Справа № 462/1425/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6109/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Мельничук Б.Б.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Поліщук О.С.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Львівської міської ради на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року у справі № 462/1425/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Ліуш А.І. в м. Львові Львівської області 05.02.2019 року, повний текст судового рішення складено 14.02.2019), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі ОСОБА_2 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Львівської міської ради (далі Відповідач), в якому просив зобов`язати Львівську міську раду розглянути питання про виключення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0690 га та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0750 га у місті Львові з меж плану зонування пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» та Генерального плану м. Львова.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року позовні вимоги задоволено повністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив відповідач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, суд розглянув справу з порушенням предметної підсудності адміністративних судів. Судом першої інстанції не враховано особливостей процедури внесення змін у план зонування територій та змін до Генерального плану міста.

В судовому засіданні представник апелянта наполягала на задоволенні апеляційної скарги, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, 21 травня 2009 року сесією Львівської міської ради було прийнято ухвалу № 2663 «Про затвердження меж пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» у м. Львові» (далі Ухвала № 2663), відповідно до якої було визначено межі пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк», в які включено земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0690 га та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0750 га в м АДРЕСА_2 .

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2003 року № 062069 та № 062070, а також державного акту на право власності на земельну ділянку серія від 20 серпня 2003 року НОМЕР_1 та державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 серпня НОМЕР_3 року НОМЕР_4 від земельні ділянки на АДРЕСА_3 , належать позивачу на праві приватної власності.

Згідно з рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили, ухвала № 2663 була скасована в частині затвердження межі земельної ділянки пам`ятки садово-паркового мистецтва міського значення «Личаківський парк» у м. Львові, обмеженої житловою забудовою на АДРЕСА_4 Цетнерівка із включенням в межі парку земельних ділянок, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0690 га та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , площею 0,0750 га.

В липні 2017 року позивач звернувся до Львівської міської ради про усунення перешкод користування ним належними йому земельними ділянками шляхом виключення даних земельних ділянок з меж плану зонування пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» та Генерального плану м. Львова.

На дане звернення позивач отримав відповідь від Департаменту містобудування та юридичного департаменту Львівської міської ради про відмову у вчиненні дій щодо виключення земельних ділянок з меж пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» до вирішення справи про оскарження Ухвали № 2663 в касаційній інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення у справі, що розглядається, суд першої інстанції виходив з того, що порушені права власності позивача на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0690 га, та земельну ділянку на АДРЕСА_1 площею 0,0750 га в АДРЕСА_2 , підлягають відновленню шляхом зобов`язання відповідача розглянути питання про виключення земельних ділянок, які знаходяться у м. Львові на вул АДРЕСА_1 , 26-б з меж плану зонування пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк» та Генерального плану м. Львова.

Ухвалюючи судове рішення, яке є предметом цього апеляційного розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю органу місцевого самоврядування, як суб`єкта владних повноважень, який реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції.

Апеляційний суд не погоджується з позицією, викладеною у спірному рішенні, з огляду на таке.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежовувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Статтею 5 КАС України установлено право на звернення до суду та способи судового захисту і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Завданням адміністративного судочинства є, зокрема, справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Адміністративною справою у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно пункту другого частини першої статті 4 КАС України публічно-правовий спір спір, у якому, зокрема хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій, а пунктом третім зазначеної правової норми передбачено, що адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Частинами другою та третьою статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи:

1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України;

2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства;

3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом;

4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ст. 4 КАС України).

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Як установлено матеріалами справи, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного відповідачем його права володіти земельною ділянкою (наявністю перешкод для отримання вихідних даних для проектування забудови), оскільки належні позивачу у плані зонування та Генеральному плані м. Львова включені в територію пам`ятки садово-паркового мистецтва місцевого значення «Личаківський парк», що перешкоджає отриманню позивачем містобудівних умов та обмежень на забудову.

Таким чином, предметом цього спору є поновлення цивільних прав позивача у сфері земельних відносин.

Стаття 152 Земельного кодексу України (далі ЗК України) визначає такі шляхи захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України; у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді, і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, (…), їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, (…), якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Таким чином, визнання незаконними рішень суб`єкта владних повноважень може бути способом захисту цивільного права або інтересу.

Отже, якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.

Аналіз зазначених обставин справи та норм права дає апеляційному суду підстави вважати, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, оскільки спрямований на поновлення прав позивача у сфері земельних відносин, а тому має вирішуватися судами за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За приписами абз. 1 ч. 1 ст. 319 КАС України Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Оскільки суд першої інстанції розглянув справу з порушенням правил предметної юрисдикції, апеляційний суд встановив наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05 лютого 2019 року у справі № 462/1425/18 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Львівської міської ради про зобов`язання вчинити дії скасувати, провадження у справі закрити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 25.07.2019