Справа № 160/3936/19
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2019 року Справа № 160/3936/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіЮркова Е.О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -
- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо не поновлення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області перерахувати розмір та поновити виплату пенсії з 07.10.2009р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищенням пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити з 01.10.2017 р. осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України..
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до липня 1998 року вона проживала в м. Білій Церкві, де отримувала пенсію за віком. У зв`язку з виїздом на постійне проживання до Ізраїлю, її було знято з обліку як одержувача пенсії з припиненням виплати останньої. У червні 2017 року позивачка через свого представника звернулась до Кам`янського об`єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області із заявами про взяття на облік, витребування архівної пенсійної справи, перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009 року в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни. Проте, рішенням Кам`янського об`єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 було відмовлено. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 0440/5174/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити запит архівної пенсійної справи або відновити її, та взяти на облік ОСОБА_1 як пенсіонера. 04.04.2019 року позивач через свого представника звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії, здійснення з 01.10.2017 р. осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, проте листом № 825/02-07/24 від 15.04.2019 року в поновленні виплати пенсії відмовлено. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, позивач просить суд забезпечити її право на соціальний захист, мотивуючи це тим, що виходячи із правової та соціальної природи пенсії, право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою як постійне проживання в Україні.
Ухвалою суду від 07.05.2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідачем 24.05.2019 року подано відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що відповідно до вимог Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особистом до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а не за місцем реєстрації довіреної особи. Представником позивача при зверненні із заявою про призначення/перерахунок пенсії ОСОБА_1 не було надано документів, які підтверджують факт її проживання (реєстрації) в Дніпропетровській області. Враховуючи відсутність у позивачки постійного місця проживання не території України та закінчення терміну дії закордонного паспорта, нічим не підтверджено, чи жива особа та чи має громадянство України на момент звернення з адміністративним позовом. З метою виконання рішень судів першої та апеляційної інстанцій в адміністративній справі № 0440/5174/18 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 26.11.2018 року здійснено запити до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради і до Білоцерківської ооб`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо архівної пенсійної справи ОСОБА_1 та після отримання пенсійної справи з 15.08.2018 року взято ОСОБА_1 на облік як пенсіонера, відповідно до Закону України № 1058-ІV. Також посилається на те, що незважаючи на наявність чинних рішень судів у справі № 208/3426/17 за позовом ОСОБА_1 до управління представник позивачки ОСОБА_2 повторно звернувся до суду з того самого спору і між тими самим сторонами.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком та до липня 1998 року отримувала відповідну пенсію. До липня 1998 року ОСОБА_1 проживала в АДРЕСА_2 , та надалі виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, у зв`язку з чим виплату пенсії було припинено.
15.06.2017 р. представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Кам`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області із заявами про взяття на облік, витребування архівної пенсійної справи, перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком з 07.10.2009 р. в розмірах відповідно до чинного пенсійного законодавства України, як не працюючому пенсіонеру та дитині війни.
Рішенням Кам`янського об`єднаного управління ПФУ Дніпропетровської області № 19 від 20.06.2017 р. у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення управлінням зазначено, що відповідно до п. 1.5 Порядку № 22-1 заява подається пенсіонером особисто за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. За документами, наданими для поновлення пенсії, не підтверджено місце проживання (реєстрації) на території України.

Вказане рішення було оскаржено позивачем до Заводського районного суду м.Дніпродзержинська, постановою якого від 20.11.2017 р. по справі № 208/3426/17, залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 03.05.2018 р., у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 0440/5174/18 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області здійснити запит архівної пенсійної справи або відновити її, та взяти на облік ОСОБА_1 як пенсіонера.

На виконання рішення суду в адміністративній справі № 0440/5174/18 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області 26.11.2018 року здійснено запити до Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради і до Білоцерківської ооб`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо архівної пенсійної справи ОСОБА_1 та після отримання пенсійної справи з 15.08.2018 року взято ОСОБА_1 на облік як пенсіонера, відповідно до Закону України № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

04 квітня 2019 року позивач через представника за довіренісю ОСОБА_2 звернулась до Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення/перерахунок пенсії.

У вказаній заяві заявник просить: перерахувати, поновити з 07.10.2009 р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити з 01.10.2017 р. осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України.

До заяви було додано: нотаріально засвідченіа копія довіреності, заява про перерахування пенсійних виплат на банківський рахунок, копія паспорта представника.

