Справа № 640/6042/19
Суддя: Пащенко К.С.
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 липня 2019 року № 640/6042/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Пащенка К.С., за участю секретаря судового засідання Легейди Я.А., розглянувши у спрощеному (письмовому) провадженні без проведення судового засідання та виклику учасників справи адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) (далі - позивач або ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (адреса: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16, ідентифікаційний код - 42098368) (надалі - відповідач або ГУ ПФУ в м. Києві), у якому просить суд:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

- зобов`язати ГУ ПФУ в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 24.01.2019.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2019 (суддя Пащенко К.С.) відкрито провадження у даній справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні); встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали для подання відзиву на позов та всіх доказів на його підтвердження, які наявні у відповідача; витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві належним чином засвідчені у копії матеріалів пенсійної справи ОСОБА_1

07.06.2019 через канцелярію до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог.

Крім того, на виконання вимог ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2019 у справі № 640/6042/19 відповідачем подано до суду засвідчені матеріали пенсійної справи ОСОБА_1

20.06.2019 до Окружного адміністративного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив щодо позовної заяви.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

15.01.2019 ОСОБА_1 звернувся до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою та іншими визначеними законодавством документами для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Листом Головного управління Пенсійного фонду України від 08.02.2019 № 26416/03 позивачу повідомлено про відмову в призначенні пенсії за вислугою років відповідно до ст. 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», в зв`язку з відсутністю необхідного стажу роботи на посаді водія міського пасажирського транспорту.

Вважаючи відмову відповідача в призначенні пенсії на пільгових умовах протиправною, позивач звернувся до адміністративного суду із відповідною позовною заявою.

Вирішуючи спір по суті, суд наголошує на такому.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV), Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі по тексту - Закон України від 05 листопада 1991 року № 1788-ХІІ), Порядком застосування Списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників під час обчислення стажу роботи, що дає право на пенсію на пільгових умовах, затвердженим наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 18 листопада 2005 року № 383 (далі по тексту - Порядок № 383), Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі по тексту - Порядок № 637), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»», затвердженого постановою правління Пенсійний фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі по тексту - Порядок № 22-1).

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Підпунктами 4, 23 частини 1 Європейської соціальної хартії від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої) № 137-V 14 вересня 2006 року, визначено, що всі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей та кожна особа похилого віку має право на соціальний захист.

Згідно з абзацом 1 п. 2 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV визначені підстави, наявність яких дає громадянам право на пенсію за віком на пільгових умовах, а саме на пільгових умовах пенсія за віком призначається: працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Відповідно до абзаців 1, 2 п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону № 1058-IV передбачені підстави, наявність яких дає громадянам право на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема, водіям міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців.

До зазначеного вище, ч. 5 ст. 114 Закону № 1058-IV встановлено, що у разі призначення пенсій на пільгових умовах відповідно до частин другої і третьої цієї статті проводиться взаємне зарахування періодів роботи, передбачених цією статтею, за умови що роботи, які зараховуються, дають право на пенсію на аналогічних або більш пільгових умовах. Таким чином, ч. 5 ст. 114 Закону № 1058-IV встановлена можливість зарахування періодів роботи, а саме робіт за списком № 2 та роботи за професією водія міського пасажирського транспорту (автобусу), оскільки роботи, які зараховуються, дають право на пенсію на аналогічних пільгових умовах.

Наведене в сукупності свідчить, що правовими підставами для виникнення в особи права на пенсійне забезпечення на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону № 1058-IV є: досягнення пенсійного віку чоловікам після 55 років; наявність страхового стажу роботи для чоловіків не менше 30 років; 3) наявність стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці та стажу роботи водія міського пасажирського транспорту (автобусу) разом не менше 12 років 6 місяців.

При цьому, основним документом, який підтверджує наявність в особи відповідного стажу роботи, є трудова книжка, а за відсутності записів в ній - уточнюючі первинні документи.

Судом встановлено, що із заявою від 15.01.2019 позивач звернувся про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до Закону № 1058-IV, що відповідає нормі ч. 2 ст. 44 Закону № 1058-IV, згідно якої заява про призначення пенсії за віком може бути подана застрахованою особою не раніше ніж за місяць до досягнення пенсійного віку.

Згідно паспорта, позивачу 23.01.2019 виповнилося повних 56 років, відтак позивач досяг пенсійного віку, коли його заява про призначення пенсії разом з іншими документами знаходилася на розгляді у відповідача.

Обставини наявності у позивача необхідного в розумінні Закону № 1058-IV страхового стажу, що є достатнім для призначення пенсії у 56 років, підтверджується записами трудової книжки позивача, як основного документа, який підтверджує загальний страховий стаж більше ніж 39 років.

Як видно із матеріалів справи, загальний страховий стаж роботи позивача складає 39 років 04 місяців 06 днів, що не заперечується та визнається відповідачем у листі Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 08.02.2019 № 26416/03.

