Справа № 826/11676/17
Суддя: Вівдиченко Тетяна Романівна
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Судді-доповідача Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Собківа Я.М. Борейка Д.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

- визнати протиправними дії відповідача в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А . та його бездіяльність з неприпинення зловживань посадових осіб відповідача, які брали участь у розгляді звернень ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - зокрема, порушення Клімкіним П.А. вимог частини четвертої статті 7 частин першої та третьої статті 15, абзаців 2, 5, 6, 7 та 8 частини першої статті 19, частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян», частини першої статті 22, пунктів 1) та 2) частини першої статті 60 Закону України «Про запобігання корупції», пунктів 1) та 13) частини першої статті 7, пунктів 1), 2), 3), 6), 7), а), 9) частини першої статті 8, частин четвертої та восьмої статті 44 Закону України «Про державну службу», пункту 157 Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1242 «Про затвердження типової інструкції з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих органах виконавчої влади» та бездіяльність відповідача в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна П. А. з невжиття заходів для припинення порушення своїми підлеглими ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 вимог частин першої та третьої статті 15, абзаців 2, 5, 6, 7 та 8 частини першої статті 19, частини першої статті 20 Закону України «Про звернення громадян», частини першої статті 22, частин першої та третьої статті 44, пунктів 1) та 2) частини першої статті 60 Закону України «Про запобігання корупції», вимог пунктів 1) та 13) частини першої статті 7, пунктів 1), 2), 3), 6), 7), 8), 9) частини першої статті 8, частин четвертої та восьмої статті 44, пунктів 2), 3), 4), 5) частини другої 2 статті 63 Закону України «Про державну службу» і зобов`язати відповідача (відповідно до пункту 4) частини першої статті 15 та пункту 4) частини другої статті 245 КАС України) в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А . , як суб`єкта призначення посадових осіб державної служби України ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , ініціювати стосовно них, згідно вимог частини першої статті 68 Закону України «Про державну службу», дисциплінарні провадження за систематичне (неодноразове) вчинення дисциплінарних проступків (а саме: перевищення - службових повноважень і невиконання та неналежне виконання актів органів державної влади), а як суб`єкта-ініціатора подань про призначення посадових осіб державної служби України ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - проінформувати про факти порушення ними законодавства України Національне агентство з питань державної служби України та Кабінет Міністрів України;

- відповідно до пункту 4 частини першої статті 5, пункту 4) частини другої статті 245 КАС України та частини третьої статті 15 Закону України «Про звернення громадян» зобов`язати відповідача в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А. у встановлений статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» місячний строк з часу винесення судом рішення по цій справі особисто надати ОСОБА_1 , згідно з вимогами пункту 13) частини першої статті 7 Закону України «Про державну службу», письмову відповідь по суті з інформацією про проходження нею державної служби, тобто, про результати планової щорічної оцінки її роботи на посаді другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України в США у 2015 року та розгляду питання закріплення її на посаді першого секретаря, посадові обов`язки за якою вона результативно виконувала понад два роки.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича щодо неналежного та несвоєчасного розгляду звернення ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року, яке отримано відповідачем 10 лютого 2017 року. Зобов`язано Міністерство закордонних справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року з урахуванням висновків даного рішення та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду. В іншій частині адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду в частині, позивач - ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати частково рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог у відповідній частині та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт посилається на те, що протиправність дій відповідача виразилася у направленні для розгляду її скарг до посадових осіб, чия бездіяльність оскаржувалася. Також, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, встановивши численні порушення законодавства України стосовно особи позивача, не скористався можливістю отримання від відповідача доказів та безпідставно відмовив зобов`язати відповідача провести службове розслідування стосовно протиправних дій відповідних осіб, які брали участь у розгляді її звернень та задовольнити клопотання позивача про винесення та направлення до МЗС України окремої ухвали з цього проводу.

Також, не погодившись з рішенням суду, відповідач - Міністерство закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов залишити без розгляду, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин справи. Зокрема, апелянт вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги доводи відповідача про те, що на момент звернення до суду з позовом від 15.09.2017 року ОСОБА_1 було пропущено строк позовної давності.

