Справа № 160/3607/19
Суддя: Кальник Віталій Валерійович
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2019 року Справа № 160/3607/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Кальника В.В.
секретаря судового засідання Туренко К.М.
представника позивача ОСОБА_2
представника відповідача Соломянної О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
19 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" Міністерства юстиції України, у якій просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№ 94)" Міністерства юстиції України від 20.02.2019 № 24/ОС-18 "Про звільнення з ДКВС України» в частині звільнення заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи - начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№ 94)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-097204) зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію" (за власним бажанням);
- поновити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 (М-097204) на посаді начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія № 94)" Міністерства юстиції України;
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 03.12.2018 року ним подано рапорт на звільнення зі служби в поліції. У зв`язку із погіршенням стану здоров`я, позивач був змушений звернутися за кваліфікованою медичною допомогою та з 07.02.2019 року по 20.02.2019 року перебував на лікарняному через хворобу, що підтверджується відповідними листками непрацездатності. Після отримання направлення управління персоналу Міністерства юстиції України Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 11.03.2019 року, позивач пройшов військово-лікарську комісію у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області», відповідно до висновку якої у нього встановлено захворювання, пов`язане з проходженням служби в поліції, через яке він непридатний до служби в поліції. Копію свідоцтва про хворобу № 266/Зв від 27.03.2019 року, яке містить цей висновок військової лікарської комісії, позивач надав начальнику відділу по роботі з персоналом державної установи «Синельниківська виправна колонія (№ 94)» капітану внутрішньої служби Бондаруку В.Ю. 29.03.2019 року. Після закінчення лікування та виходу на роботу, цього ж дня 29.03.2019 року позивачу було вручено трудову книжку та копію витягу з наказу про звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України за п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» за власним бажанням з 20.02.2019 року. Таким чином, позивач вважає, що його було звільнено незаконно, відтак, звернувся з позовом до суду з даним позовом.
Представник позивача у судовому позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що копією трудової книжки та копією послужного списку № М -097204 підтверджується, що ОСОБА_1 з 04.08.2006 року проходив службу в Державній установі "Синельниківська виправна колонія (№ 94). На час звільнення зі служби позивач перебував на посаді заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи - начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№ 94)".
Наказом начальника Державної установи Синельниківська виправна колонія (№ 94)" Міністерства юстиції України підполковника внутрішньої служби Подлесного В.В. від 20.02.2019 року №24/ОС-18 заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи - начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнено зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).
Разом з тим, вважаючи своє звільнення протиправним, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Вирішуючи спір по суті та надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Згідно зі ст. 24 Європейської соціальної хартії передбачено, що з метою забезпечення ефективного здійснення права працівників на захист у випадках звільнення сторони зобов`язуються визнати: a) право всіх працівників не бути звільненими без поважних причин для такого звільнення, пов`язаних з їхньою працездатністю чи поведінкою, або поточними потребами підприємства, установи чи служби.
Відповідно до частини п`ятої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.
Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначається Законом України № 580-VIII "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 (далі - Закон України № 580-VIII).
Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України № 580-VІІІ призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у статті 47 цього Закону.
Підстави для звільнення зі служби в поліції визначені статтею 77 Закону України "Про Національну поліцію", п. 7 ч. 1 якої визначено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, зокрема, за власним бажанням.
У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 року "Про розв`язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Суд зазначає, що аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю України.
Загальними нормами, зокрема ст. 38 КЗпП України, передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.
При цьому, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
Отже, з правового аналізу вищезазначених норм права випливає, що необхідною умовою для розірвання трудового договору за ініціативою працівника (за власним бажанням) є повідомлення роботодавця за два тижні, а звільнення роботодавцем працівника до закінчення вказаного терміну є можливим лише у конкретно визначених випадках.
Поряд з цим, законодавець також вказує на можливість продовження працівником трудової діяльності після закінчення строку попередження за умови, коли працівник продовжував виконувати свої трудові обов`язки.
Як вбачається з матеріалів справи, у період з 07.02.2019 року до 12.02.2019 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДС № 104604 від 12.02.2019 року, виданим комунальним закладом «Дніпровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» Дніпровської обласної ради» та продовжив хворіти.
У період з 13.07.2019 року до 20.02.2019 року позивач знаходився на стаціонарному лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності серії АДС № 407283, виданого амбулаторією № 8 комунального підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Криворізької міської ради» та є продовженням листка непрацездатності серії АДС № 104604. Позивач мав стати до роботи 21.02.2019 року.
На підставі направлення управління персоналу Міністерства юстиції України Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України від 11.03.2019 року, позивач проходив військово-лікарську комісію у Державній установі «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Київській області», відповідно до висновку якої у нього встановлено захворювання, пов`язане з проходженням служби в поліції, через яке він непридатний до служби в поліції.
