Справа № 520/2261/19
Суддя: Желтобрюх І.Л.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

18 липня 2019 року

Київ

справа №520/2261/19

адміністративне провадження №П/9901/183/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючої судді - Желтобрюх І.Л.,

суддів: Бевзенка В.М., Данилевич Н.А., Смоковича М.І., Стрелець Т.Г.,

за участі:

секретаря судового засідання Вітковської К.М.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Русакової І.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації,

встановив:

У березні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 12 березня 2019 року адміністративну справу передано за підсудністю до Верховного Суду, який ухвалою від 27 травня 2019 року відкрив провадження у даній справі.

Згідно з уточненою редакцією позовних вимог позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Держави України в особі Вищої ради правосуддя, що спричинила порушення розумних строків розгляду заяви про відвід судді, заявленої в межах цивільної справи №638/2261/18;

- визнати протиправною бездіяльність Держави України в особі Вищої ради правосуддя, що спричинила порушення розумних строків розгляду цивільної справи №638/2261/18;

- стягнути з Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя на користь ОСОБА_2 компенсацію за порушення розумних строків розгляду цивільної справи №638/2261/18 в сумі 24385,15 грн;

- стягнути з Держави України в особі Вищої ради правосуддя суму судових витрат в розмірі 12352,24 грн, яка складається із суми судового збору в розмірі 2305,20 грн, суми сплаченої комісії за перерахування грошових коштів в розмірі 47,04 грн та витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Під час судового розгляду представником відповідача було заявлене клопотання про закриття провадження у справі з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Ухвалою Верховного Суду від 18 липня 2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача було відмовлено.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував та просив залишити позов без задоволення. В обґрунтування своєї позиції наголошував на тому, що позивачем у даному позові не ставиться питання щодо законності дій (бездіяльності) чи актів Вищої ради правосуддя та не заявлено жодних вимог до вказаного органу державної влади. Натомість, зміст позовних вимог не має ознак юридичного спору, позивач фактично висловлює незгоду з порушенням розумних строків розгляду цивільної справи №638/2261/18 та заяви про відвід судді в межах цієї справи.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах докази, Суд встановив наступне.

У провадженні Дзержинського районного суду міста Харкова перебуває цивільна справа №638/2261/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено у повному обсязі

Заочним рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 червня 2018 року у цивільній справі №638/2261/18 позов задоволено у повному обсязі: стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина, ОСОБА_4 , в розмірі 8000 грн щомісячно, починаючи з 20 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У подальшому ОСОБА_3 звернувся до Дзержинського районного суду міста Харкова із заявою про перегляд заочного рішення цього суду від 21 червня 2018 року.

Заяву було розподілено для розгляду судді Омельченко К.О., яка ухвалою від 29 жовтня 2018 року скасувала заочне рішення від 21 червня 2018 року та призначила розгляд справи в загальному порядку на 16 листопада 2018 року.

15 листопада 2018 року ОСОБА_2 та її представником було заявлено відвід судді Омельченко К.О., однак, як зазначив позивач, станом на час звернення до суду з цим позовом заява не розглянута.

3 грудня 2018 року представник позивача ОСОБА_1 звернувся до Вищої ради правосуддя із дисциплінарною скаргою, в якій вказував на неналежну процесуальну поведінку судді Омельченко К.О. під час розгляду цивільної справи №638/2261/18.

8 лютого 2019 року представником позивача подано повторну скаргу щодо дисциплінарного проступку судді Омельченко К.О. під час розгляду цивільної справи №638/2261/18.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що Державою Україна як учасницею Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод допущено бездіяльність при відправленні правосуддя у справі №638/2261/18, не організовано роботу судової системи таким чином, що забезпечило б розгляд судових справ в межах розумного строку.

Обґрунтовуючи свої вимоги до ВРП, позивач стверджує, що за приписами чинного законодавства до компетенції зазначеного органу входить широке коло питань, пов`язаних із належною організацією діяльності судової системи України, у тому числі й вирішення питання про притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності. Бездіяльність Держави саме в особі зазначеного органу державної влади призвела до порушення права позивача на судовий захист в частині дотримання розумного строку розгляду цивільної справи.