07 червня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, яким підтримує позицію суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог.

11 червня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшло клопотання про задоволення клопотань щодо окремої ухвали та витребування документів.

01 липня 2019 року від ОСОБА_1 до Шостого апеляційного адміністративного суду надійшло заперечення на клопотання відповідача.

13 червня 2019 року та 18 липня 2019 року до Шостого апеляційного адміністративного суду від Міністерства закордонних справ України надійшли клопотання про приєднання до матеріалів справи таблиці з хронологічною інформацією щодо кількості адміністративних справ за позовами ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 є державним службовцем - штатним працівником дипломатичної служби України і перебуває з відповідачем у трудових відносинах.

У зв`язку з виникненням спірних правовідносин, які позивач мала намір вирішити в позасудовому або в досудовому порядку, вона неодноразово зверталась до Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна П .А.

Деякі зі спірних питань було врегульовано в судовому порядку на користь позивача та дії і бездіяльність відповідача визнано протиправними.

Однак, відповідач рішення суду, як і інші зобов`язання стосовно позивача, не виконав.

Тому, позивач, відповідно до Закону України «Про звернення громадян», продовжувала звертатися до відповідача щодо організації проведення зустрічі з нею з метою вирішення усіх проблемних питань, що накопичилися за весь час - заяви від 07 лютого 2017 року, 16 червня 2017 року, 21 липня 2017 року. Відповідач, на думку позивача, продовжував відмовляти та ігнорувати розгляд та вирішення питань, що містилися у зверненнях позивача.

Позивачу, на її звернення надходили листи, в яких відсутня відповідь по суті та такі відповіді надіслано відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про звернення громадян», а саме: - звернення позивача направлялися на розгляд саме тим посадовим особам, дії та бездіяльність і рішення яких оскаржувалися у поданих зверненнях; - посадовою особою органу державної влади, отримавши рішення, ухвалені за результати розгляду справ позивача не виконано обов`язку щодо їх реалізації та не вчасного і об`єктивного розгляду заяв позивача; - відповідь, замість визначених в Законі осіб, надавалась іншими особами з перевищенням ними службових повноважень; - керівником органу державної влади, в межах наданих повноважень, не виконано обов`язки щодо об`єктивної, всебічної і вчасної перевірки заяв позивача; - не вирішено питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення; - систематично порушено вимоги Закону України «Про звернення громадян» щодо строків розгляду звернень.

Вказаними діями створювалися перешкоди для здійснення її законних інтересів обмежено практичну реалізацію наданих позивачу прав.

Вважаючи бездіяльність відповідача та його підлеглих протиправною, позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 40 Конституції України передбачено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Зазначена норма кореспондується із ст. 34 Конституції України, якою передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Основні засади утворення та організації діяльності органів виконавчої влади врегульовано Законом України «Про центральні органи виконавчої влади».

В силу статті 3 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади у своїй діяльності керуються Конституцією України, цим та іншими законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства України. Організація, повноваження і порядок діяльності міністерств, інших центральних органів виконавчої влади визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України. Положення про міністерства, інші центральні органи виконавчої влади затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно статті 6 Закону України «Про центральні органі виконавчої влади», Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» Міністр як член Кабінету Міністрів України здійснює повноваження, визначені Законом України "Про Кабінет Міністрів України", в тому числі, щодо спрямування та координації діяльності центральних органів виконавчої влади.

На виконання вказаних вимог Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», Кабінетом Міністрів України 30 березня 2016 року прийнято постанову № 281, якою затверджено Положення про Міністерство закордонних справ України, затвердженого постановою від (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 вказаного Положення, Міністерство закордонних справ України (МЗС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

МЗС є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері зовнішніх зносин.

Пунктом 3 Положення визначено основні завдання МЗС.

Згідно пункту 10 Положення, МЗС очолює Міністр, який призначається на посаду за поданням Президента України та звільняється з посади за поданням Президента України чи Прем`єр-міністра України за згодою Президента України Верховною Радою України.