Листом від 15.04.2019 року № 825/02-07/24 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повідомлено про те, що ддя поновлення виплати пенсії слід звернутись з заявою у відповідності до Порядку від 25.11.2005 року № 22-1 із дорученням усих документів, необхідність надання яких визначено нормативно, згідно чинного законодавства України та надати оригінали документів для засвідчення їх в установленому порядку.

Також повідомлено, що необхідно подати довідку, що підтверджує місце проживання ОСОБА_1 на території держави Україна; надана копія паспорта представника ОСОБА_2 не завірена.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст.25 Конституції України).

Відповідно до ст.7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-ІV (далі - Закон № 1058-ІV) принципами загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, поряд з іншими, є рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат, державна гарантія реалізації застрахованими особами своїх прав, передбачених цим Законом, відповідальність суб`єктів системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Виплату пенсії за віком позивачу припинено у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, тобто на підставі ст.ст.49, 51 Закону №1058-ІV.

Згідно п.2 ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.51 Закону №1058-ІV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Міжнародні договори між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися.

Відповідно до ст.147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Згідно положень даного рішення оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини встановлено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 р. зазначив, що право на отримання пенсії, як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Із вказаного вище вбачається, що позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянка України, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, які проживають на її території, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмежень прав на соціальний захист та соціальне забезпечення, в тому числі права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання.

Всупереч вищевикладеному, відмову в поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 обґрунтовано саме відсутністю документа, що засвідчує її особу та підтверджує місце проживання (реєстрації) позивача на території України.

У відзиві на позовну заяву відповідач звертає увагу суду на те, що строк дії паспорта для виїзду за кордон ОСОБА_1 закінчився. Однак дана обставина не свідчить про втрату ОСОБА_1 громадянства України, що є однією з підстав для поновлення позивачу виплати пенсії за віком. Крім того, вказана обставина не була підставою для відмови ОСОБА_1 у поновленні виплати пенсії за віком, а відповідно до ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення.

Стосовно тверджень відповідача про необхідність позивачу особисто звернутися із заявою, паспортом або посвідкою на постійне проживання до органу, що призначає пенсію, суд зазначає наступне.

Пунктом 1.5 розділу 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. № 22-1, серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку, як одержувача пенсії.

З викладеного слідує, що заява про поновлення пенсії може бути подана як пенсіонером особисто, так і його законним представником, яким, в свою чергу, є не лише особа, яка представляє майнові права та законні інтереси недієздатних та обмежено дієздатних осіб, як це встановлено ст.242 ЦК України, а й особа, яка представляє майнові права та інтереси дієздатних осіб, але таких, що через свій фізичних стан (старість, хвороба) не можуть особисто здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки.

Частиною 1 статті 44 Закону № 1058-ІV встановлено право особи уповноважувати іншу особу на вчинення дій щодо призначення та перерахунку пенсії на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

У відповідності до положень ч.ч.1, 3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України).

Наявними в матеріалах справи доказами підтверджено, що ОСОБА_2 є представником інтересів громадянки України ОСОБА_1 , у тому числі, в управліннях Пенсійного фонду України, у всіх державних органах, підприємствах, установах та організаціях, органах слідства, прокуратурі та міліції, органах місцевого самоврядування, відділах реєстрації актів цивільного стану, комунальних підприємствах, органах зв`язку та поштових відділеннях перед всіма юридичними та фізичними особами. Вчиняти всі необхідні дії для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержанні належної їй пенсії, за довіреністю від 31.07.2017 р., посвідченої адвокатом-нотаріусом у місті Бат Ям, Ізраїль.

Заяву про призначення/перерахунок пенсії від 04.04.2019 р. було подано ОСОБА_2 . Враховуючи те, що повноваження представника позивача ОСОБА_1 оформлені відповідно до ст.ст.244, 245 ЦК України, відповідною довіреністю з печаткою та апостилем, позивач подала свою заяву через свого представника у відповідності до діючого законодавства.

Аналогічна правова позиція з цього питання викладена в постанові Верховного Суду від 31.01.2019 року у справі № 520/9721/16-а.

Таким чином, відмова відповідача у поновленні пенсії ОСОБА_1 з підстав, викладених у листі від 15.04.2019 року № 825/02-07/24, є протиправною.

Рішення органу про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший візується спеціалістом, який його підготував, та спеціалістом, який його перевірив. Рішення підписується начальником управління (заступником начальника управління відповідно до розподілу обов`язків) та завіряється печаткою управління (абз.6 п.4.3. Порядку № 22-1).

