Справа № 820/987/17
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

24 липня 2019 року

Київ

справа №820/987/17

адміністративне провадження №К/9901/65/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В. М.,

Шевцової Н.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін

касаційну скаргу Державної міграційної служби України

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року (головуючий суддя - Спірідонов М.О., судді - Панченко О.В., Волошин Д.А.)

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року (головуючий суддя - Старосуд М.І., судді - Лях О.П., Яковенко М.М.)

у справі № 820/987/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог.

1. 06 березня 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач 1, скаржник), Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі - відповідач 2, ГУ ДМС України в Харківській області), в якому просив:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 10.02.2017р. № 6-17;

- скасувати наказ ГУ ДМС України в Харківській області від 13.10.2016р. №168 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов`язати ГУ ДМС України в Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_1 .

2. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішення прийняте відповідачем про відмову у визнанні біженцем є необґрунтованим та незаконним, оскільки це рішення приймалося без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи, зокрема - неврахування актуальної інформації про внутрішньовійськовий конфлікт та загальнопоширене насильство у країні походження позивача - Сирії .

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій.

3. Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року, адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково:

3.1. Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 10.02.2017р. № 6-17;

3.2. Скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 13.10.2016р. №168 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

3.3. В іншій частині задоволення позовних вимог відмовлено.

4. Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачі не дослідили в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, а також не врахували ситуацію внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини в Сирії.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень).

5. 02 січня 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року.

6. В касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року і ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року, та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

7. В обґрунтування поданої касаційної скарги Державна міграційна служба України вказує на те, що суди попередніх інстанцій, встановлюючи фактичні обставини справи та вирішуючи спір по суті, застосували норми матеріального права, які не підлягали застосуванню. Так, зокрема, суди, задовольняючи частково позовні вимоги, здійснювали посилання на норми ч. 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», які регламентують питання щодо відмови в оформленні документів, в той час, як предметом спору є рішення відповідачів про відмову в прийнятті заяви, питання щодо якої регулюються приписами ч. 6 ст. 5 вказаного Закону. Крім того, скаржником вказується на неправомірність повторного використання судами Резолюцій Ради Безпеки ООН, Рекомендацій Ради Безпеки ООН 2013-2015 років, які вже були прийняті під час судового розгляду справи № 820/4304/17.

8. 12 лютого 2018 року судом касаційної інстанції отримано відзив позивача на касаційну скаргу, в якому зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій вирішили спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права на підставі всебічно з`ясованих обставин справи, а тому підстави для їх скасування чи зміни - відсутні.

9. Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2018 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.

10. Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2019 року касаційну скаргу Державної міграційної служби України призначено до касаційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ.

11. ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, проживав у м. Камишли. У 2008 році приїхав на навчання в Україну (м. Харків) де закінчив підготовчий факультет Національного фармацевтичного університету, після чого виїхав на навчання до Російської Федерації (м. Чебоксари). У 2010 році повернувся в Україну (м. Дніпропетровськ) де навчався у місцевій медичній академії. У жовтні 2013 року, через закінчення реєстрації позивач не зміг продовжити навчання та був відрахований з університету. На даний час у випадку повернення позивача на Батьківщину, його буде рекрутовано до армії і він буде змушений вбивати своїх співгромадян, в тому числі мирне населення, в той час як, усе це суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам, у тому випадку, якщо він відмовиться, то його можуть вбити як дезертира. Також представником позивача було зазначено, що військові дії у Сирії засуджуються міжнародним співтовариством, про що свідчить: Резолюції Ради Безпеки ООН від 19.12.2013р. №68/182, 22.02.2014р. №2139(2014) 14.07.2014р., №2165(2014), 18.12.2014р, №2191(2014) та №2258(2015) від 22.12.2015р.; Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб які покидають Сирійську Арабську Республіку (від 22 жовтня 2013р., від 27 жовтня 2014р., 1 листопада 2015р.), Доповіді Незалежної міжнародної комісії з розслідування подій ООН в Сирійській Арабській Республіці, Доповіді Генерального секретаря про здійснення резолюцій №2139 (2014), 2165(2014), №2191(2014), №2258(2015) Ради Безпеки ООН та інші.

12. 13.10.2016 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

13. 13.10.2016 року в управлінні Державної міграційної служби України в Харківській області позивач отримав повідомлення №80 від 13.10.2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14. У повідомленні зазначено, що підставою для відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наказ №168 від 13.10.2016 року.

