Справа № 240/1055/19
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2019-07-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/1055/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Семенюка М.М.

Суддя-доповідач - Ватаманюк Р.В.

24 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Залімського І. Г. Сторчака В. Ю. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року (повне судове рішення складено 19 квітня 2019 року у м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії (далі - відповідач) про зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

позивач 12.02.2019 звернувся із позовом до Житомирського окружного адміністративного суду в якому просив:

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії внести зміни до наказу № 131 о/с від 03.06.2011 із пп. "ж" п. 64 (за власним бажанням) на пп. "б" п. 64 (через хворобу) згідно Постанови КМУ РСР № 114 від 29.07.1991 "Про затвердження Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ";

- визнати неправомірним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії № 131 о/с від 03.06.2011 в частині формування звільнення з органів внутрішніх справ, а саме: формування "звільнити з органів внутрішніх справ у запас за підпунктом "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням) змінити на "звільнити з органів внутрішніх справ у запас за підпунктом "б" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через хворобу);

- зобов`язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області в особі ліквідаційної комісії здійснити ОСОБА_1 нарахування вихідної допомоги при звільненні згідно абзацу 1 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (в редакції Закону станом на 06.07.2005) та виплатити належний йому розмір вихідної допомоги.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 16.04.2019 позов залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу суду та прийняти нову, якою направити справу на продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказав, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що позивачу офіційно стало відомо про порушення його прав при звільненні з ОВС саме 08.02.2019, що підтверджується копіями заяв та відомостей з УМВС України в Житомирській області, копіями поштових конвертів та копіями трудової книжки серії НОМЕР_1 у якій здійснено запис про його звільнення, без зазначення підстав для звільнення.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу вказавши крім іншого, що позивачем був здійснений саме підпис в особовій справі (де міститься рапорт про звільнення за власним бажанням, витяг з наказу про його звільнення та відповідні записи про звільнення з ОВС), а тому позивачу не могло бути не відомо як про саме звільнення та і про його підстави. Крім того, відповідач вказав про те, що спірний наказ позивач отримав і міг з ним ознайомитись не пізніше 07.12.2018, що також свідчить про порушення позивачем місячного строку звернення до суду з даним позовом.

Позивач подав відповідь на відзив зазначивши, що у наказі про звільнення відсутній підпис про ознайомлення з ним. А лише в особовій справі мається його підпис про отримання трудової книжки та військового квитка. Також вказує, що з наказом він ознайомився лише 07.02.2019, а тому ним дотримано строк на подання позову.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлені та неоспорені сторонами такі обставини.

ОСОБА_1 07.12.2018 був поданий до суду позов, до якого додавався витяг з наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області № 131 о/с від 03.06.2011, яким ОСОБА_1 звільнено зі служби і який є предметом дослідження у справі, що розглядається.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04.03.2019 відкрито провадження у справі та вказано про визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом.

Підставою для поновлення строку звернення до суду, було те, що з доданих до позовної заяви документів вбачалося, що позивачу стало відомо про порушення його прав 01.02.2019 (після ознайомлення з наказом про звільнення від 03.06.2011).

При цьому, відповідачем було заявлено клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку із пропущенням строків звернення до суду, оскільки ОСОБА_1 в своїй особовій справі, де містився рапорт про звільнення у запас за власним бажанням, витяг з наказу про звільнення та відповідні записи про звільнення з ОВС, на сторінці "Послужний список" здійснив підпис про отримання 03.06.2011 трудової книжки та військового квитка, а тому позивачу не могло бути невідомо про звільнення.

Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний наказ ОСОБА_1 отримав і міг з ним ознайомитись не пізніше 07.12.2018, що спростовує твердження позивача, що про порушення своїх прав він дізнався лише в лютому 2019 року, коли ознайомився зі спірним наказом, а тому, позивачем пропущений місячний строк для звернення до суду.

Відтак, викладений в ухвалі від 04.03.2019 про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасний, а тому, враховуючи, що не знайдено інших підстав для визнання причин пропуску звернення до суду поважними, відповідно до ч.4 ст. 123, п. 8 ч.1 ст. 240 КАС України, клопотання відповідача задоволено, а позов залишено без розгляду.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції за такими доводами.

Частиною 1 статті 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII передбачено виплату одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби при наявності певних підстав для звільнення, в той час, як частиною 2 вказаної статті встановлено, що при звільненні зі служби за власним бажанням виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 25 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Тобто позивач вважає, що його права порушені неправомірним звільненням за власним бажанням, внаслідок чого він не отримав грошову допомогу при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно ч. 2 ст. 122 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Положенням ч. 5 ст. 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому, причина пропуску строку звернення до суду із адміністративним позовом може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Відтак, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом.

Водночас, суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, згідно з ч. ч. 1, 3 якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху.

Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Викладені вище та встановлені судом обставини свідчать про обізнаність позивача у червні 2011 року про існуванні наказу про його звільнення на підставі його власного рапорту про звільнення із служби за власним бажанням.

При цьому, знаючи про порушення свого права у червні 2011 року позивач звернувся з даним позовом лише у лютому 2019 року, тобто більше ніж через сім років, що свідчить про порушення строку звернення до суду визначеного ч. 5 ст. 122 КАС України.

Вказана позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеними у постанові від 25.06.2019 у справі № 826/12131/18.

Таким чином, позивач був звільнений більше семи років тому на підставі власного рапорту про звільнення із служби за власним бажанням, при цьому, жодних зауважень у нього не виникало.

Водночас, суд враховує, що позивачем 07.12.2018 подано позов у справі №240/5759/18 щодо виплати одноразової грошової допомоги. При цьому, до вказаного позову ОСОБА_1 додано витяг з наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Житомирській області №131 о/с від 03.06.2011, яким позивача звільнено зі служби. Відтак, вказані обставини спростовують твердження позивача про те, що копію вказаного наказу ним отримано лише 08.02.2019.

Разом з цим, позивачем не доведено наявності об`єктивно непереборних обставин, які не залежали від його волевиявлення чи обставин, які були б пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного ознайомлення зі складеними роботодавцем документами.

Суд звертає увагу на те, що за загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропуск відповідного строку на звернення до суду через байдужість до своїх прав або небажання скористатися цим правом не є поважною причиною пропуску строку та, відповідно, підставою для поновлення звернення до суду з адміністративним позовом.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено поважних підстав, які б унеможливили звернення його до суду в межах встановленого КАС України строку. Обставини, на які посилається позивач, не свідчать про існування будь-яких об`єктивних перешкод у реалізації ним своїх прав на судовий захист з метою відновлення прав, свобод чи законних інтересів.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справи "Стаббігс на інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії").

У пункті 48 рішення Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03) зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа "Олександр Шевченко проти України", заява №8371/02, пункт 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у пункті 35 рішення Європейського суду з прав людини "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" №11681/85 визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі "Перетяка та Шереметьєв проти України", заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).

За таких обставин, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції в повній мірі надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, у зв`язку із чим, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий Ватаманюк Р.В.

Судді Залімський І. Г. Сторчак В. Ю.