Частиною 5 статті 45 Закону № 1058-IV визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Дане положення узгоджується також з нормами п.4.3 Порядку № 22-1, відповідно до яких не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Таким чином, прийняттю рішення органом Пенсійного фонду передує певна процедура розгляду поданої заявником заяви, спрямована на перевірку правильності оформлення поданих документів та їх достатності. Більше того, законодавством надано право уповноваженому органу вимагати, в тому числі, від заявника дооформлення поданих при зверненні документів та подання додаткових відомостей, необхідних для прийняття вмотивованого рішення.

За результатами розгляду поданої пенсіонером заяви відповідний орган Пенсійного фонду України повинен прийняти одне з таких рішень: про поновлення виплати, або про відмову в поновленні виплати пенсії.

Суд зауважує, що за результатами розгляду заяви позивача відповідачем прийнято лист "Про розгляд звернення" від 15.04.2019 року № 825/02-07/24, а не рішення, як того вимагає ч.5 ст. 45 Закону № 1058-IV та абз.6 п.4.3. Порядку № 22-1.

Лист-відповідь Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області від 15.04.2019 року № 825/02-07/24 лише повідомляє представника позивача про необхідність особистого звернення позивача з відповідною заявою про поновлення пенсії, фактично ж відповідач не розглянув заяву позивача по суті та не виніс передбаченого спеціальним законодавством рішення за результатами розгляду заяви.

Підтвердженням даних висновків є і те, що відповідач у вказаному листі фактично просить надати додаткові документи.

Суд зазначає, що уповноваженим органом для призначення (перерахунку) пенсії є Пенсійний фонд, до компетенції якого і входить розгляд документів, в тому числі і нових. Суд не може перебирати компетенцію суб`єктів владних повноважень та досліджувати нові документи, яким не надана була оцінка, та встановлювати на їх основі наявність чи відсутність права та встановлювати наявний стаж на призначення пенсії.

Оскільки відповідачем не розглядалась заява позивача по суті, суд не може зобов`язати відповідача перерахувати розмір та поновити виплату пенсії з 07.10.2009р., як не працюючому пенсіонеру, дитині війни, з врахуванням всього стажу, зазначеного у трудовій книжці, заробітної плати для обчислення пенсії, підвищенням пенсії за понаднормативний стаж відповідно до ч.1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, із застосуванням всіх підвищень, індексацій, надбавок та доплат, передбачених пенсійним законодавством України, здійснити з 01.10.2017 р. осучаснення пенсії відповідно до пенсійної реформи України, оскільки такі вимоги, за відсутності належним чином оформленого рішення за результатами розгляду скарги, є передчасними.

Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені статтею 245 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до пункту 4 частини 2 якої у разі задоволення адміністративного позову суд може визнання бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

В даному випадку суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є визнання протиправною відмови Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо поновлення, перерахунку пенсії ОСОБА_1 , викладеної в листі від 15.04.2019 року № 825/02-07/24, та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву про призначення/перерахунок пенсії від 04.04.2019 р. з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

До того ж сама Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод покладає на національний суд відповідальність за здійснення правосуддя.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що норма статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Стосовно позиції суду направленої на зобов`язання відповідача вчинити певну дію, то вона в повній мірі узгоджується як з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді так і з численними рішеннями Європейського суду з прав людини, якими останній вимагає винесення таких рішень, які б остаточно ставили б крапку в захисті прав та інтересів заявників.

Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може".

Натомість, у цій справі, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, замість винесення рішення по суті розгляду заяви оформляти результати її розгляду листом, який має лише інформаційний характер та по суті є проміжною кореспонденцією між сторонами. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин.

Отже, повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними, а суд вправі зобов`язати відповідача вчинити певні дії.

Правова позиція стосовно права суду зобов`язати відповідача вчинити певні дії викладена в постанові Верховного Суду від 28.02.2018 року у справі № 816/591/15-а.

У разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження.

Конвенційний принцип "ефективний засіб правого захисту" у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Оцінюючи наявні докази, суд дотримується позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі "Федорченко та Лозенко проти України", відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 9, 72-77, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо поновлення, перерахунку пенсії ОСОБА_1 , викладеної в листі від 15.04.2019 року № 825/02-07/24.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення/перерахунок пенсії від 04.04.2019 року, та прийняти відповідне рішення, з урахуванням висновків суду, викладених у рішенні.

В задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 08 липня 2019 року.

Суддя (підпис) Е.О. Юрков