Справа № 480/1811/19
Суддя: С.О. Бондар
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 липня 2019 р. справа №480/1811/19
Сумський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Бондаря С.О.
за участю секретаря судового засідання - Алексеєнко Є.А.
позивача - ОСОБА_1
представника відповідача - Свистуна Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №480/1811/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якому, з урахуванням уточнень, просив суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фондуУкраїни в Сумській області щодо зменшення розміру його пенсії за вислугу років із 90 % до 80% грошового забезпечення починаючи з 01 грудня 2012 року по 31.12.2017року, із 90 % до 70 % грошового забезпечення починаючи з 01 січня 2018 року до 10.07.2018р., із 90% до 80% грошового забезпечення із 10.07.2018 року по час прийняття судового рішення за даним позовом; - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо обмеження максимальним розміром виплат нарахованої ОСОБА_1 пенсії з 1 грудня 2012 року; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 із розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення починаючи з 01 грудня 2012 року по час прийняття судового рішення за даним позовом, а також провести перерахунок та виплатити різницю між фактично отриманою та належною без обмеження максимальним розміром до сплати сумою його пенсії з 01.12.2012 року з врахуванням раніше виплачених сум.
Свої вимоги мотивує тим, що він є пенсіонером державного департаменту з питань виконання покарань з 01.03.2005 року. Пенсія призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за вислугу років, при цьому основний розмір пенсії склав 90 % грошового забезпечення. Однак, під час перерахунку пенсії відповідач безпідставно зменшував розмір пенсії у відсотковому вимірі. Крім того, відповідач протиправно обмежував виплату йому пенсії максимальним розміром.
Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області подало відзив на позов, у якому вказує, що з 01.01.2007 по 11.05.2010 позивач перебував на обліку в Головному управлінні ПФУ в Сумській області як отримувач пенсії за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Розмір пенсії становив 90% відповідних сум грошового забезпечення. З 12.05.2010 виплату пенсії було припинено у зв`язку з поновленням на військовій службі. Після звільнення зі служби з 31.11.2012 на підставі пакету документів, наданого управлінням Державної пенітенціарної служби України в Сумській області, виплату пенсії з 01.12.2012 було поновлено. При визначенні розміру пенсії були враховані норми ст. 13 Закону, якою передбачено, що максимальний розмір пенсії не повинен перевищувати 80% сум грошового забезпечення. З 01.01.2018 позивачу проведено перерахунок пенсії на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб та на підставі наданої довідки адміністрацією Державної прикордонної служби України про розмір грошового забезпечення від 31.03.2018 №11/5612 у розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення. При проведенні перерахунку пенсії застосовано норми законодавства, чинні на момент його проведення, а саме статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", згідно з якою максимальний розмір пенсії не повинен перевищувати 70% сум грошового забезпечення. З 10.07.2018 на підставі особистої заяви ОСОБА_1 , його переведено на отримання пенсії по інвалідності 2 групи. Розмір пенсії становить 80% від суми грошового забезпечення. Таким чином, управління діяло у відповідності до вимог чинного законодавства.
Ухвалою суду від 23.05.2019 відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
З огляду на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, ухвалою суду від 13.06.2019 справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Представник відповідача Свистун Д.В. позов не визнав з підстав викладених у відзиві на позов.
Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером державного департаменту з питань виконання покарань з 01.03.2005. Пенсія призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за вислугу років, при цьому основний розмір пенсії склав 90 % грошового забезпечення. У період з 01.01.2007 по 11.05.2010 позивач перебував на обліку в Головному управлінні ПФУ в Сумській області, розмір пенсії становив 90% відповідних сум грошового забезпечення.
З 12.05.2010 виплату пенсії ОСОБА_1 було припинено у зв`язку з поновленням на військовій службі. Після звільнення зі служби з 31.11.2012 на підставі пакету документів, наданого управлінням Державної пенітенціарної служби України в Сумській області, виплату пенсії з 01.12.2012 було поновлено. Відповідачем, при визначенні розміру пенсії, були застосовані норми статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», якою передбачено, що максимальний розмір пенсії не повинен перевищувати 80% сум грошового забезпечення.
У період з 01.02.2013 по 31.11.2013 сума виплачуваної позивачу пенсії була обмежена максимальним розміром пенсії, що становив десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Вказані обмеження були передбачені статтею 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», в редакції чинній з січня 2013 року.
На виконання постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб та на підставі наданої довідки адміністрацією Державної прикордонної служби України про розмір грошового забезпечення від 31.03.2018 №11/5612 позивачу з 01.01.2018 проведено перерахунок пенсії у розмірі 70% відповідних сум грошового забезпечення. При проведенні перерахунку пенсії застосовано норми статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", згідно з якою максимальний розмір пенсії не повинен перевищувати 70% сум грошового забезпечення.
