняття до обліку рішення, виконання якого гарантується державою Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області №28106/02.2-32 від 12 листопада 2018 року про те, що постанова Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 квітня 2011 року у справі №2-а-3442/11 прийнято до обліку та включено до першої черги задоволення вимог.

Вказане вище свідчить про те, що відповідач не ухиляється від виконання судового рішення, а відтак відсутні підстави для зобов`язання його подати звіт.

Виходячи з викладеного колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для встановлення судового контролю і зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду.

Однак, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції підлягає зміні в мотивувальній частині, оскільки суд першої інстанції в резолютивній частині правомірно прийняв рішення, проте допустив помилку у мотивуванні висновків, зокрема щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суб`єктом владних поноважень лише під час прийняття такого рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права, а тому оскаржувана ухвала підлягає зміні з мотивів викладених в мотивувальній частині постанови.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Тульчинського районного суду Вінницької області від 01 лютого 2019 року змінити з мотивів викладених в мотивувальній частині постанови.

В решті ухвалу залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Кузьмишин В.М.