Відповідно до пункту 11 Положення, Міністр, зокрема: 11) визначає обов`язки першого заступника, заступників Міністра, розподіл повноважень Міністра між першим заступником та заступниками Міністра, які вони здійснюють у разі його відсутності; 25) порушує в установленому порядку питання щодо заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності першого заступника, заступників Міністра та державного секретаря МЗС; 26) скликає та проводить наради з питань, що належать до його компетенції; 27) підписує накази МЗС; 28) здійснює інші повноваження, визначені законом.

В силу пунктів 11-1 Положення, державний секретар МЗС є вищою посадовою особою з числа державних службовців МЗС. Державний секретар підзвітний і підконтрольний Міністрові.

Державний секретар МЗС здійснює повноваження керівника державної служби стосовно посадових осіб дипломатичної служби.

Державний секретар МЗС призначається на посаду Кабінетом Міністрів України за поданням Комісії з питань вищого корпусу державної служби строком на п`ять років з правом повторного призначення.

Згідно пункту 11-2 Положення, завданнями державного секретаря МЗС є зокрема: 3) організовує та контролює виконання апаратом МЗС Конституції та законів України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, наказів МЗС та доручень Міністра, його першого заступника та заступників, звітує про їх виконання; 5) забезпечує реалізацію державної політики стосовно державної таємниці, контроль за її збереженням в апараті МЗС; 14) у межах повноважень, передбачених законом, дає обов`язкові для виконання працівниками дипломатичної служби та іншими працівниками МЗС доручення; 15) видає з питань, що належать до його компетенції, накази організаційно-розпорядчого характеру та контролює їх виконання;

Також, пунктами 12, 14 та 15 Положення передбачено, що Міністр має першого заступника, заступників Міністра, які призначаються на посаду та звільняються з посади Кабінетом Міністрів України за поданням Прем`єр-міністра України відповідно до пропозицій Міністра.

Відповідно до вимог підпункту 86 пункту 4 Положення, Міністерство закордонних справ України відповідно до покладених на нього завдань здійснює розгляд звернень громадян з питань, пов`язаних з діяльністю МЗС, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, а також стосовно актів, які ним видаються.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації визначає Закон України «Про інформацію» від 2 жовтня 1992 року N 2657-XII.

В силу статті 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізації права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Закон України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР (далі - Закон) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно зі статтею 4 Закону, до рішень, дій (бездіяльності), які можуть бути оскаржені, належать такі у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод; незаконно покладено на громадянина які-небудь обов`язки або його незаконно притягнуто до відповідальності.

Відповідно до статті 5 Закону, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

В силу ст. 7 Закону №396/96-ВР, звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями.

Забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються.

Не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, а також ті звернення, терміни розгляду яких передбачено статтею 17 цього Закону, та звернення осіб, визнаних судом недієздатними.

Рішення про припинення розгляду такого звернення приймає керівник органу, про що повідомляється особі, яка подала звернення (стаття 8 Закону).

Приписи ст. 15 Закону №396/96-ВР визначають, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Статтею 19 Закону передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необгрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Відповідно до статті 20 Закону, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Також, статтею 22 Закону визначено, що керівники та інші посадові особи органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян зобов`язані проводити особистий прийом громадян.

Прийом проводиться регулярно у встановлені дні та години, у зручний для громадян час, за місцем їх роботи і проживання. Графіки прийому доводяться до відома громадян.

Порядок прийому громадян в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, об`єднаннях громадян визначається їх керівниками.

Усі звернення громадян на особистому прийомі реєструються. Якщо вирішити порушені в усному зверненні питання безпосередньо на особистому прийомі неможливо, воно розглядається у тому ж порядку, що й письмове звернення. Про результати розгляду громадянину повідомляється письмово або усно, за бажанням громадянина.

Механізм (порядок) опрацювання у МЗС України звернень громадян регулюється Інструкцією з діловодства в Міністерстві закордонних справ України, його представництва на території України та закордонних дипломатичних установах України (далі - Інструкція), яку затверджено наказом МЗС України від 11 липня 2005 року № 108.

