Справа № 826/11434/18
Суддя: Мельничук Володимир Петрович
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач - Мельничук В.П.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.

суддів: Лічевецького І.О., Костюк Л.О.,

при секретарі: Андрієнко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги Львівської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення заробітку,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва до Державної фіскальної служби України, Львіської митниці Державної фіскальної служби, в якому просив:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Державної фіскальної служби України від 25.06.2018 року № 1065-0 «Про припинення державної служби»;

- визнати неправомірним та скасувати наказ Львівської митниці Державної фіскальної служби від 26.06.2018 року № 1195-кв «Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС від 16.04.2018 року № 1192-кв»;

- визнати неправомірним та скасувати наказ Львівської митниці Державної фіскальної служби від 26.06.2018 року № 425-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України»;

- поновити Позивача з 26.06.2018 року на посаді у структурі Державної фіскальної служби України, рівнозначну тій, яку він обіймав у Львівській митниці ДФС (посада першого заступника начальника Львівської митниці ДФС);

- зобов`язати Державну фіскальну службу України або Львівську митницю Державної фіскальної служби виплатити Позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме з 26.06.2018 року по день поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані протиправністю винесення спірних наказів, оскільки, Позивачу не було запропоновану іншу рівнозначну посаду. Також, Відповідачем не враховано норму ст. 40 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фіскальної служби України від 25.06.2018 р. № 1065-0 «Про припинення державної служби».

Визнано протиправним та скасовано наказ Львівській митниці ДФС від 26.06.2018 р. № 1195-кв «Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС від 16.04.2018 р. № 1192-кв».

Визнано протиправним та скасовано наказ Львівській митниці ДФС від 26.06.2018 р. № 425-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Львівської митниці ДФС з 27.06.2018 р.

Зобов`язано Державну фіскальну служби України виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Допущено негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Львівської митниці ДФС та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, Львівською митницею ДФС подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі Львівська митниця ДФС посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Зокрема, Львівська митниця ДФС вказує на те. що норми Закону України «Про державну службу» є спеціальними по відношенню до Кодексу законів про працю України, законодавець чітко визначив в якому випадку слід державному службовцю пропонувати вакантні посади при звільненні, а саме у разі звільнення з ініціативи суб`єкта призначення у випадку скорочення чисельності або штату державних службовців. Закон України «Про державну службу» не встановлює обов`язку Відповідача пропонувати Позивачу інші вакантні посади у разі звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».

Також, не погоджуючись з рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року Державна фіскальна служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

Державна фіскальна служба України в апеляційній скарзі посилається на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

В апеляційній скарзі Державна фіскальна служба України посилається на те, що підставою для припинення державної служби Позивачу слугувала обставина, що склалася незалежно від волі сторін, а саме: поновлення на посаді особи ( ОСОБА_2 ), яка раніше виконувала цю роботу. В цьому випадку Закон України «Про державну службу» не встановлює обов`язку Відповідача пропонувати Позивачу інші вакантні посади у разі його звільнення за такою підставою.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з посиланням на те, що оскаржуване судове рішення відповідає нормам чинного законодавства. Також, Позивач звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 40 Кодексу Законів про працю України та ст. 88 Закону України «Про державну службу» звільнення працівника допускається лише після пропозиції працівникові всіх вакансій на тому ж підприємстві, в установі, організації та у разі відмови працівника від такої пропозиції. На запит Позивача щодо надання інформації про наявність вакантних посад в органах ЛМ ДФС, останнім надано відповідь від 03.07.2018 року № 286/Ч/13-70-04/28, якою повідомлено, що станом на 26.06.2018 року є три вакантні посади заступника начальника митниці. На думку Позивача, ДФС як роботодавцем, при прийнятті рішення не виконано вимоги законодавства в частині процедури звільнення працівника, оскільки не запропоновано Позивачу рівнозначну посаду у тій же установі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом Державної фіскальної служби України від 18.09.2017 року № 2183-о, ОСОБА_1 переведено з посади заступника начальника Херсонської митниці ДФС з 18.09.2017 року на рівнозначну посаду першого заступника начальника Львівської митниці ДФС.

Наказом Львівської митниці ДФС від 05.03.2018 року № 782-кв «Про надання відпустки», ОСОБА_1 , першому заступнику начальника Львівської митниці ДФС надано відпустку без збереження заробітної плати на 61 календарний день з 12.03.2018 року по 11.05.2018 року.

Наказом Львівської митниці ДФС від 16.04.2018 року № 1192-кв «Про надання відпустки», ОСОБА_1 , першому заступнику начальника Львівської митниці ДФС надано відпустку без збереження заробітної плати на 100 календарних днів з 12.05.2018 року по 19.08.2018 року.