15. Наказом Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області № 168 від 13.10.2016 року відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирійської Арабської республіки ОСОБА_1 через відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

16. Позивач не погодився з таким рішенням управління Державної міграційної служби України в Харківській області та направив скаргу до Державної міграційної служби України, в якій просив скасувати наказ управління Державної міграційної служби України в Харківській області № 168 від 13 жовтня 2016 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17. 02.03.2017 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №5 від 27.02.2017 року в якому було зазначено, що Державною міграційною службою України прийнято рішення від 10.02.2017 року №6-17 про відхилення його скарги на рішення Головного Управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

18. Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

19. Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

20. Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

21. Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

22. Частина 6 статті 5 Закону № 3671-VI: Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

23. Частина 6 статті 8 Закону № 3671-VI: Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

24. Підпункт «е» пункту 1.2. розділу ІІ Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі - Правила № 649): Уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви.

25. Пункт 1.2. розділу І Правил № 649: Інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ.

26. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

27. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

28. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

29. Щодо доводів скаржника стосовно повторного використання судами попередніх інстанцій Резолюцій Ради Безпеки ООН, Рекомендацій Ради Безпеки ООН 2013-2015 років, які вже були прийняті під час судового розгляду справи № 820/4304/17, то Суд відхиляє дані доводи з огляду на наступне.

30. Так, з текстів рішень суду першої та апеляційної інстанцій вбачається використання Резолюцій Ради Безпеки ООН, Рекомендацій Ради Безпеки ООН 2013-2015 років, однак в той же час суди також здійснювали посилання і на доповіді Генерального секретаря від 16.09.2016р., 18.10.2016р., 15.11.2016р., 14.12.2016р. про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН, в яких вказується, що на всій території Сирійської Арабської Республіки триває конфлікт, відзначається високий рівень насилля та, зокрема, вказується про військові дії у муфахазі Хасака - місто, де проживав позивач.

31. Стосовно доводів скаржника щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, Суд зауважує наступне.

32. Так суди першої та апеляційної інстанцій, задовольняючи частково позовні вимоги, використовували норми ч. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI, які передбачають перелік причин, за наявності яких відповідач має право відмовити в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В той час, як спірні правовідносини виникли щодо рішень відповідачів стосовно відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, які регламентуються ч. 6 ст. 5 вказаного Закону.

33. Суд зазначає, що з аналізу ч. 6 ст. 8 та ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI випливає, що спільною підставою як для прийняття рішення щодо відмови в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так і для прийняття рішення щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є те, що заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, і зазначені умови не змінилися.

34. Як вбачається з рішень судів попередніх інстанцій, відповідачі, виносячи спірні рішення, в порушення п. 2.1 Правил № 649, не дослідили реальну та актуальну інформацію по країні походження позивача. В той час, як саме зростання рівня насильства, зростаюча поширеність конфлікту в Сирії, який визнаний міжнародним, та безпосередня загроза життю та здоров`ю позивача, як кваліфікуюча ознака додаткового захисту, ОСОБА_1 вказує як умови, які зазнали змін з часу його попереднього звернення із заявою про надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

35. Відтак, Суд погоджується з оцінкою судів попередніх інстанцій щодо неправомірності прийнятих відповідачами рішень з підстав не дослідження останніми оновленої інформації по країні походження позивача, як умови, що зазнала змін з моменту останнього звернення ОСОБА_1 із заявою про надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

36. Тому, Суд зауважує, що помилкове посилання судів попередніх інстанцій на ч. 6 ст. 8 замість ч. 6 ст. 5 Закону № 3671-VI не впливають на правильність рішень та не призвело до ухвалення незаконних рішень, оскільки не спростовує відсутність порушення відповідачів в частині неврахування оновленої та актуальної інформації по Сирії, при винесенні рішень, що становлять предмет оскарження у даній справі.

37. Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 349 КАС України <…> суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд <…>.

38. Згідно з частиною 4 статті 351 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

39. Враховуючи викладене, а також те, що рішення судів є помилковим в частині незазначення вищенаведених мотивів задоволення позовних вимог, то відповідно до частини четвертої статті 351 КАС України, Суд касаційної інстанції вважає за необхідне змінити судові рішення шляхом зміни їх мотивувальних частин.

40. Керуючись статтями 341, 344, п.3 ч.1.ст.349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

П О С Т А Н О В И В :

41. Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

42. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 12 вересня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 грудня 2017 року змінити в мотивувальній частині, виклавши їх у редакції цієї постанови.

43. В решті - вказані рішення судів залишити без змін.

44. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В. М. Бевзенко

Н. В. Шевцова