Окрім того, позивач стверджує, що національне законодавство не містить механізму обчислення виплати відшкодування або компенсації у випадку порушення розумних строків розгляду справи, а тому вважає, що у даному випадку слід застосувати за аналогією положення статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо виплати сатисфакції потерпілій стороні.

Наведені обставини й стали підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд виходить з такого.

За змістом статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтями 124, 126, 129 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Незалежність судді гарантується Конституцією і законами України. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. Держава забезпечує належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні регламентовано Законом України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII).

Відповідно до статті 1 зазначеного Закону судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Згідно зі статтею 131 Конституції України в Україні діє Вища рада правосуддя, яка: 1) вносить подання про призначення судді на посаду; 2) ухвалює рішення стосовно порушення суддею чи прокурором вимог щодо несумісності; 3) розглядає скарги на рішення відповідного органу про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді чи прокурора; 4) ухвалює рішення про звільнення судді з посади; 5) надає згоду на затримання судді чи утримання його під вартою; 6) ухвалює рішення про тимчасове відсторонення судді від здійснення правосуддя; 7) вживає заходів щодо забезпечення незалежності суддів; 8) ухвалює рішення про переведення судді з одного суду до іншого; 9) здійснює інші повноваження, визначені цією Конституцією та законами України.

Статус, повноваження, засади організації та порядок діяльності Вищої ради правосуддя визначено Законом України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон № 1798-VIII).

Частиною першою статті 1 зазначеного Закону обумовлено, що Вища рада правосуддя є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Статтею 3 Закону № 1798-VIII визначено повноваження Вищої ради правосуддя, перелік яких є дещо ширшим, ніж той, що наведений у статті 131 Конституції України.

Згідно з частинами першою, другою статті 147 Закону № 1402-VIII в Україні діє єдина система забезпечення функціонування судової влади - судів, органів суддівського врядування, інших державних органів та установ системи правосуддя. Вища рада правосуддя, Вища кваліфікаційна комісія суддів України, Державна судова адміністрація України та Національна школа суддів України, інші органи державної влади та органи місцевого самоврядування беруть участь в організаційному забезпеченні діяльності судів у випадках і порядку, визначених цим та іншими законами.

Суд - це орган, що здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних та інших категорій справ у встановленому законом процесуальному порядку. Іншими словами, судочинство - це виключна, професійна діяльність суддів щодо відправлення правосуддя. Судову владу реалізовують судді шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур. Вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється.

У разі неналежного здійснення суддею своїх професійних обов`язків законодавець передбачає можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження. Підстави та порядок притягнення судді до дисциплінарної відповідальності визначені Розділом VI Закону № 1402-VIII.

Право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа (стаття 107 Закону № 1402-VIII).

Статтею 108 Закону № 1402-VIII обумовлено, що дисциплінарне провадження щодо судді здійснюють дисциплінарні палати Вищої ради правосуддя у порядку, визначеному Законом України «Про Вищу раду правосуддя», з урахуванням вимог цього Закону.

Отже особа, учасник справи, у разі незгоди із діями судді, визначеного для розгляду судової справи, має право ініціювати процедуру дисциплінарного провадження стосовно такого судді, навівши при цьому певні мотиви й доводи, які будуть предметом перевірки Вищої ради правосуддя та яка у подальшому уповноважена встановити наявність чи відсутність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Зі змісту позовних вимог та безпосередньо підстав позову вбачається, що позивач фактично висловлює незгоду з порушенням суддею Дзержинського районного суду міста Харкова Омельченко К.О. розумних строків розгляду цивільної справи №638/2261/18 та заяви про відвід судді в межах цієї справи, тоді як позовні вимоги позивача звернуті до Вищої ради правосуддя.

Так, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставами позову є ті обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України, яка регламентує особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності, в тому числі, Вищої ради правосуддя, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: законності дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя; законності актів Вищої ради правосуддя; законності рішень Вищої ради правосуддя, ухвалених за результатами розгляду скарг на рішення її Дисциплінарних палат.

Отже, бездіяльність Вищої ради правосуддя як суб`єкта владних повноважень може бути предметом перевірки адміністративним судом.