Копію свідоцтва про хворобу № 266/Зв від 27.03.2019, яке містить зазначений висновок військової лікарської комісії, позивач надав начальнику відділу по роботі з персоналом державної установи «Синельниківська виправна колонія (№ 94)» капітану внутрішньої служби ОСОБА_6 в день отримання від нього своєї трудової книжки, а саме 29.03.2019 року.
Допитаний в якості свідка ОСОБА_6 , який на час виникнення спірних правовідносин займав посаду начальника відділу по роботі з персоналом державної установи «Синельниківська виправна колонія (№ 94)», пояснив що з вересня 2018 року позивач перебував на лікарняному. В грудні 2018 року подав рапорт про звільнення. 20.02.2019 року прибув до відповідача, привіз лікарняний та в усній формі звернувся для продовження служби, але йому було відмовлено. Цього ж дня начальник установи повідомив позивача, що він буде звільнений у цей день. Позивач мав стати до роботи 21.02.2019 року, тому 20.02.2019 року є останнім днем лікарняного. Особову справу позивача формував ОСОБА_6 та при її формуванні, листки непрацездатності знаходились у даній справі.
Відповідно до ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.
Пункт 5 частини 1 статті 40 цього Кодексу передбачає можливість розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні, проте гарантує збереження місця роботи (посади) за працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
Враховуючи вищенаведені обставини та норми чиненого законодавства, суд приходить до висновку про протиправність наказу начальника Державної установи Синельниківська виправна колонія (№ 94)" Міністерства юстиції України від 20.02.2019 №24/ОС-18 в частині звільнення заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи - начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію" (за власним бажанням), внаслідок чого позивач підлягає поновленню на посаді із нарахуванням та виплатою на його користь заробітку за час вимушеного прогулу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.
Частиною 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.
Обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Згідно ч.3 п.2 даного Порядку у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Положеннями ч.1 п.8 цього Порядку визначено, що нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У зв`язку з тим, що з моменту звільнення позивача до моменту винесення рішення у справі, а саме з 20.02.2019 по 17.07.2019, пройшло 100 робочих днів, за цей час вимушеного прогулу його середній заробіток складає 80 362,00 грн. (803,62 * 100).
З урахуванням викладених норм законодавства суд вважає за необхідне стягнути з Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 , суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме 80 362 грн.
При цьому суд зауважує, що у пункті 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року № 13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.
Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.
На підставі зазначених норм КАС України, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаді начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№ 94)" Міністерства юстиції України та стягнення з Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.
Враховуючи встановлені судом обставини, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до ч. 8 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору судом не вирішується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.
Щодо стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн. 00 коп., суд зазначає наступне.
Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до положень ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Дослідивши договір про надання правової допомоги № 8 від 29.03.2019 року; ордер на надання правової допомоги серії ДП № 2278/027, суд зазначає, що дані документи не містять жодного посилання на адміністративну справу, в межах якої заявлені витрати до відшкодування, а також не відображають суті наданих послуг.
Тобто, матеріали справи, не доводять факту понесення позивачем витрат за складання та подання відповідних процесуальних документів в адміністративній справі № 160/3607/19, не містять підтверджуючих документів щодо оплати професійної правничої допомоги.
Враховуючи те, що наданими до суду документами витрати на правничу допомогу у конкретній адміністративній справі не підтверджено, суд проходить до висновку про відмову у відшкодуванні позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним судом у додатковій постанові від 08 травня 2018 року по справі № 810/2823/17 (адміністративне провадження №К/9901/7937/18), в якій зазначається, що в жодному документі з наданих Верховному Суду не зазначено номер справи, в якій надавалась відповідна правнича допомога. Кошторис витрат за послуги у касаційній інстанції містить виправлення. Рахунок на оплату послуг від 19 лютого 2018 року та платіжне доручення від 23 лютого 2018 року з призначенням платежу «за послуги правової допомоги згідно Договору № 17/022 від 17 липня 2017 року» підтверджують оплату не ідентифікованих послуг правової допомоги на загальну суму на 15 000 грн.
Керуючись ст.ст. 242-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника Державної установи Синельниківська виправна колонія (№ 94)" Міністерства юстиції України від 20.02.2019 №24/ОС-18 в частині звільнення заступника начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи - начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 зі служби в Державній кримінально-виконавчій службі України відповідно до пункту 7 частини 1 статті 77 Закону України від 02.07.2015 № 580-VIII "Про Національну поліцію" (за власним бажанням).
Поновити підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаді начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" Міністерства юстиції України.
Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення підполковника внутрішньої служби ОСОБА_1 на посаді начальника відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№ 94)" Міністерства юстиції України та стягнення з Державної установи "Синельниківська виправна колонія (№94)" Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць.
Судові витраті у справі не стягуються.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та у строки, встановлені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 29.07.2019 року.

Суддя В.В. Кальник