Згідно розділу 3.2. «Попередній розгляд і розподіл кореспонденції» згаданої Інструкції, запроваджено механізм (порядок) попередній розгляд і розподіл кореспонденції, який здійснюється відділом попереднього розгляду документів та організації роботи зі зверненнями громадян Департаменту генерального секретаріату МЗС України (пункт 3.2.1. згаданої Інструкції) і в рамках якого звернення громадян подаються на розгляд керівників департаментів та інших структурних підрозділів Міністерства закордонних справ України (пункт 3.2.5. згаданої Інструкції).

Відповідно до пункту 6.2. глави 6 «Порядок роботи зі зверненнями громадян» згаданої Інструкції, усі листи, пропозиції, заяви і скарги, що надійшли до МЗС, приймаються, розкриваються у Департаменті генерального секретаріату та реєструються централізовано в день їх надходження відділом.

Розподіл звернень громадян між структурними підрозділами відомства здійснюється Департаментом (з 2014 року - Управлінням) генерального секретаріату, обумовлено Положенням про Управління генерального секретаріату Міністерства закордонних справ України (далі - Положення), затвердженим наказом МЗС України від 05травня 2014 року № 176.

Відповідно до частин 9 та 11 пункту 6 згаданого Положення, Управління генерального секретаріату, відповідно до покладених на нього завдань, проводить попередній розгляд та розподіл на виконання вхідної кореспонденції, передачу її керівництву Міністерства та до структурних підрозділів МЗС України (окрім тих, що мають гриф обмеження доступу).

З наведеного слідує, що відповідач, як керівник, має право та обов`язок здійснювати розгляд звернень громадян з правом передоручення в порядку підлеглості.

За таких обставин, доводи апелянта - ОСОБА_1 про те, що Міністр закордонних справ України Клімкін П.А. не мав жодних підстав для передачі розгляду іншим особам її звернень є помилковими.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 вересня 2016 року у справі № 826/5097/16 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Міністерства закордонних справ України щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу. Суд вийшов за межі позовних вимог та зобов`язав Міністерство закордонних справ України вирішити питання щодо присвоєння ОСОБА_1 чергового дипломатичного рангу другого секретаря першого класу. Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог (Т. 1а.с. - 94-96).

Вказане рішення суду набрало законної сили та в апеляційному чи касаційному порядку не оскаржувалось, що не заперечується сторонами.

Також, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року, у справі № 826/5863/17, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії відмовлено.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 вересня 2016 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства закордонних справ України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії - задоволено частково. Визнано протиправними дії Міністерства закордонних справ України щодо передчасного відкликання позивача з посади другого секретаря на посаді першого секретаря Посольства України США. Скасовано наказ Міністерства закордонних справ України від 25 лютого 2016 року № 377-ос про відкликання ОСОБА_1 , другого секретаря на посаді першого секретаря посольства України в США, у зв`язку із закінченням довготермінового відрядження. В іншій частині позовних вимог відмовлено ( Том.1 а.с. - 97-100).

07 лютого 2017 року позивач, із урахуванням наявного рішення суду, звернулась до Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича із заявою в якій поінформувала, з огляду на продовження чинності наказу Посольства України в США від 26 лютого 2016 року № 11 «Про завершення закордонного відрядження ОСОБА_1 », про свою готовність провести зустріч з державним секретарем Міністерства Заяцем А.І. з питань визначення строків повернення її на робоче місце до Посольства України в США, виплати належного грошового забезпечення за період з 07 березня 2016 року по час звернення, які нею понесено внаслідок протиправного видання МЗС України наказу від 25 лютого 2016 року № 377-ос «Про відкликання ОСОБА_1 ». Водночас, висловила прохання про надання на її поштову адресу відповіді на заяву із зазначенням місця та часу зустрічі у письмовому вигляді з дотриманням строків та вимог, встановлених статтями 15, 18-20 Закону України «Про звернення громадян» (Том 1, а.с. - 101).

Дану заяву отримано відповідачем 10 лютого 2017 року (Том 1, а.с. - 102).

Також, 16 червня 2017 року ОСОБА_1 подано заяву, яку отримано відповідачем 19 червня 2017 року, в якій вона висловлює прохання про доручення відшкодувати їй не відшкодовані витрати понесені нею у 2016 році на придбання квитка для перельоту її та членів її родини за маршрутом Вашингтон-Київ, оригінал квитка було передано до бухгалтерії МЗС України під час особистої зустрічі 30 березня 2016 року.

