Справа № 160/3610/19
Суддя: Букіна Лілія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
19 липня 2019 року Справа № 160/3610/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючий суддя - Букіна Л.Є.,
за участю: секретаря судового засідання Носаль П.В.,
представника позивачів - Камша О. В.,
представника відповідача - Демченко М.Л.,
розглянувши у місті Дніпрі у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» до Нікопольської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду 22.04.2019 року надійшов позов Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» (далі - Товариство) до Нікопольської міської ради, в якому позивач просить визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо передачі Товариству земельної ділянки загальною площею 3,0423 га для завершення будівництва приватизованого об`єкта незавершеного будівництва та зобов`язати міськраду укласти з позивачем договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 10 років.
В обґрунтування позову зазначено про протиправну бездіяльність міськради, яка на думку позивача, ухиляється від здійснення дій щодо передачі Товариству у користування шляхом укладання договору оренди спірної земельної ділянки, на якій знаходиться об`єкт незавершеного будівництва Товариства, придбаний останнім на аукціоні. Позивач вказує, що зазначена бездіяльність порушує його права щодо введення в експлуатацію незавершеного будівництва у зв`язку з чим просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 р. відкрито провадження у справі та вирішено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 24.05.2019 року подальший розгляд справи вирішено здійснювати у загальному позовному провадженні.
Відповідач проти задоволення позову заперечив, вказавши, зокрема, що зобов`язання укласти договір оренди земельної ділянки без рішення міської ради є порушенням його виключної компетенції у частині розпорядження землями територіальних громад.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, проаналізувавши відповідні норми чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, суд виходить із такого.
Судом встановлено і не заперечується учасниками справи, що Товариству на праві приватної власності належить об`єкт незавершеного будівництва «Причал для відвантаження металу (річ порт Нікополь), розташованого в м. Нікополь, № 1677.
Розробивши проект землеустрою щодо організації та встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони, а також отримавши позитивний висновок Відділу у Нікопольському районі Міськрайонного управління у Нікопольському районі та м. Нікополі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про погодження проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронної зони Каховського водосховища в районі розташування Нікопольського річкового пороту, Товариство звернулося до міськради відносно розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду.
Зазначаючи, що відповідачем так і не надано вмотивованої відмови у погодженні проекту землеустрою, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із того, що положеннями статей 2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС Україн), визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, зокрема: до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Разом із тим неправильним є поширення юрисдикції адміністративних судів на той чи інший спір тільки тому, що відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, а предметом перегляду - його акт індивідуальної дії. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Натомість визначальні ознаки приватноправових відносин - юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Суд зазначає, що Земельний кодекс України (далі - ЗК) є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає підставою виникнення цивільних прав та обов`язків акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.
Так, відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно з частиною першою статті 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.
При цьому, відповідно до абзацу першого частини першої та частини другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
У той же час, частиною першою статті 93 ЗК України, приписи якої кореспондуються зі статтею 1 Закону України «Про оренду землі», визначено, що засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, є правом оренди земельної ділянки.
Згідно з абзацами першим і другим частини другої статті 134 ЗК України не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
Порядок переходу права на земельну ділянку в разі набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду визначено статтею 377 ЦК України, приписи якої кореспондуються зі статтею 120 ЗК України, за змістом яких до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача).
При цьому відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва, розташованого на спірній земельній ділянці), при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.
Слід також звернути увагу, що частиною першою статті 5 Закону України «Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва» (у редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на об`єкт незавершеного будівництва, розташованого на спірній земельній ділянці) закріплено, що для включення об`єкта незавершеного будівництва державної форми власності до переліку об`єктів, що підлягають приватизації, уповноважені органи управління подають до органу приватизації, зокрема: документи про відведення земельної ділянки під об`єкт незавершеного будівництва.
Як встановлено судом, спірна земельна ділянка не є вільною, оскільки знаходиться під об`єктом незавершеного будівництва, яке перебуває у власності позивача.
Так, Товариство є власником незавершеного будівництва «Причал для відвантаження металу (річ порт Нікополь), розташованої на земельній ділянці, та позивач зацікавлений в оформленні права користування ділянкою у розмірі, необхідному для обслуговування такого об`єкта шляхом укладення договору оренди.
Таким чином, враховуючи встановлені обставин у сукупності з наведеними вище нормами земельного законодавства України, суд дійшов висновку, що ніхто інший, окрім власника цього об`єкта, не може претендувати на вказану земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна - «Причалу», що належить Товариству.
У цій справі позивач фактично оскаржує бездіяльність міськради стосовно оформлення відносин користування (оренди) земельною ділянкою саме під об`єктом незавершеного будівництва, яке вже перебуває у його приватній власності.
Тобто, предметом спору у цій справі є бездіяльність відповідача щодо оформлення з позивачем відносин користування земельною ділянкою (укладення договору оренди) для комерційного використання під належним Товариству об`єктом незавершеного будівництва.
А відтак, предметом розгляду є не стільки дії органу місцевого самоврядування як суб`єкта, наділеного владно-управлінськими функціями, скільки приватний інтерес позивача щодо оформлення права користування земельною ділянкою (для комерційного використання) під належною йому на праві приватної власності «Причалу», що свідчить про приватноправовий характер правовідносин.
Суд зазначає, що якщо особа стверджує про порушення своїх прав наслідками, спричиненими рішенням, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни або припинення її прав чи інтересів або пов`язані з реалізацією її майнових або особистих немайнових прав чи інтересів, зокрема і щодо оформлення права на земельну ділянку під набутим у власність спорудою, то визнання незаконними таких рішень, їх скасування, визнання дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування неправомірними, є способами захисту відповідних цивільних прав та інтересів.
Близькі за змістом висновки Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 03.04.2019 року у справі № 921/158/18.
Слід також зазначити, що позовні вимоги у цій справі про визнання протиправною бездіяльності органу місцевого самоврядування та зобов`язання міськраду укласти договір оренди нерозривно пов`язані між собою й від вирішення однієї з них залежить вирішення іншої, а тому вони мають розглядатися в одному провадженні.
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) у чинній редакції юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
За приписами пункту 1 частини першої статті 20 ГПК господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
З огляду на зміст позовних вимог, характер спірних правовідносин, а також враховуючи суб`єктний склад учасників справи, суд вважає, що цей спір має вирішуватися в порядку господарського судочинства.
Відповідно до ч.2 ст. 183 Кодексу адміністративного судочинства України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу, у тому числі про закриття провадження у справі.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
За таких обставин, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі. Керуючись ст. 241-246, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, -
Закрити провадження в адміністративній справі № 160/3610/19 за позовом Приватного акціонерного товариства «Судноплавна компанія «Укррічфлот» до Нікопольської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Роз`яснити Приватному акціонерному товариству «Судноплавна компанія «Укррічфлот», що цю позовну заяву належить розглядати в порядку господарського судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Третього апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її складання.

Повний текст ухвали складений 24.07.2019 року.

Суддя Л.Є. Букіна