Справа № 447/2146/17
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4484/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Качмара В.Я.,

за участю секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.,

представника ОСОБА_1. ОСОБА_2 ,

відповідача Синенько М.М. ,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року у справі № 447/2146/17 (рішення ухвалено в м. Миколаєві, головуючий суддя Карбовнік І.М., повний текст рішення складено 29.11.2018) за адміністративним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до голови Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Синенько Мирослави Миколаївни , треті особи Управління держпродспоживслужби в Миколаївському районі Львівської області, Департамент державно архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 22.09.2017 звернулися в суд із адміністративним позовом до голови Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Синенько Мирослави Миколаївни , треті особи Управління держпродспоживслужби в Миколаївському районі Львівської області, Департамент державно архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 21.12.2017 просили:

- визнати неправомірною бездіяльність сільського голови Новосілко - Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області - Синенько Мирослави Миколаївни щодо здійснення нею своїх повноважень при розгляді їх заяв у 2016-2017 роках про порушення санітарних та будівельних норм та норм добросусідства гр. ОСОБА_5 ;

- визнати неправомірною діяльність сільського голови Новосілко - Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області - Синенько Мирослави Миколаївни при розгляді їх звернень, щодо зобов`язання гр. ОСОБА_5 знести самовільно збудовані сарай та вигрібну яму біля їх будинку та прийняття нею рішень з даного приводу;

-зобов`язати сільського голову Новосілко - Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області - Синенько Мирославу Миколаївну в строки та в порядку передбаченому Конституцією України, Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельним Кодексом України, Законом України «Про благоустрій населених пунктів», Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 №145 та САНПИН 42-128-4690-88 «Санітарні правила /тримання територій населених пунктів» прийняти законне рішення та знести самовільно збудовані гр. ОСОБА_5 сарай та вигрібну яму біля їх будинку на АДРЕСА_1 ;

-стягнути з сільського голови Новосілко - Опарської сільської ради, Миколаївського району, Львівської області - Синенько Мирослави Миколаївни на їх користь моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 , ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначають, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Апелянти вказують, що суд не взяв до уваги те, що громадянкою ОСОБА_5 вигрібна яма та сарай збудовані самовільно на землях комунальної власності та збудовані з порушенням Державних будівельних та санітарних норм про що відповідачем складалися відповідні акти та надсилалися приписи. Дані споруди нею використовуються, що в свою чергу порушує і норми добросусідства. Сільською радою на адресу ОСОБА_5 неодноразово надсилалися приписи щодо приведення у відповідність до Державних будівельних та санітарних норм місця розташування сараю та вигрібної ями, які вона не виконувала та не виконала, а голова сільської ради не приймала до неї дієвих мір, а лише відписувала на їх неодноразові звернення.

Відповідач - голова Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Синенько Мирослава Миколаївна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. Вона також пояснила, що вигрібна яма та сарай були споруджені не гр.. ОСОБА_5 , а сільськогосподарським підприємством, який спорудив будинок, в квартирі якого проживає остання. Крім того, Синенько М.М. пояснила, що сільською радою затверджено виконавчий комітет, який діє відповідно до повноважень, встановлених Законом. На звернення позивача, вона діяла відповідно до повноважень голови сільської ради.

Інші учасники судового розгляду в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, 06.10.2016 (а.с. 12) ОСОБА_1 звернувся з заявою в сільську раду про те, що сарай і вигрібна яма його сусідки ОСОБА_5 розташовані на відстані менше двох метрів від його житлового будинку, що порушує будівельні норми «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» №360-92, затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування та архітектури від 17.04.1992.