У цьому ж листі позивач нагадала про свою готовність провести зустріч з державним секретарем МЗС України (Том 1, а.с. - 103-104).

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 21 липня 2017 року позивачем на додаток до службової записки від 29 лютого 2016 року та надісланих звернень від 04, 07, 11, 25, 30 березня 2016 року, 01, 29 квітня 2016 року, 06, 19 та 30 травня 2016 року, 23 червня 2016 року, 01 вересня 2016 року, 23 листопада 2016 року, 07 лютого 2017 року та 16 червня 2017 року, звернулась із заявою до відповідача, яку ним отримано 24 липня 2017 року, в якій просила вжити позитивних заходів для припинення стосовно неї відкритих дискримінаційних заходів, дій та системних порушень чинного законодавства та надати відповіді на її звернення, не направляти її звернення на розгляд тим особам, дії та рішення яких оскаржуються, надати результати планової щорічної оцінки роботи на посаді другого секретаря по посаді першого секретаря Посольства України в США за результатами 2015 року і вирішити питання щодо прирівняння її на посаді першого секретаря, посадові обов`язки за якою позивач результативно виконувала понад два роки, виконати винесені судами рішення, виплатити наявну заборгованість, та надати доступ до дійсного робочого місця, вирішити спірні питання ( Том 1, а.с. - 105-106).

10 березня 2017 року Міністерством закордонних справ України підготовлено лист № 201/19-091-1050 за підписом директора Департаменту менеджменту персоналу ОСОБА_12 , який направлено на адресу позивача 16 березня 2017 року, та зазначено про те, що, у зв`язку із заявою позивача від 07 лютого 2017 року, вважали б за доцільне повернутися до розгляду порушеного у зазначеному зверненні питання після прийняття Вищим адміністративним судом України рішення за результатами розгляду касаційної скарги МЗС України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року, оскільки ухвалою суду від 24 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження (Том 1, а.с. - 107-108).

Також, матеріали справи свідчать, що 19 липня 2017 року Міністерством закордонних справ України скеровано на адресу позивача лист № 201/19-091-2373, за підписом Державного секретаря Заяць А., в якому зазначено про те, що 04 березня 2016 року позивачу були передані придбані Посольством України в США авіаквитки для повернення позивача та членів її сім`ї до України, у зв`язку із завершенням довготермінового відрядження. Однак, позивач повернула зазначені авіаквитки із власноручною приміткою про відмову ними скористатися. А тому, відшкодування коштів, витрачених позивачем на авіаквитки, є неможливим. Водночас зауважено, що до розгляду порушеного у зверненні питання було б доцільно повернутися після прийняття рішення Вищим адміністративним судом України (Том 1, а.с. - 109-111).

У листі № 201/19-091-3089 від 31 серпня 2017 року, за підписом Директора Департаменту менеджменту персоналу МЗС України Ярмілко Ю. ( направлено на адресу позивача 04 вересня 2017 року) зазначено про те, що, у зв`язку із надходженням до МЗС України чергової заяви, повідомлено, що відповіді на порушені питання неодноразово надавались Міністерством письмово із дотриманням вимог Закону України «Про звернення громадян» (Том 1, а.с. - 112-113).

Відповідно до наказу Міністерства закордонних справ України № 564 від 20 грудня 2017 року «Про тимчасовий розподіл обов`язків з координації та контролю діяльності структурних підрозділів апарату МЗС, Дипломатичної академії при МЗС, ДП «ГУКОБ» та редакції журналу «Зовнішні справи», Департамент менеджменту персоналу підпорядкований Державному секретарю Заяцю А.І. ( Том 2, а.с. - 62-64).

Разом з цим, як було зазначено позивачем, вищевказаний наказ видано аж 20 грудня 2017 року, в той час, як із заявою про визначення строків повернення ОСОБА_1 на робоче місце до Посольства України в США позивач звернулася до відповідача 07 лютого 2017 року, тобто, після звернення особи.