З 10.07.2018 на підставі особистої заяви ОСОБА_1 , його переведено на отримання пенсії по інвалідності 2 групи. Розмір пенсії становить 80% від суми грошового забезпечення.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (далі по тексту - Закон №2262-ХІІ) військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Згідно з п. а ст. 13 вказаного закону (в редакції, яка діяла на час призначення пенсії позивачу) пенсії за вислугу років призначаються в таких розмірах: особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають вислугу 20 років і більше (пункт "а" статті 12): за вислугу 20 років - 50 процентів, а звільненим у відставку за віком або за станом здоров`я - 55 процентів відповідних сум грошового забезпечення (стаття 43); за кожний рік вислуги понад 20 років - 3 проценти відповідних сум грошового забезпечення.
Відповідно до ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, в редакції, що діяла на дату призначення позивачу пенсії, максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 90% відповідних сум грошового забезпечення.
Законом України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи №3668-VІ від 08.07.2011, який набрав чинності з 01.10.2011, внесено зміни до ст. 13 Закону № 2262-ХІІ, яким максимальний розмір пенсії, обчислений відповідно до цієї статті, не повинен перевищувати 80% відповідних сум грошового забезпечення (ст. 43 Закону № 2262-ХІІ).
Згідно з Законом України Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України від 27.03.2014 № 1166-VІІ (далі по тексту -Закон №1166-VІІ), який набрав чинності 01.04.2014, внесено зміни до ч. 2 ст. 13 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб № 2262-ХІІ, а саме цифри 80 замінили на цифри 70.
Таким чином, Законами №3668-VІ та №1166-VІІ були внесені зміни до ч. 2 ст. 13 Закону №2262-ХІІ, щодо розміру відсотку грошового забезпечення з якого розраховується розмір пенсії.
При цьому, слід звернути увагу, що ні положеннями Закону України №1166-VІІ, ні положеннями Закону №2262-XII не передбачено проведення після 01.04.2014 перерахунку раніше призначених пенсій, виходячи з нового (зменшеного) відсотку відповідних сум грошового забезпечення.
Суд зазначає, що процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом та механізмом їх проведення. Норми, які визначають механізм проведення перерахунку раніше призначених пенсій військовослужбовцям, встановлені ст. 63 Закону №2262-XII.
Тому, при перерахунку пенсії, позивачу має застосовуватись норма, що визначає розмір грошового забезпечення у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії.
Необхідно відмітити, що згідно з ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей (Рішення №5-рп/2002).
Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, які перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність.
Також, у Рішенні від 11.10.2005 №8-рп/2005 Конституційний Суд зазначив, що утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов`язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.
Отже, виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.
Враховуючи викладене, суд вважає, що дії відповідача щодо зменшення розміру пенсії з 90% грошового забезпечення є протиправним.
Даний висновок суду стосується також зменшення пенсії позивача у відсотковому вимірі при його переведенні на пенсію по інвалідності, де йому протиправно визначили розмір пенсії у 80% грошового забезпечення, оскільки відповідно до ст.25 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 1 2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії по інвалідності підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.
Стосовно дій Головного управління ПФУ в Сумській області щодо обмеження максимальним розміром виплат нарахованої ОСОБА_1 пенсії суд зазначає, що таке обмеження розміру пенсії позивача застосовувалося відповідачем лише в період з 01.02.2013 по 31.11.2013, що підтверджується довідкою про розмір пенсії (а.с.21-24) суд зазначає.
Відповідно до ч. 7 ст. 43 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб (в редакції чинній станом на 2013 рік), максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
У п.п.1, 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи № 3668-VI визначено, він набирає чинності з 01 жовтня 2011 року і що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.
У п. 2 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 911-VIII передбачено, що дія його положень щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються починаючи з 01 січня 2016 року.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблеми, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист та неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень і сформулював правову позицію, згідно якої Конституція України та Закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави.
До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначена за спеціальними законами, в тому числі і Законом України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб. Тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається.
Аналізуючи категорію звуження змісту прав і свобод, Конституційний Суд України в мотивувальній частині свого рішення від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) констатував: Зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність, величину, інтенсивність і ступінь прояву та виражені у певних одиницях виміру.
Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами і свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб`єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики (абз.5,6 пункту 4).
Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22.09.2005 №5-рп/2005 роз`яснив своє розуміння словосполучення звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина, що міститься в частині третій статті 22 Конституції України. Так, Конституційний Суд України вважає, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані (частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. При цьому Конституційний Суд України зазначив, що загальновизнаним є правили, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.
У зв`язку із цим Конституційний Суд України вважає, що визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.