Вважаючи, що відповідач не вжив дієвих заходів до гр. ОСОБА_5 щодо знесення самовільно збудованих нею на відстані менше 2-х метрів від їхнього будинковолодіння сараю та вигрібної ями, сільським головою не приймалось до неї дієвих мір та те що, відповідач належним чином не реагував на їх неодноразові звернення у 2016-2017 рр, позивачі звернулись до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що підтвердити факт будівництва сараю та вигрібної ями з порушенням державних будівельних та санітарних норм не можливо, оскільки будівництво житлового будинку ОСОБА_3 відбувалося у період, коли сарай та вигрібна яма, що тепер належить гр. ОСОБА_5 вже були збудовані підприємством, що надало останній квартиру НОМЕР_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та звертає увагу також на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п.1 ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Повноваження сільського, селищного, міського голови як посадової особи відповідної територіальної громади закріплені в ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

До виключної компетенції сільських, селищних, міських рад відповідно до законодавства віднесено, з поміж іншого, встановлення правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність (п. 44 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», самоврядний контроль у сфері благоустрою населених пунктів здійснюється сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами.

У статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування України» закріплено повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, зокрема, здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утримання територій населених пунктів, визначення у встановленому порядку розміру відшкодувань юридичними та фізичними особами за забруднення довкілля та екологічні збитки, спричинені порушенням законодавства у сфері благоустрою та охорони навколишнього природного середовища.

Таким чином, вирішення питань щодо влаштування сараю і вигрібної ями відноситься до компетенції органів місцевого самоврядування, в даному випадку виконавчого комітету Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району, а не голови Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Синенько Мирослави Миколаївни .

При цьому, колегія суддів зазначає, що головою Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Синенько Мирослави Миколаївни вживались в межах її повноважень всі можливі заходи щодо розгляду заяв позивачів.

Зокрема, як видно з матеріалів справи, 06.11.2016 комісією у складі Синенько Мирослави Миколаївни , як сільського голови с. Новосілки-Опарські, Федишина Ю.М. - спеціаліста II категорії землевпорядника, Іленко В.С. - депутата сільської ради, було здійснено огляд місця розташування тимчасової споруди (сараю) та складено акт від 06.11.2016, яким встановлено, що сарай сколочений з дошок, не має закритого типу, знаходиться на відстані 1 м, вигрібна яма знаходиться на відстані 25 см від житлового будинку ОСОБА_1. Худоби чи інших свійських тварин в даній тимчасовій споруді (сараю) не виявлено.

Комісією прийнято висновок попередити гр. ОСОБА_5 про те, що її тимчасова споруда (сарай) не відповідає вимогам державних санітарних норм і в цьому приміщенні вона не може утримувати свійських тварин (а.с. 18).

Також встановлено, що 09.11.2016 щодо гр. ОСОБА_5 було винесено припис та зобов`язано її у 10-ти денний термін після отримання припису привести місце розташування сараю та вигрібної ями у відповідність до Державних санітарних норм, проте остання відмовилась від одержання припису та його виконання.

08.12.2016 комісією сільської ради було проведено повторно перевірку факту розташування сараю і вигрібної ями на території гр. ОСОБА_5 (а.с. 19) та комісією прийнято висновок про те, що розташування тимчасової споруди (сараю) не відповідає вимогам Державних будівельних стандартів України ДБН 360-92 (сарай допускається розташовувати не ближче 15 м від житлового будинку) і державним санітарним нормам і правилам завтр. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 №45 (вигрібна яма повинна бути віддалена від житлового будинку на відстані не менше 15 м). Вирішено дане питання розглянути на сесії сільської ради щодо приведення розташування тимчасової споруди (сараю) до норм чинного законодавства.

16.02.2016 гр. ОСОБА_5 було надіслано повторний припис сільської ради щодо приведення місця розташування сараю і вигрібної ями у відповідність до Державних будівельних і санітарних норм, який вона також не виконала.

Також, встановлено, що згідно повідомлення гр. ОСОБА_5 від 13.07.2017, остання довела до відома про виконання припису, а саме засипала вигрібну яму та надала пояснення, що сарай збудований у 1987 році в господарській зоні на відстані приблизно 1 метр від межі, з 2016 року свині не утримує, а зберігає господарський інвентар, так як і ОСОБА_1 у своїй прибудові до будинку, крайня стіна якої стоїть на межі.

