Справа № 400/455/19
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/455/19
Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Димерлія О.О.,

- Єщенка О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року, прийняте у складі суду судді: Гордієнко Т.О. в місті Миколаїв по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Інгульському районі м. Миколаєва Головного управляння ДФС у Миколаївській області (правонаступник - Головне управління ДФС у Миколаївській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.06.2012 №,-

В С Т А Н О В И В:

04 липня 2012 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 25.06.2012 року.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 залишено без задоволення. Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 січня 2019 року постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2015 року скасовано. Справу направлено до Миколаївського окружного адміністративного суду на новий розгляд.

Ухвалою суду від 26 березня 2019 здійснено заміну позивача ФОП ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , змінено назву відповідача з ДПІ в Ленінському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області на Державну податкову інспекцію в Інгульському районі м. Миколаєва ГУ ДФС у Миколаївській області.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року адміністративний позов ОСОБА_1 був задоволений частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № від 25.06.2012 року в сумі 5000 грн. основного зобов`язання та штрафних санкцій в сумі 1 250 грн. У задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення в сумі 29120 грн. відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови визнання протиправним та скасування ППР № від 25.06.2012 року в частині нарахування основного грошового зобов`язання в сумі 29 120 грн. за квітень 2011 року на нарахування штрафної санкції в сумі 1 грн. та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині відмови, оскільки перевіркою було охоплено період діяльності починаючи з 01.01.2010 р., крім того акт перевірки від 07.05.2010 р. не був предметом розгляду в цій справі та не досліджувався в якості документального доказу. Крім того апелянт зазначає, що норми ПК України не містять визначення необоротних активів, відповідно до п.п. 14.1.84 ст. 14 ПК України передбачено, що «інші терміни ... використовуються у значеннях, визначених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку і міжнародними стандартами фінансової звітності, введеними в дію відповідно до законодавства», але виключно «для цілей розділу III» (тобто для податку на прибуток, але не для ПДВ). Щодо висновку суду першої інстанції в частині застосування «звичайних цін», з посиланням на акт перевірки від 07.05.2010р., апелянт вважає хибним, оскільки висновок базується на не досліджуваних доказах.Отже, апелянт вважає, що факт порушення ним вимог чинного законодавства, що регулюють питання оподаткування податком на додану вартість, відповідачем не доведено, а тому будь які нарахування грошових зобов`язань відносно позивача є протиправними.

Відповідачем/Головним управлінням ДФС у Миколаївській області подано відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову без змін, як таке, що є законним та обґрунтованим.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, Головне управлінням ДФС у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що наявність у позивача оформлених документів, необхідних відповідно до ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» для віднесення суми податкового кредиту, зокрема виданих ТОВ «Янгагро» податкових накладних не є підставою для включення відповідних сум ПДВ до складу податкового кредиту, оскільки податкові накладні виписано платником, яких фактично не є продавцем товарів, зазначених у податкових накладних, не здійснював їх поставку. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів, що господарська операція з ТОВ «Янгагро» змінила фінансовий стан підприємства або вплинула на отримання підприємством доходу. Отже, у зв`язку з цим недоведеність фактичного здійснення господарської операції (нездійснення операції) позбавляє первинні документи юридичної значимості для цілей формування податкової вигоди навіть за наявності правильно оформлених за ознаками та формою, але недостовірних та у зв`язку з цим юридично дефектних первинних документів, якщо рух коштів не забезпечений зв`язком з господарською діяльністю учасників цих операцій.

Крім того апелянт зазначає, що на підтвердження відсутності господарських операцій позивача з ТОВ «Янгагро» відповідачем 15 травня 2019 р. надано до суду копію ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.04.2016 по справі №490/3004/16-к, яка підтверджує фіктивність контрагента постачальника та, як наслідок правомірність податкового повідомлення-рішення від 25.06.2012 № в частині визначення податкового зобов`язання зі сплати ПДВ в сумі 5 000 грн. основного зобов`язання та штрафних санкцій в сумі 1250 грн., якою встановлено, що ТОВ «Янгагро» створене з метою прикриття незаконної діяльності та надання податкової вигоди підприємствам реального сектору економіки, а директор не має відношення до здійснення господарської діяльності підприємства.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі наказу від 24.05.2012 №433 виданого ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва Миколаївської області ДПС Штилик М.Г. - головним державним податковим ревізор-інспектором відділу податкового контролю фізичних осіб управління оподаткування фізичних осіб ДПІ у Миколаївському районі м. Миколаєва Миколаївської області Державної податкової служби II рангу, згідно з п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 розділу І, ч. 1 ст. 75, пп. 78.1.7. п. 78.1., п. 78.2. ст. 78, ст. 79 розділу II Податкового Кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI, проведена документальна позапланова виїзна перевірка фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.10 по 24.05.12, згідно електронного повідомлення від державного реєстратора про внесення до ЄДР рішення щодо припинення підприємницької діяльності від 28.12.11 та відповідно затвердженого плану перевірки, наведеного у додатку №1 до акту.

За результатами перевірки складено акт №1518/17-200- від 07.06.2012 року.