Згідно ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відтак, суд дійшов висновку, що у справі містяться належні докази, що підтверджують обставини наявності у позивача необхідного, в розумінні Закону № 1058-IV, загального страхового стажу (39 років 04 місяців 06 днів), що є достатнім для призначення пенсії у 56 років.

Судом встановлені обставини наявності у позивача стажу роботи з шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 та стажу роботи водія міського пасажирського транспорту (автобусу), які, згідно ч. 5 ст. 114 Закону № 1058-IV, зараховуються, та разом становлять не менше 12 років 6 місяців.

Так, стаж роботи позивача з шкідливими і важкими умовами праці протягом періоду роботи з 17.04.1986 по 05.12.1990 за професією електрозварника, електрогазозварника Дніпровської водопровідної станції Виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства складає 04 роки 07 місяців 18 днів, що підтверджено записами трудової книжки №№ 3-7.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Зазначеній нормі відповідає п. 1 постанови КМ України від 12.08.1993 № 637 «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній», яким визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Судом установлено, що правонаступником Дніпровської водопровідної станції Виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства є ПАТ «КИЇВВОДОКАНАЛ», що підтверджується змістом виданої ним довідки від 27.12.2017 № 283.

Відповідно до п. 20 постанови КМ України від 12.08.1993 № 637, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5).

З метою призначення пенсії позивачем також надавалася відповідачу уточнююча довідка від 27.12.2017 за № 283, що підтверджується матеріалами пенсійної справи ОСОБА_1 . У вказаній довідці зазначені періоди роботи позивача, що зараховуються до пільгового стажу; посади; характер виконуваної роботи; розділи, підрозділи, пункти, найменування списку, його номери, до якого включаються періоди роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. Зазначена довідка підписана належними посадовими особами підприємства-правонаступника, підписи засвідчені печаткою. Тому, суд дійшов висновку, що уточнююча довідка є такою, що відповідає вимогам законодавства та є належним доказом, що підтверджує пільговий стаж роботи позивача з 17.04.1986 по 05.12.1990.

Судом також встановлено, що у період з 10.12.1990 по 12.04.1993 позивач протягом повного робочого дня працював на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 за професією електрозварника в Підрядному спеціалізованому Ремонтно-будівельному управлінні № 1, яке входило до складу Виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства Київської міської ради народних депутатів, що підтверджується записами трудової книжки №№ 8, 9.

За змістом Наказу Мін`юсту, Міністерства праці України, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» зазначається, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи. Отже, трудовою книжкою підтверджуються обставини, що позивач не працював за сумісництвом або протягом неповного робочого дня, що є свідченням трудової діяльності позивача протягом повного робочого дня у період з 10.12.1990 по 12.04.1993.

Окрім того, суд звертає увагу, що підтвердженням (доказом), того що позивач, у спірні періоди, працював повний робочий день є записи в його трудовій книжці, що відповідають вимогам законодавства і не потребують інших способів доведення цього факту. Докази, інші дані про роботу позивача на умовах не повного робочого дня в матеріалах пенсійної справи відсутні, а відповідачем не надано доказів, що доводили б зворотнє.

Пунктом 3 Наказу Мінпраці від 18.11.2005 № 383 «Про затвердження Порядку застосування Списків № 1 і № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» визначено, що при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21.08.92.

Отже, підставою для призначення пенсії за віком на пільгових умовах, в тому числі, є наявність професії (посади) та виробництва відповідному Списку № 2.

Відповідно до Списку № 2, затвердженого Постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 № 1173 «Про затвердження списків виробництв, цехів, професій та посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та у пільгових розмірах» у розділі ХХХII. ЗАГАЛЬНІ ПРОФЕСІЇ визначенні роботи, професії, посади, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, зокрема, «электросварщики и их подручные».

Згідно Списку № 2, затвердженого Постановою КМ СРСР від 26.01.1991 № 10 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад та показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення», якою у розділі 23200000 XXXIII. ЗАГАЛЬНІ ПРОФЕСІЇ визначенні роботи, професії, посади, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, а саме: « 620 газосварщики», « 906 электросварщики ручной сварки».

Враховуючи приведені вище норми чинного законодавства, поданими доказами підтверджується право позивача на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Відповідно до Постанови КМ України від 01.08.1992 № 442 «Про Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці» встановлений порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці. Зазначена постанова набула чинності з 21.08.1992. Відтак, при призначенні пенсії за віком на пільгових умовах для зарахування до стажу, який дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, певного 5-річного періоду роботи зі шкідливими і важкими умовами праці після 21.08.1992, відповідне право впродовж цього періоду повинне бути підтверджене за результатами атестації. Натомість пільговий стаж роботи позивача за Списком № 2 протягом 17.04.1986 - 21.08.1992 з урахуванням стажу роботи позивача водієм міського пасажирського транспорту (автобусу) протягом 02.01.1995 - 11.01.2002 при загальному страховому стажі роботи 39 років 04 місяців 06 днів є достатніми умовами для призначення позивачу пенсії за віком на пільгових умовах по досягнені 56 років, що відповідає вимогам ст. 114 Закону № 1058-IV.