Накозом Державної фіскальної служби України від 25.06.2018 року № 1065-о «Про припинення державної служби» ОСОБА_1 , першому заступнику начальника Львівської митниці ДФС припинено державну службу у зв`язку із поновленням на посаді державної служби особи, яка раніше її займала, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 88 Закону України «Про державну службу».

Відповідно до наказу Львівської митниці ДФС від 26.06.2018 року № 1195-кв «Про внесення змін до наказу Львівської митниці ДФС від 16.04.2018 року № 1192-кв» внесено зміни до наказу Львівської митниці ДФС від 16.04.2018 року № 1192-кв «Про надання відпустки» ОСОБА_1 , першому заступнику начальника Львівської митниці ДФС, а саме цифру « 100» замінити цифрою « 46», дату « 19 серпня 2018 року» замінено датою « 26 червня 2018 року».

Наказом Львівської митниці ДФС від 26.06.2018 року № 425-о «Про оголошення наказу Державної фіскальної служби України» оголошено наказ Державної фіскальної служби України від 25.06.2018 року № 1065-о «Про припинення державної служби» про припинення державної служби ОСОБА_1 , першому заступнику начальника Львівської митниці ДФС та встановлено вважати останнім робочим днем ОСОБА_1 26.06.2018 року.

Не погоджуючись із оскаржуваними наказами, Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті рішення Державною фіскальною службою України, як роботодавцем, не виконано вимоги законодавства в частині процедури звільнення працівника, оскільки не запропоновано позивачу рівнозначну посаду у тій же установі, більше того згідно з долученею копією відповіді на запит позивача, була можливість перевести працівника з його згоди на іншу роботу, однак відблось порушення його трудових гарантій як працівника, що є підставою для визнання протиправними та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 25.06.2018 р. № 1065-о «Про припинення державної служби». Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що Позивач був звільнений з державної служби у період його тимчасової непрацездатності, а саме, з 26.06.2018 року, що є порушенням норм чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, за приписами ч. 1 ст. 59 Митного кодексу України, посадові особи органів доходів і зборів є державними службовцями.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 р. № 889-VIII, державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави.

Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06.03.2008 року № 2 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ», при розгляді спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби застосовуються положення, встановлені спеціальними законами. У разі коли ці закони зазначені питання не врегульовують, то необхідно субсидіарно застосовувати законодавство про працю, зокрема, Кодексу законів про працю України.

Вказане спростовує доводи відповідачів про неможливість застосування до спірних правовідносин норми Кодексу законів про працю України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 Кодексу законів про працю України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державна служба припиняється у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (ст. 88 цього Закону).

Підставами для припинення державної служби у зв`язку з обставинами, що склалися незалежно від волі сторін, є зокрема, поновлення на посаді державної служби особи, яка раніше її займала.

Аналогічна за змістом норма міститься у ст. 40 Кодексу законів про працю України, яка регламентує процедуру розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Згідно з п. 6 ч. 1 цієї статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

Нормою ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України передбачено, що звільнення з підстав визначених у п. 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

З урахуванням положень ст. 40 Кодексу законів про працю України та ст. 88 Закону України «Про державну службу» звільнення працівника допускається лише після пропозиції працівникові всіх вакансій на тому ж підприємстві, в установі, організації та у разі відмови працівника від такої.

Таким чином, під поняттям «перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації» розуміється переведення на рівнозначну посаду тій, на якій робітник перебував до звільнення.

Згідно положень ч. 2 ст. 17 Закону України «Про державну службу» керівник державної служби: забезпечує планування службової кар`єри, планове заміщення посад державної служби підготовленими фахівцями згідно з вимогами до професійної компетентності та стимулює просування по службі; забезпечує своєчасне оприлюднення та передачу центральному органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби, інформації про вакантні посади державної служби з метою формування єдиного переліку вакантних посад державної служби, який оприлюднюється; призначає громадян України, які пройшли конкурсний відбір, на вакантні посади державної служби категорій «Б» і «В», звільняє з таких посад відповідно до цього Закону; створює належні для роботи умови та їх матеріально-технічне забезпечення; здійснює інші повноваження відповідно до цього та інших законів України.

Між тим, як Головою Державної фіскальної служби не запропоновано Позивачу рівнозначної посади, оскільки роботодавцем є Голова Державної Фіскальної служби України, так як посади перших заступників начальника митниці відносяться до його номенклатури. Призначення і звільнення з цих посад здійснюється на підставі наказів Голови служби.