У свою чергу, бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи; невчинення певних дій, які вимагаються від нього законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 квітня 2018 року (справа № 11-138заі18) висловила позицію, згідно з якою «протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені».

Отже, для того щоб встановити факт бездіяльності суб`єкта владних повноважень, необхідно в першу чергу визначити, які дії відповідно до закону він мав вжити, і не вжив, чи яке рішення мав прийняти, і не прийняв. Тільки після цього може йти мова про допущення суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності стосовно конкретної особи у будь-якій сфері правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 72, частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

У даній справі позивачем не доведено належними і допустимими доказами, а судом не встановлено допущення Вищої радою правосуддя будь-яких проявів бездіяльності стосовно нього. Не наводить позивач і норми закону, яку, на його переконання, порушив відповідач.

Серед доводів та аргументів позивача вбачаються обставини щодо перебування на розгляді у Вищій раді правосуддя скарг ОСОБА_2 , предметом яких є наявність ознак дисциплінарного проступку у діях судді Дзержинського районного суду міста Харкова ОСОБА_5 . Однак, це є окремим спором, предметом якого може бути неналежне виконання Вищою радою правосуддя покладених на неї законом повноважень під час дисциплінарної процедури.

Позивач не ставить у позові питання про порушення відповідачем вимог закону у процедурі дисциплінарного провадження, у тому числі й допущення Вищою радою правосуддя будь-якої бездіяльності. Суд, у свою чергу, позбавлений процесуальної можливості встановлювати обставини, які виходять за межі предмета доказування у цій справі, й вирішувати незаявлені позовні вимоги.

Суд враховує, що ОСОБА_2 не наведено жодних переконливих аргументів на підтвердження того, що Вищою радою правосуддя будь-якою мірою порушено її права чи інтереси.

Доводи позивача про те, що ВРП не організовано роботу судової системи таким чином, що мало б наслідком розгляд справ судами України в межах розумного строку, є безпідставними й бездоказовими.

Та обставина, що до компетенції Вищої ради правосуддя входить широке коло питань, пов`язаних із належною організацією діяльності судової системи України, не надає зазначеному органу державної влади права чинити у будь-який спосіб вплив на суддю при відправленні ним правосуддя, оскільки це забороняється законом (стаття 126 Конституції України).

Так само законодавець презюмує незалежність члена Вищої ради правосуддя у своїй діяльності від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, у тому числі й з боку судових органів (стаття 21 Закону України «Про Вищу раду правосуддя».)

ВРП має право встановлювати наявність чи відсутність у діях судді дисциплінарного проступку виключно в межах процедури дисциплінарного провадження. Такі повноваження зазначеного органу державної влади є дискреційними, тобто, здіснюються на його власний розсуд.

Більш того, здійснення Вищою радою правосуддя дисциплінарного провадження щодо судді жодним чином не впливатиме на процесуальну поведінку останнього, тобто, не існує причинно-наслідкового зв`язку між тими обставинами, що спонукали позивача звернутися до суду з цим позовом (порушення права на судовий захист в частині дотримання суддею розумного строку розгляду цивільної справи, вирішення заяви про відвід), та поведінкою Вищої ради правосуддя у відносинах із позивачем.

Отже, проаналізувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, Верховним Судом не встановлено протиправної бездіяльності Вищої ради правосуддя у спірних правовідносинах, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Необхідною умовою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди (збитків) є, в першу чергу, виявлений факт неправомірних дій чи бездіяльності цього органу, чого судом у цій справі не встановлено.

Вимоги про стягнення з Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя на користь позивача компенсації за порушення розумних строків розгляду цивільної справи №638/2261/18 та судових витрат, є похідними від вимог про визнання протиправною бездіяльності ВРП, а тому задоволенню також не підлягають.

Керуючись статтями 241-246, 255, 262, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

вирішив:

ОСОБА_6 у задоволенні адміністративного позову до Держави Україна в особі Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та стягнення компенсації - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча суддя І.Л. Желтобрюх

Судді В.М. Бевзенко

Н.А. Данилевич

М.І. Смокович

Т.Г. Стрелець

Повне судове рішення складене 23 липня 2019 року.