Як зазначалося, відповідно до ст. 15 Закону України "Про звернення громадян", органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Апелянт - Міністерство закордонних справ України зазначає про те, що дане звернення позивача не повинно було перебувати на розгляді Міністра закордонних справ України Клімкіна П . А. , оскільки прийом здійснювати міг Державний секретар МЗС (як і, власне, просить позивач) або інша посадова особа Міністерства закордонних справ України.

Колегія суддів вважає такі доводи апелянта - відповідача необґрунтованими, оскільки заява від 07 лютого 2017 року адресована саме Міністру закордонних справ України Клімкіну П.А .

Відповідачем не надано доказів розгляду даної заяви особисто або доказів передоручення (резолюції) розгляду заяви ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року, в порядку підлеглості директору Департаменту менеджменту персоналу Ярмілку Ю. А.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, надання відповіді на звернення позивача від 07 лютого 2017 року носило формальний характер, оскільки лист відповідача від 10 березня 2017 року № 201/19-091-1050 не ґрунтуються на ретельному дослідженні обставин і питань, які порушує заявник у своєму зверненні, не містить відповідей з належним обґрунтуванням на всі постановлені у зверненні питання, а саме: щодо місця та часу зустрічі державного секретаря з позивачем з питань визначення строків її повернення на її робоче місце до Посольства України в США, зважаючи на набрання постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року законної сили та відсутності рішення касаційної інстанції про зупинення його виконання та необхідності виплати позивачу належного їй грошового забезпечення за період з 07 березня 2016 року по час звернення з відповідною заявою.

При цьому, посилання відповідача на те, що звернення позивача від 07 лютого 2017 року є повторним, на яке неодноразово надавалась обґрунтована відповідь, оскільки повторними є звернення від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, є безпідставним.

Як вірно вказано судом першої інстанції, вперше позивач звернулась до відповідача з питань виконання рішення суду - постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року та здійснення, у зв`язку з цим, державним секретарем Міністерства особистого прийому позивача.

Колегією суддів встановлено, що постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2018 року по справі № 826/5863/16 - відмовлено у задоволенні клопотання про закриття касаційного провадження у справі № 826/5863/16. Касаційну скаргу Міністерства закордонних справ України залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року у справі № 826/5863/16 залишено без змін.

Станом на час апеляційного розгляду справи, постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 18 січня 2017 року у справі № 826/5863/16 відповідачем не виконана.

Матеріали справи свідчать, що Міністерством закордонних справ України неодноразово наголошувалось позивачу на необхідності прибуття до Департаменту менеджменту персоналу Міністерства з підстав виконання вимог щодо повернення паспортів та здійснення розрахунку, зокрема, лист від 11.05.2016 року №201/19-091-1682, від 23.07.2016 року №201/19-091-3152 від 26.04.2016 р. №201/19-091-1539, від 29.07.2016 року № 201/19-091-3152, однак, питання щодо виконання вищевказаного судового рішення відповідачем не вирішувалося.

Також, з аналізу звернень позивача від 16 червня 2017 року та 21 липня 2017 року вбачається, що вони є повторними, їх розглянуто відповідачем по суті раніше з наданням обґрунтованої відповіді, а тому вони не підлягали розгляду.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність протиправної бездіяльності відповідача, яка проявилась у формальному та несвоєчасному розгляді звернення позивача від 07 лютого 2017 року.

Обов`язковість судових рішень гарантується статтею 124 Конституції України. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Найважливішим результатом здійснення правосуддя адміністративними судами є ухвалення судового рішення.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права і згідно з конституційними засадами та принципами адміністративного судочинства є обов`язковим до виконання на всій території України.

Згідно частини другої статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13)

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Також, Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду у постанові від 25 жовтня 2018 року по справі №580/2414/15-а зазначено, що: «…адміністративні суди при розгляді та вирішенні спорів повинні вживати всіх заходів для ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, за захистом яких вони звернулись до суду. Ефективним захист буде лише тоді, коли в повній мірі будуть відновлені порушені права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин».

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

В справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Суд вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Poland № 30210/96).