Актом від 07.06.2012 про результати документальної позапланової виїзної перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 24.05.2012 встановлено, що позивачем порушено пп. 184.7 п. 184, ст. 184 розділу V ПК України, а саме заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість в зв`язку з не проведенням умовного продажу нежитлового приміщення при анулюванні свідоцтва платника податку на додану вартість; п.п. 7.4.5 п. 7.4, п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 5000 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № від 25.06.2012 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 35371,00 грн., з яких 34120,00 грн. - за основним платежем, 1251,00 грн. - застосовано штрафні (фінансові) санкції.

В акті перевірки також зазначено, що ДПІ у Ленінському районі м. Миколаєва проведено планову виїзну документальну перевірку ФОП ОСОБА_2 за період з 01.01.2007 по 31.12.2009 (акт від 07.05.2010), в ході якої встановлено, що причиною виникнення від`ємного значення ПДВ у жовтні 2008 є включення до складу податкового кредиту суми ПДВ, в зв`язку з придбанням нежитлового приміщення згідно договору купівлі-продажу комунального майна від 20 жовтня 2008 року за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 174 720грн., у т.ч. ПДВ-29120 грн.

29 квітня 2011 року позивачем самостійно прийнято рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ та подано відповідну заяву. Проте, позивачем на виконання вимог положень статті 184 ПК України не було проведено умовного продажу зазначеного нежитлового приміщення та не нараховано податкові зобов`язання виходячи із звичайної ціни, таким чином податкові зобов`язання у квітні 2011 року занижено на суму 29120,00 грн.

Не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням та вважаючи його протиправним, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що позов підлягає частковому задоволенню з скасуванням податкового повідомлення-рішення № від 25.06.2012 року в сумі 5000 грн. основного зобов`язання та штрафних санкцій в сумі 1250 грн.

В частині нарахування основного грошового зобов`язання в сумі 29 120 грн. за квітень 2011 року та нарахування штрафної санкції в сумі 1 грн., суд першої інстанції відмовив, оскільки 29.04.2011 року позивачем самостійно прийнято рішення про анулювання реєстрації платника ПДВ та подано відповідну заяву. Проте, позивачем на виконання вимог положень статті 184 ПК України не було проведено умовного продажу зазначеного нежитлового приміщення та не нараховано податкові зобов`язання виходячи із звичайної ціни, таким чином податкові зобов`язання у квітні 2011 року занижено на суму 29120,00 грн.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Підпунктом 184.7 ст. 184 ПК України визначено, якщо в останньому звітному (податковому) періоді на обліку у платника податку залишаються товари та необоротні активи, при придбанні яких суми податку були включені до податкового кредиту, платник податку не пізніше дати подання заяви про анулювання його реєстрації як платника податку зобов`язаний визнати умовне постачання таких товарів та необоротних активів та нарахувати податкові зобов`язання виходячи із звичайної ціни відповідних товарів чи необоротних активів, крім випадків реорганізації платника податку шляхом приєднання, злиття, перетворення, поділу та виділення відповідно до закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 353 КАС України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов`язковими для суду першої або апеляційної інстанції при новому розгляді справи.. У постанові Верховного Суду зазначено, що недоведеними є обставини формування позивачем податкового кредиту у жовтні 2008, оскільки позивач зареєстрований платником ПДВ-02.02.2009.

Як зазначено відповідачем, позивач з 04.04.1999 року була платником ПДВ, що підтверджується витягом ІКПП ФОП ОСОБА_2 Акт перевірки від 07.06.2012 року містить посилання на акт перевірки від 07.05.2010 року, в якому зазначено, що причиною виникнення у позивача від`ємного значення ПДВ у жовтні 2008 є включення до складу податкового кредиту суми ПДВ, в зв`язку з придбанням нежитлового приміщення згідно договору купівлі-продажу комунального майна від 20.10.2008 р. за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 174 720грн., у т.ч. ПДВ-29120 грн.

Відтак, факт формування позивачем при придбанні нерухомого майна податкового кредиту в сумі 29120 грн. в жовтні 2008 підтверджується актом перевірки від 07.05.2010.

Слід зазначити, що з 04.04.1999 р. позивач була платником ПДВ, що не заперечується позивачем.

Стосовно доводу апелянта про правомірність позовних вимог, що у Податковому Кодексі відсутнє поняття необоротні активи, оскільки перевіркою не встановлено наявності договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, рівень звичайної ціни з умовного продажу взагалі не визначався, тому відсутня розрахункова база для визначення розміру ПДВ з умовного продажу, колегія суддів, зазначає наступне.

Так, дійсно норми ПК України не містять визначення необоротних активів. Але Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 2 «Баланс» №87 від 31.03.1999 р., який був чинний станом на момент виникнення спірних правовідносин, визначає, що необоротні активи - всі активи, що не є оборотними. Оборотні активи - грошові кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу чи протягом дванадцяти місяців з дати балансу.

З цього визначення можна зробити висновок, що нежитлові приміщення не відносяться до оборотних активів, а відтак є необоротними.

Звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін (п. 14.1.71 ст. 14 ПК України).

