Справа № 480/303/19
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2019-07-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 р. Справа № 480/303/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Перцової Т.С.,

Суддів: Жигилія С.П. , Чалого І.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Сумській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 року, головуючий суддя І інстанції: С.В. Воловик, м. Суми, повний текст складено 15.03.19 року по справі № 480/303/19

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області

про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області (далі по тексту ГУ Держгеокадастру у Сумській області, відповідач), в якій просила визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Криничанської сільської ради Тростянецького району Сумської області, викладену у листі від 30.10.2018 р. № П-12332-4889/21-18; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Сумській області надати дозвіл ОСОБА_1 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Криничанської сільської ради Тростянецького району Сумської області.

Позовні вимоги мотивовані твердженням про протиправність відмови Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства, прийнятою за відсутності законних підстав.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 по справі № 480/303/19 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії задоволено.

Визнано протиправною та скасовано відмову Головного управління Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2,00 га. ОСОБА_1 , викладену у листі від 30.10.2018 р. № П-12332-4889/21-18.

Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Сумській області (40021, м. Суми, вул. Петропавлівська, 108, ) надати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність (орієнтовно) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Криничанської сільської ради Тростянецького району Сумської області за межами населеного пункту.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного Управління Держгеокадастру у Сумській області (40021, м. Суми, вул. Петропавлівська, 108, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) витрати на оплату судового збору в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 по справі № 480/303/19, прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що підставою для відмови позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою слугувало те, що земельна ділянка площею 2,0 га, на яку претендує ОСОБА_1 , входить до складу земель, які орендує Товариство з додатковою відповідальністю «МАЯК». З посиланням на ч.5 ст.116 Земельного кодексу України зазначив, що земельна ділянка, що перебуває в користуванні (оренді) іншої особи, може бути безоплатно передана у власність позивачу лише після припинення цього права або вилучення земельної ділянки. Разом з тим, в силу ст.149 Земельного кодексу України вилучення земельної ділянки можливе лише щодо земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні, а не в оренді, отже, вилучення спірної земельної ділянки з користування Товариства з додатковою відповідальністю «МАЯК» є неможливим. Право оренди Товариства з додатковою відповідальністю «МАЯК» на спірну земельну ділянку у встановленому порядку не припинено. Припинення цього права може бути здійснено шляхом внесення змін до договору оренди щодо площі земельної ділянки (істотна умова договору), що здійснюється в письмовій формі за взаємною згодою сторін (орендодавця та орендаря). Взаємна згода сторін відсутня. Посилаючись на відсутність такого зміненого договору оренди, непроведення державної реєстрації припинення права оренди, вважає, що відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Стверджує, що позовна вимога щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є втручанням у дискреційні повноваження відповідача як суб`єкта владних повноважень.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.01.2019 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Сумській області із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Криничанської сільської ради Тростянецького району Сумської області (а.с.13). До заяви було додано графічні матеріали, на яких зазначене бажане розташування та розмір земельної ділянки, копія паспорту та РНОКПП, нотаріальна засвідчена заява (згода) землекористувача.

Листом від 30.10.2018 р. № П-12332-4889/21-18 Головне управління Держгеокадастру у Сумській області повідомило позивачку про неможливість задоволення її заяви у зв`язку з тим, що землі, за рахунок яких планується відведення земельної ділянки у власність, перебувають у користуванні на умовах оренди у іншої особи (а.с. 12).

Не погодившись з такою відповіддю відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом про визнання протиправною та скасування відмови ГУ Держгеокадастру у Сумській області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га для ведення особистого селянського господарства, зобов`язання відповідача надати такий дозвіл.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем відмовлено у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав, не передбачених законом, а отже, оскаржувана відмова є протиправною, тому слід зобов`язати відповідача надати позивачці вищевказаний дозвіл.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до пп.13 п.4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, яке затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29 вересня 2016 року № 333, Головне управління Держгеокадастру в області відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Згідно з ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

З аналізу наведених норм вбачається, що відповідача наділено повноваженнями розпоряджатися земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності.

Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, обов`язковим є прийняття відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування за наслідками розгляду поданого клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вмотивованого рішення про надання дозволу або відмову у його наданні із наведенням усіх підстав такої відмови. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Зі змісту листа відповідача від 30.10.2018 №П-12332-4889/21-18 вбачається, що підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою слугувало те, що землі, за рахунок яких планується відведення земельної ділянки у власність, перебувають у користуванні на умовах оренди іншої особи (а.с. 12).

Однак, як вірно зазначено судом першої інстанції, така підстава відмови в наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою не передбачена статтею 118 ЗК України.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. Разом з цим, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідач в обґрунтування відмови позивачці у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою посилався на ч. 1 та ч. 2 ст. 149 Земельного кодексу України, згідно яких земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Як вбачається з матеріалів справи, запроектована земельна ділянка площею 2 га формується за рахунок земельної ділянки площею 67,8915 гектарів, яка перебуває в оренді у Товариства з додатковою відповідальністю "МАЯК", відповідно до договору оренди землі від 04.04.2006, укладеного з Тростянецькою районною державною адміністрацією Сумської області і зареєстрованого 04.04.2006 № 19, кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_2 .

Разом з тим, відповідно до пункту «а» ст. 141 Земельного кодексу України, підставою припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.

Згідно із ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України до клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації додається погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

На виконання наведеної норми Товариство з додатковою відповідальністю «МАЯК» в особі голови правління Мельника В ОСОБА_2 надало письмову, нотаріально засвідчену заяву, якою надає згоду на вилучення зазначеної вище частини земельної ділянки для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її подальшої безоплатної передачі у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (а.с.18).

Колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 4 ст. 122 ЗК України саме відповідачу належать повноваження щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих за межами населених пунктів, у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства, як в даному випадку.

Отже, в силу ч.6 ст.118, ч.4 ст.122, п. «а» ст.141 ЗК України наявність у Товариства з додатковою відповідальністю «МАЯК» права користування земельною ділянкою, за рахунок якої формується запроектована земельна ділянка площею 2,0 га, не є підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою за умови наявності вказаної вище письмової, нотаріально засвідченої згоди Товариства з додатковою відповідальністю «МАЯК» на вилучення частини земельної ділянки для подальшого їх оформлення у власність ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів відхиляє посилання відповідача на ст.149 ЗК України, та вважає недоречними доводи апелянта про неможливість вилучення у Товариства з додатковою відповідальністю «МАЯК» частини земельної ділянки як такої, що перебуває в оренді, а не постійному користуванні.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 14.08.2018 по справі № 818/1530/17 колегія суддів вважає хибним, оскільки остання ухвалена за інших фактичних обставин А саме, позивач у вказаній справі звертався до ГУ Держгеокадастру у Сумській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, додавши до заяви згоду фермерського господарства СФГ «Зелений гай» на вилучення частини земельної ділянки, що фактично перебувала у користуванні останнього, однак, право користування нею було зареєстроване за головою фермерського господарства як фізичною особою. З посиланням на ст.12 Закону України «Про фермерське господарство» Верховний Суд зазначив, що фермерське господарство має право володіти та користуватися землями своїх членів лише у разі, якщо такі земельні ділянки перебувають у власності (а не користуванні) члена фермерського господарства. При цьому, статтею 13 вказаного Закону передбачено право члена фермерського господарства отримати безоплатно у власність земельну ділянку, яка раніше була надана йому в користування, тобто, передача у власність земельної ділянки можлива тій самій особі, якій земельна ділянка передана у користування. Оскільки із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність звернувся член фермерського господарства, а право постійного користування зареєстроване за іншою особою головою цього фермерського господарства, наявна підстава для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо її відведення іншій, ніж користувач, особі. СФГ «Зелений гай» не може розпоряджатися землями, що належать на праві постійного користування фізичним особам, у т.ч. його засновникам, а може розпоряджатися лише землями, які відповідно до ст.12 Закону України «Про фермерське господарство» включені до складу земель фермерського господарства.

Разом з тим, на спірні відносини не поширюється Закон України «Про фермерське господарство», оскільки користувачем земельної ділянки, на яку претендує позивач, не є фермерське господарство.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору оренди землі № б/н від 04.04.2006 року, укладеного з Тростянецькою районною державною адміністрацією Сумської області і зареєстрованого 04.04.2006 за № 19, орендарем спірної земельної ділянки є саме Товариство з додатковою відповідальністю «МАЯК», за яким зареєстроване право оренди земельної ділянки та яким і було надано згоду на вилучення її частини площею 2,0 га для передачі безоплатно у власність ОСОБА_1 .

Отже, надана позивачкою до ГУ Держгеокадастру у Сумській області нотаріально засвідчена заява Товариства з додатковою відповідальністю «МАЯК» від 23.08.2018 про надання згоди ОСОБА_1 на безоплатне вилучення частини земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 для розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та її безоплатної передачі у власність для ведення особистого селянського господарства, є у розумінні ч.6 ст.118 ЗК України належним погодженням на вилучення земельної ділянки у попереднього користувача.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем, з урахуванням вищезазначених норм ЗК України, подано відповідні документи, то у відповідача не було правомірних підстав відхиляти клопотання щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,00 га для ведення особистого селянського господарства.

Також у своїй відмові відповідач посилається лише на інформаційну довідку Відділу у Тростянецькому районі ГУ Держгеокадастру у Сумській області. Однак, такої довідки відповідачем ані позивачу, ані до матеріалів справи не надано, що в свою чергу також свідчить про необґрунтованість оскаржуваної відмови.

Крім того, оскільки надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування або у власність, тобто на цій стадії не вирішується питання про надання земельної ділянки у власність або користування, посилання відповідача на обов`язкове припинення права власності чи користування, як на передумову для позивного рішення, є передчасним.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач у спірних відносинах діяв необґрунтовано, без урахування всіх обставин, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Земельним кодексом України, без дотримання вимог частини другої статті 2 КАС України, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання протиправною відмови ГУ Держгеокадастру у Сумській області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність загальною (орієнтовною) площею 2 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів на території Криничанської сільської ради Тростянецького району Сумської області, та зобов`язання відповідача надати такий дозвіл.

Твердження відповідача про втручання суду першої інстанції у дискреційні повноваження ГУ Держгеокадастру у Сумській області, колегія суддів вважає необґрунтованими, з наступних підстав.

Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі - діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Такий висновок суду апеляційної інстанцій узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 по справі № 2040/6320/18.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.

Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Згідно з ч.2 ст.9 КАС України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В даному випадку зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду у дискреційні повноваження Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, а є обґрунтованим способом захисту порушеного права позивача, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача з питанням щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, проте відповідач протиправно надав позивачу формальну відмову.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

При цьому, у постанові від 11.09.2018 по справі № 816/318/18 Верховний Суд зазначив, що втручання у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень може бути прийняття судом рішення не про зобов`язання вчинити певні дії, а саме прийняття ним рішення за клопотанням заявниці замість суб`єкта владних повноважень.

За таких обставин, колегія суддів вважає обраний позивачем та судом першої інстанції спосіб захисту порушеного права вірним та ефективним.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ч.4 ст.229, ч.4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Сумській області - задовольнити частково.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 12.03.2019 по справі № 480/303/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Т.С. Перцова
Судді С.П. Жигилій І.С. Чалий