Суд не погоджується з підставами для відмови у призначені позивачу пенсії, що викладені в листі відповідача від 08.02.2019 № 26416/03, в якому має місце безпідставне посилання на норму ст. 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», а пенсію за віком на пільгових умовах за ст. 114 Закону № 1058-IV відповідач помилково ототожнює з пенсією за вислугу років, що не відповідає ані нормам Закону № 1058-IV, ані Закону № 1788-XII.

До того ж, невмотивованими є доводи відповідача, викладені у відзиві на позов, про те, що позивач не звертався із окремою заявою про призначення пенсії з об`єднанням спеціального стажу окремих видів пенсії на пільгових умовах, оскільки зазначені доводи спростовуються наявністю в матеріалах пенсійної справи позивача заяви про призначення пенсії від 15.01.2019 та документів, що підтверджують період роботи останнього за Списком № 2 та періоду роботи позивача за професією водій міського пасажирського транспорту (автобусу), а обов`язок розгляду всіх поданих документів, в тому числі, документів, що підтверджують зайнятість позивача на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 та документів, згідно яких позивач працював протягом повного робочого дня за професією водій міського пасажирського транспорту (автобусу) встановлений для відповідача п. 4.7. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, яким зазначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.

Окрім того, суд не погоджується з твердженнями ГУ ПФУ в м. Києві у відзиві на позов в тій частині, що останній не безпідставно приходить до висновку, що посада позивача, на якій він працював, не підпадає під дію п. 8 ч. 2 ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач не працював водієм міського пасажирського транспорту (автобусу) зайнятим у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв. Доводи відповідача суд вважає необґрунтованими, позаяк зайнятість у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв відноситься виключно до водіїв великовагових автомобілів, а не до водіїв міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв), які для призначення пенсії за віком на пільгових умовах мають виконувати перевезення пасажирів та бути зайнятими протягом повного робочого дня.

Натомість записами трудової книжки №№ 13 - 15 підтверджені обставини, що у період з 02.01.1995 по 11.01.2002 позивач працював протягом повного робочого дня за професією водій міського пасажирського транспорту (автобусу) в Київському автотранспортному підприємстві 13028 (КАТП-13028). Зазначений період роботи за вказаною вище професією складає 07 років 00 місяців 10 днів. Обставини реорганізації КАТП-13028 підтверджуються довідкою № 3 від 09.01.2018, виданою підприємством-правонаступником Автобусним парком № 1 КП «КИЇВПАСТРАНС».

Обставини роботи за професією водій міського пасажирського транспорту (автобусу) додатково підтверджуються наказами КАТП-13028 від 07.09.1994 за № 212к, від 29.12.1994 за № 310к, від 09.01.2002 за № 7к та особовою карткою позивача (форма № Т-2), згідно якої відсутні записи щодо роботи позивача за сумісництвом, протягом неповного робочого дня, що є свідченням трудової діяльності позивача протягом повного робочого дня у вищезазначений період.

До того ж, довідкою від 30.05.2018 № 73, виданою правонаступником-Автобусним парком № 1 КП «КИЇВПАСТРАНС» підтверджуються обставини характеру виконуваних робіт, а саме: позивач виконував перевезення пасажирів протягом повного робочого дня, як водій міського пасажирського транспорту (автобусу).

Європейський Суд з прав людини, у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01.07.2003, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Враховуючи, що відповідачем не надано суду належних, допустимих доказів та не доведена правомірність його дій, суд приходить до висновку, що вимоги позивача повністю доведені матеріалами справи, заперечення відповідача по суті позовних вимог є необґрунтованими, а тому позов підлягає задоволенню в частині заявлених вимог.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції, як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі Ковач проти України від 07.02.2008, п. 59 рішення у справі Мельниченко проти України від 19.10.2004, п. 50 рішення у справі Чуйкіна проти України від 13.01.2011, п. 54 рішення у справі Швидка проти України від 30.10.2014 тощо).

Суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо позбавлена можливості реалізувати свої права.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід врахувати положення статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний спосіб юридичного захисту), згідно якої під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 20.05.2019 (справа № 417/3668/17).

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду з даним адміністративним позовом, позивачем було сплачено 768,40 грн. судового збору, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією.

Здійснені позивачем судові витрати стягуються відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі - Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 72-78, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на пільгових умовах згідно ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код - 42098368, адреса: 04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16) призначити ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до ст. 114 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 24.01.2019.

4. Присудити з бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві (ідентифікаційний код - 42098368, 04053, м. Київ, вулиця Бульварно-Кудрявська, 16) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень) грн. 40 коп.

Рішення, відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано, а у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного ухвали.

Відповідно до пп. 15.5 п. 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Окружний адміністративний суд міста Києва.

Суддя К.С. Пащенко