Частиною першою статті 58 Конституції України гарантовано, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 09.02.1999 №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
За принципом верховенства права, що визначений у частині 4 статті 6 КАС України, забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 25.01.2012 №3-рп/2012 наголосив, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції.
Захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України; держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей (частини перша, друга, п`ята статті 17 Основного Закону України).
Особи, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, створених відповідно до законів України, а також члени їхніх сімей мають спеціальний статус та особливі умови соціального захисту.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою в Конституції України відокремлюються певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку (рішення від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004).
Конституційний Суд України стверджував, що обмеження максимального розміру пенсії та призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.
Зазначено в цьому рішенні Конституційного Суду України і те, що положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов`язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.
З огляду на вищевикладене посилання відповідача на правомірність такого обмеження позивача в розмірі виплати його пенсії суд вважає протиправним.
Окрім того, відповідно до пункту 2 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 24.12.2015 року №911-VIII, дія цього Закону щодо визначення максимального розміру пенсії застосовується до пенсій, які призначаються, починаючи з 01.01.2016 року. В той час, як пенсія позивачу була призначена з 01.03.2005.
Отже, виходячи із розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст, якого неодноразово було висловлено у рішенні Конституційного Суду України обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення, що не було враховано відповідачем.
Отже, системний аналіз викладених правових норм та наведеної правової позиції Конституційного Суду України дозволяє стверджувати, що обмеження пенсії максимальним розміром застосовується до осіб, яким пенсія призначена після набуття чинності Законом України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи № 3668-VI, тобто після 01.10.2011, та Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України № 911-VIII, тобто з 01.01.2016.
Аналогічний правовий підхід викладено в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року у справі № 607/3808/15-а.
Таким чином, суд звертає увагу на те, що оскільки пенсія позивачу була призначена з 01.03.2005, то обмеження відповідачем її максимальним розміром є протиправним і порушує право позивача, набуте до набрання чинності Законів України №№ 3668-VI, 911-VIII та регламентоване їх нормами, а саме п. 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України № 3668-VI та п. 2 Прикінцевих положень Закону України № 911-VIII.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області, як суб`єкт владних повноважень, не довело правомірності своїх дій щодо зменшення розміру пенсії позивачу за вислугу років з 90 % до 80% грошового забезпечення починаючи з 01.12.2012 по 31.12.2017, з 90 % до 70 % грошового забезпечення починаючи з 01.01.2018 до 10.07.2018, з 90% до 80% грошового забезпечення із 10.07.2018 та обмеження максимальним розміром виплат нарахованої ОСОБА_1 пенсії за період з 01.02.2013 по 31.11.2013.
Тому суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснити перерахунок та виплату пенсії за вислугу років ОСОБА_1 із розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення починаючи з 01 грудня 2012 року по час прийняття судового рішення за даним позовом, а також провести перерахунок та виплатити різницю між фактично отриманою та належною без обмеження максимальним розміром до сплати сумою його пенсії з 01.12.2012 з врахуванням раніше виплачених сум.
Щодо вимог позивача про зобов`язання Головного управління ПФУ в Сумській області виплатити різницю між фактично отриманою та належною без обмеження максимальним розміром до сплати сумою його пенсії з 01.12.2012 з врахуванням раніше виплачених сум, суд зазначає, що вказана вимога є зайвою, оскільки вона охоплюється його вимогою про зобов`язання Головного управління ПФУ в Сумській області провести перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 із розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення, починаючи з 01.12.2012, з урахуванням виплачених сум пенсії, яка судом задоволена.
Що стосується клопотання позивача щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, слід зазначити наступне.
Частиною 1 статті 382 КАС України встановлено, що суд, який ухвалив рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
Таким чином, вказаною статтею встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено рішення, подати у встановлений судом строк звіт про його виконання.
Проаналізувавши обставини справи, суд не вбачає достатніх підстав для встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по вказаній адміністративній справі, оскільки судове рішення є обов`язковим до виконання, у тому числі, в примусовому порядку, а за невиконання рішення суду передбачена відповідальність.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241- 246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо зменшення розміру пенсії ОСОБА_1 за вислугу років з 90 % до 80% грошового забезпечення починаючи з 01.12.2012 по 31.12.2017, з 90 % до 70 % грошового забезпечення починаючи з 01.01.2018 до 10.07.2018, з 90% до 80% грошового забезпечення із 10.07.2018.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області щодо обмеження максимальним розміром виплат нарахованої ОСОБА_1 пенсії за період з 01.02.2013 по 31.11.2013.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. Апеляційні скарги до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подаються через Сумський окружний адміністративний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.О. Бондар

Повний текст рішення виготовлений 22.07.2019.