У пункті 227 рішення у справі «Кудла проти Польщі» Суд вказав, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні доступність засобу юридичного захисту, здатного забезпечувати втілення в життя змісту конвенційних прав і свобод, незалежно від того, у якій формі вони закріплені в національному правовому порядку. Отже, дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції. Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача (рішення у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), пункт 95 та рішення у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, пункт 157)».

Аналогічного висновку дійшов Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у своїй постанові від 31.01.2019 року у справі №826/14200/17.

Як вище зазначалось, в силу ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Як вбачається з постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 07.02.2019 року у справі №640/6550/15-а: «…Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв`язку з прийняттям рішення чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб`єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.

Таким чином, підставами для визнання протиправними дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі».

З урахуванням вказаних норм КАС України та висновків Верховного Суду, колегія суддів дійшла висновку, що захист прав позивача шляхом зобов`язання відповідача вчинити дії, а саме: розглянути по суті звернення позивача від 07 лютого 2017 року з наданням обґрунтованої відповіді, є тим захистом, який спрямований на відновлення порушеного права позивача та відповідає як Законам України так і нормами КАС України.

Також, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не було доведено правомірність своїх дій під час розгляду звернення позивача від 07 лютого 2017 року, з урахуванням вимог, встановлених ч. 2 ст. 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України.

Враховуючи вищевказане, на думку колегії суддів, достатнім способом захисту прав позивача буде саме визнання протиправною бездіяльність Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А. щодо неналежного та несвоєчасного розгляду звернення ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року, яке отримано відповідачем 10 лютого 2017 року та зобов`язання Міністерства закордонних справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року, надавши обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду, як установу, в трудових відносинах з якою перебуває позивач.

Разом з тим, колегією суддів встановлено, що дотримання відповідачем вимог Закону України "Про запобігання та протидію корупції" було предметом службової перевірки, яка проводилася Національним агенством України з питань державної служби, за наслідками якої порушень вимог вказаного Закону посадовими особами МЗС не встановлено.

Щодо вимог і доводів апелянта - ОСОБА_1 про порушення відповідачем її прав щодо неналежного розгляду інших її звернень, колегія суддів зазначає, що з пояснень відповідача від 13 січня 2017 року № 721/17-636-44 вбачається, що ОСОБА_1 на протязі всього часу ухиляється від будь - яких контактів з МЗС України, ігнорує численні нагадування з боку МЗС України на її адресу про необхідність здійснення відповідних розрахунків, пов`язаних із завершенням її довготермінового відрядження, відмовляється обговорювати питання подальшого проходження нею дипломатичної служби.

Крім того, доводи апелянта-позивача про те, що відповіді було надано саме тими особами, дії яких вона оскаржила та що вказані особи не мали повноважень відповідати на звернення позивача - не підтверджені належними доказами.

Стосовно доводів апелянта- ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою заяви від 24.06.2016 року, 06.05.2016 року, 19.05.2016 року, 23.06.2016 року, 01.09.2016 року, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції дано оцінку цим заявам, про що зроблено відповідний висновок.

Щодо посилання апелянта-позивача на те, що суд першої інстанції не обґрунтував відмову щодо зобов`язання відповідача ініціювати дисциплінарні провадження відносно його підлеглих, колегія суддів зазначає, що таке провадження проводиться за рішенням керівника установи у визначеному законом порядку та за наявності підстав для його проведення.

З приводу вимог апеляційної скарги та клопотаннь апелянта - ОСОБА_1 про витребування доказів та винесення окремої ухвали, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.

Так, апелянт - позивач ОСОБА_1 у тексті апеляційної скарги та клопотаннях від 11.06.2019 року та 18.07.2019 року просила задовольнити її клопотання від 18.02.2018 року, що подавалося до суду першої інстанції та витребувати ті докази, у витребуванні яких відмовлено Окружним адміністративном судом міста Києва.

Разом з цим, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази є достатніми для прийняття рішення в межах даних правовідносин, а тому відсутні підстави для задоволення даних клопотань.

Згідно приписів Кодексу адміністративного судочинства України, окрема ухвала суду - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.

Так, частинами 1-3 статті 249 КАС України встановлено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону.

У разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними.