Як вбачається з Акта перевірки містить посилання на договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 20.10.2008, укладений між позивачем та Територіальною громадою м. Миколаєва вартістю 174 720 грн., у т.ч. ПДВ-29 120 грн. Саме з ціни цього договору, яка в спірному випадку використовується, як звичайна ціна розраховується база оподаткування для визначення податкових зобов`язань з ПДВ в зв`язку з не проведенням умовного продажу нежитлового приміщення при анулюванні свідоцтва платника податку на додану вартість (а.с 13).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач правомірно визначив грошове зобов`язання за квітень 2011 р. в сумі 29 120 грн.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги посилання позивача на те, що податковий орган під час перевірки не встановив, що вищезазначене нежитлове приміщення не було використано позивачем в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності впродовж 2008-2011 р.р., оскільки норма пп. 184.7 ст. 184 ПК України в редакції чинній на момент анулювання свідоцтва платника ПДВ квітень 2011 р. не містила застережень стосовно необхідності дослідження використання або не використання необоротних активів, суми податку по яких були включенні до складу податкового кредиту. Ці зміни були внесені Законом України №4834 від 24.05.2012 р. та п. 184.7 викладений у новій редакції, яка набрала чинності з 01.07.2012 р..

Під час проведення перевірки контролюючим органом встановлено факт включення до складу податкового кредиту ПДВ по господарській операції з ТОВ «Янгагро», що не підтверджені відповідними документами. Позивачем не надано до перевірки будь-яких угод, укладених з ТОВ «Янгагро» на постачання товарів, товарно-транспортні накладні з відмітками про передачу та отримання товару, а також інші документи, що підтверджують факт перевезення товарів та по яких відбувався би рух товару від продавця (постачальника) ТОВ «Янгагро» до покупця, а також документів, що підтверджують прийняття товарів, а саме журнал реєстрації довіреностей.

Відповідно до п.п. 7.4.5 п. 7.4, п.п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.

Позивач зазначає, що ним була надана до перевірки податкова накладна від 31.08.2010 року №1371, що виписана ТОВ «Янгагро» для ФОП ОСОБА_2 , яка є єдиною підставою для формування податкового кредиту та товарна накладна від 31.08.2010 №137.

Але відповідач не прийняв до уваги ці документи, з посиланням на те, що неможливо провести зустрічну звірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Янгагро» з його контрагентами, що спричинило визнання правочину між позивачем та цим контрагентом нікчемним з посиланням на статтю 228 Цивільного кодексу України.

Наявність у позивача відповідних первинних документів як підстав для бухгалтерського обліку господарських операцій, якими зафіксовані факти їх здійснення, відповідно до частини першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є необхідною умовою для формування податкового кредиту.

Колегія суддів також бере до уваги доводи податкового органу про неможливість проведення звірки податковим органом контрагента позивача з його контрагентами, з огляду на те, що зафіксований актом податкової інспекції факт неможливості проведення звірки посвідчує виключно цю обставину і жодним чином не впливає на склад податкового правопорушення в розумінні статті 109 Податкового кодексу України не приймається, як підстава правомірності нарахування податкового зобов`язання, оскільки висновок податкового органу щодо нікчемності правочину є неприйнятним з огляду на те, що він знаходиться за межами компетенції податкового органу, можливість визнання якого встановлена в силу закону в судовому порядку, а не актом перевірки контролюючого органу.

Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Колегія суддів зазначає, що посилання податкового органу на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.04.2016 по справі № 490/3004/16-к, яким закрито кримінальне провадження за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України, як створення суб`єкта підприємницької діяльності з метою прикриття підприємницької діяльності ТОВ «Янгагро», як підставу правомірності нарахування податкових зобов`язань не приймається колегією суддів, оскільки ця ухвала від 04.04.2016 не існувала станом на момент перевірки та прийняття податкового повідомлення-рішення, не досліджувалась відповідачем та не була підставою для донарахування податкових зобов`язань. Разом з тим, згідно положень ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно положень ч.6 ст. 78 КАС України, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов`язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Разом з тим, у зазначеній ухвалі Центрального районного суду м. Миколаєва від 04.04.2016 по справі № 490/3004/16-к жодних висновків щодо вчинення обвинуваченим правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 205 КК України судом зроблено не було, фактично були викладені лише висновки досудового розслідування, які не носять преюдиційного характеру та не є належним та допустимим доказом в розумінні КАС України.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з того, що судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, в апеляційних скаргах не зазначено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову ФОП ОСОБА_1 , оскільки відповідач не довів суду, що позивач допустив порушення норм Закону України «Про податок на додану вартість» та протиправно сформував податковий кредит на підставі податкової накладної та товарної накладної від 31.08.2010 р.

Враховуючи викладені обставини та з огляду на наведені положення законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 292, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від28 травня 2019 року по справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Інгульському районі м. Миколаєва Головного управляння ДФС у Миколаївській області (правонаступник - Головне управління ДФС у Миколаївській області) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 25.06.2012 № - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: О.О. Димерлій

Суддя: О.В. Єщенко