При апеляційному перегляді відповідач пояснила, що жодної бездіяльності як сільського голови в межах наданих їй повноважень вона не допускала. Стосовно звернень позивачів, то нею вживались всі можливі заходи згідно покладених на неї обов`язків як сільського голови для розгляду заяв позивачів та вирішення даного конфлікту. Результатом чого стало виконання гр. ОСОБА_5 вимог припису, шляхом засипання вигрібної ями.

Окрім цього, колегія суддів зауважує, що в матеріалах справи наявні докази того, що Синенько М.М. 13.04.2017 зверталась до Директора Департаменту ДАБІ у Львівській області Желиха Р.С. щодо прийняття відповідних заходів впливу до гр. ОСОБА_5 , однак відповіддю від 22.05.2017 №1013-6/2897-17, останній повідомив, що в Департаменту ДАБІ відсутні правові підстави для вжиття заходів державного архітектурно-будівельного контролю, оскільки вирішення даного питання щодо влаштування септика (сараю) покладено на органи місцевого самоврядування.

Також, аналогічне звернення Синенько М.М. було до начальника Держпродспоживслужби в Миколаївському районі Жиденка Н.В., в якому остання просила прийняти міри до гр. ОСОБА_5 про приведення місця розташування сараю і вигрібної ями у відповідність до державних будівельних і санітарних норм.

Проте, відповіддю від 01.03.2017 №01-01-02/42 Управління Держпродспоживслужби в Миколаївському районі повідомило, що відповідно до положень Законів України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (ст. 22), «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст. 26, ст.30, 133), «Про відходи» (ст. 20), «Про благоустрій населених пунктів» (ст. 10), «Про охорону природного навколишнього середовища» (ст. 19) забезпечення чистоти і порядку в населеному пункті, вирішення питань збирання, транспортування, утилізації та знешкодження побутових відходів, забезпечення ліквідації несанкціонованих і контрольованих звалищ відходів самостійно або за рішенням уповноважених на те органів, організація благоустрою населених пунктів належить до повноважень органів місцевого самоврядування. Державний контроль за використанням, схоронністю, станом та експлуатацією житлового фонду покладається на виконавчі комітети (органи) обласних, міських, районних і селищних рад (ст 14,15 Житлового Кодексу України).

Крім того, судом встановлено, що дозвіл на будівництво гаражу, літньої кухні, житлової кімнати ОСОБА_3 надано рішенням виконавчого комітету Новосілко-Опарської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 30.01.2001 №5 в АДРЕСА_1 . Будинок АДРЕСА_1 збудований та прийнятий в експлуатацію 29.01.2002.

Натомість, дерев`яний сарай розміром 2 м х 3,3 м. та вигрібну яму збудовано ще в 1986-1987 рр. до прийняття в експлуатацію вищевказаного будинку, який належить гр. ОСОБА_3 Голова сільської ради Синенько М.М. у судовому засіданні також зазначила, що сарай було збудовано у 1987 році сільськогосподарським підприємством (колгоспом).

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що підтвердити факт будівництва сараю та вигрібної ями з порушенням державних будівельних та санітарних норм саме гр. ОСОБА_5 не можливо, оскільки будівництво житлового будинку ОСОБА_3 відбувалося у період, коли сарай та вигрібна яма були уже споруджені колгоспом.

Поряд з названими обставинами колегія суддів звертає увагу на те, що вирішення питання знесення цих споруд не входить в компетенцію сільського голови, а сільська рада, виконавчий комітет і третя особа не залучені до справи ні позивачем в позовній заяві, ні судом першої інстанції. Відповідно до ст.ст. 48,49 КАС України залучення цих осіб в якості відповідачів та третьої особи до справи не входить в повноваження суду апеляційної інстанції при апеляційному перегляді справи.

За таких обставин, колегія суддів роз`яснює, що позивач не позбавлений права звернутися з позовом до належного відповідача за захистом свого порушеного права.

Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 19 листопада 2018 року у справі № 447/2146/17 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 23.07.2019