Суд може постановити окрему ухвалу у випадку зловживання процесуальними правами, порушення процесуальних обов`язків, неналежного виконання професійних обов`язків (в тому числі якщо підписана адвокатом чи прокурором позовна заява містить суттєві недоліки) або іншого порушення законодавства адвокатом або прокурором. Окрема ухвала щодо прокурора або адвоката надсилається органу, до повноважень якого належить притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора або адвоката відповідно.

Таким чином, з наведеного слідує, що винесення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

А тому, і безпідставними є доводи апелянта- ОСОБА_1 щодо протиправної відмови судом першої інстанції у винесенні окремої ухвали.

Окрема ухвала є формою реагування суду на порушення норм права, причини та умови, що спричинили ці порушення, з метою їх усунення та запобігання таким порушенням у майбутньому та може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено певне правопорушення.

Враховуючи встановлені судом обставини справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для винесення окремої ухвали.

Також, колегією суддів не встановлено обставин порушення відповідачем чи підлеглими йому посадовими особами вимог Закону України «Про запобігання корупції» та Закону України «Про державну службу», які могли б бути підставами для проведення стосовно них службової перевірки та притягнення до дисциплінарної відповідальності.

У зв`язку із чим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними дії відповідача в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А. та його бездіяльність з неприпинення зловживань посадових осіб відповідача, які брали участь у розгляді звернень позивача - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - та невжиття заходів для припиненя ними порушень вимог Законодавства України.

Матеріали справи не містять жодних доказів щодо протиправності дій вказаних посадових осіб відповідача, як і посилань на конкретні випадки вчинення вказаними особами дій чи бездіяльності.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про те, що порушень чинного законодавства при розгляді звернень позивача, вищевказаними особами, в даному випадку, допущено не було.

Щодо доводів апелянта - Міністерства закордонних справ України про залишення позову без розгляду, колегія суддів зазначає, що даний спір не стосується проходження публічної служби. Позивачем оскаржуються дії та бездіяльність відповідача при розгляді її звернень та надання відповіді на них.

При цьому, як свідчать матеріали справи, порушення прав позивача є триваючим, звернення позивача від 07.02.2017 року, а станом на час розгляду справи в суді першої інстанції не вирішено по суті, а тому продовжується порушення прав позивача.

Враховуючи вказане, колегія суддів зазначає, що позивачем не пропущено шестимісячний строк звернення до суду, а тому, доводи відповідача про залишення позову без розгляду є безпідставними.

Також, з матеріалів справи вбачається та зазначено самим відповідачем, судом першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду, дану ухвалу суду відповідач не оскаржував.

У пункті 40 справи "Пономарьов проти України" (№ 3236/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що "право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції , має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

З приводу посилання апелянта - Міністерства закордонних справ України на те, що судом першої інстанції необхідно було здійснити заміну відповідача, оскільки в рішенні суду зобов`язано саме Міністерство закордонних справ України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07 лютого 2017 року, з урахуванням висновків даного рішення та надати обґрунтовану відповідь за результатами її розгляду, а не Міністерство закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна П.А., колегія суддів зазначає, що вчинення відповідних дій на виконання рішення суду покладено на установу в якій працює позивач, що жодним чином не суперечить чинному законодавству.

Доводи апелянта-відповідача про те, що особистий прийом громадян керівництвом МЗС України здійснюється за попереднім записом, колегія суддів вважає вірними.

Щодо доводів апелянта - Міністерства закордонних справ України стосовно об`єднання справ в одне провадження, колегія суддів зазначає про те, що у особи є право на звернення до суду з декількома позовами, а суд, за наявності на те підстав, визначених статтею 172 КАС України, може об`єднати чи роз`єднати позовні вимоги для їх розгляду в передбачений законом строк.

Решта доводів та заперечень апелянтів - висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України).

При цьому, доводи апеляційних скарг зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 242 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 250,315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Міністерства закордонних справ України в особі Міністра закордонних справ України Клімкіна Павла Анатолійовича залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-329 КАС України.

Суддя-доповідач Судді Вівдиченко Т.Р. Костюк Л.О. Собків Я.М.
Повний текст постанови виготовлено 23.07.2019 року.