При цьому, матеріалами справи підтверджується, що на запит Позивача щодо надання інформації про наявність вакантних посад в органах Львівської митниці ДФС, останнім надано відповідь від 03.07.2018 року № 286/Ч/13-70-04/28, якою повідомлено, що станом на 26.06.2018 року є три вакантні посади заступника начальника митниці.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 Кодексу законів про працю України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Разом з цим, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Державною фіскальною службою України, як роботодавцем, не виконано вимоги законодавства в частині процедури звільнення працівника, оскільки не запропоновано Позивачу рівнозначну посаду у тій же установі, більше того згідно з долученою копією відповіді на запит Позивача, була можливість перевести працівника з його згоди на іншу роботу, однак відбулось порушення його трудових гарантій як працівника, що є підставою для визнання протиправними та скасування наказу Державної фіскальної служби України від 25.06.2018 року № 1065-о «Про припинення державної служби», з чим погоджується колегія суддів.

Крім того, Позивач з 19.06.2018 року по 04.07.2018 року перебував на лікарняному у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, що підтверджується листком непрацездатності серії АГС № 469532.

Згідно ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Проте, Позивач був звільнений з державної служби у період його тимчасової непрацездатності, а саме, з 26.06.2018 року, що є порушенням норм чинного законодавства.

Враховуючи, що наказ Державної фіскальної служби України від 25.06.2018 року № 1065-о «Про припинення державної служби», який слугував підставою для винесення спірних наказів від 26.06.2018 року № 1995-кв та від 26.06.2018 року № 425-о, прийнятий Державною фіскальною службою України протиправно, тому підлягають скасуванню накази Львівської митниці ДФС від 26.06.2018 року № 1995-кв та від 26.06.2018 року № 425-о.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що ОСОБА_1 підлягає поновленню на займаної посади з 27.06.2018 року (наступного дня після незаконного звільнення), так як саме 26.06.2018 року є останнім робочим днем Позивача.

Разом з тим, колегія суддів не в повній мірі погоджується з судом першої інстанції в частині того, що неможливо визначити суму заробітної плати за час вимушеного прогулу, з огляду на таке.

Так, відповідно до частини 2 статті 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 розділу IV Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Отже, відповідно до Порядку № 100 середній заробіток Позивача за час вимушеного прогулу визначається шляхом множенням середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів з дня звільнення по день винесення рішення про поновлення.

Відповідно до довідки Львівської митниці Державної фіскальної служби від 31.08.2018 року № 13-70-05/40-206 про доходи ОСОБА_1 за період вересень - 2017 - червень 2018 року середньомісячна заробітна плата позивача складає 14 334,85 При цьому, заробіток ОСОБА_1 за березень 2018 року складає - 15 281,80 грн.; за квітень - 2018 - 2.77 грн. (а.с. 64).

За приписами абзацу 3 пункту 2 II Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 27.06.2018 року (наступний день після звільнення Позивача) по 26 лютого 2018 року (день винесення судом першої інстанції рішення) становить - 168 робочих днів (липень 2018 - 23, серпень 2018 - 22, вересень 2018 - 20, жовтень 2018 - 22, листопада 2018 - 22, грудень 2019 - 20, січень 2019 - 21, лютий 2019 - 18)

Відтак, втрачений заробіток за час вимушеного прогулу становить 64 194,48 грн. (382 грн. 11 коп.(15 281, 80 грн. + 2, 77 грн./40 р.д.)*168).

За таких обставин, колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає за необхідне рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року змінити абзац шостий резолютивної частини виклавши її в наступній редакції: стягнути з Державної фіскальної служби України служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 червня 2019 року по 26 лютого 2019 року в сумі 64 194, 48 (шістдесят чотири тисячі сто дев`яносто чотири гривні сорок вісім копійок).

Відповідно до пункту 30 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Розглянувши доводи Львівської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України, викладені в апеляційних скаргах, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції у частині зобов`язання Державну фіскальну служби України виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу зміні із зазначенням в цій частині про стягнення з Державної фіскальної служби України служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 червня 2019 року по 26 лютого 2019 року в сумі 64 194, 48 (шістдесят чотири тисячі сто дев`яносто чотири гривні сорок вісім копійок).

Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги Львівської митниці ДФС, Державної фіскальної служби України -

задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року змінити, виклавши шостий абзац резолютивної частини в наступній редакції:

«Стягнути з Державної фіскальної служби України служби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 червня 2019 року по 26 лютого 2019 року в сумі 64 194, 48 (шістдесят чотири тисячі сто дев`яносто чотири гривні сорок вісім копійок).»

В решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

Л.О. Костюк

Повний текст складено 23.07.2019 року.