Справа № 540/1110/19
Суддя: Ковбій О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 р.м. ХерсонСправа № 540/1110/19
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Ковбій О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області про визнання протиправним та скасування рішення від 23.05.2019 р.,

встановив:

31 травня 2019 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, в якому позивач просить суд:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення робочої групи у справах про альтернативну (невійськову) службу при Управлінні соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області від 23 травня 2019 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в проходженні альтернативної (невійськової) служби.

2. Зобов`язати Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби.

03 червня 2019 року ухвалою суду відкрито провадження у справі та визначено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 20.06.2019 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що підставою для його звернення до суду було, як він вважає, протиправне рішення робочої групи у справах про альтернативну (невійськову) службу при Управлінні соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області від 23 травня 2019 року про відмову ОСОБА_1 у направленні на альтернативну (невійськову) службу. 18 квітня 2015 року позивач після ретельного вивчення Біблії прийняв рішення стати членом Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні та прийняв водне хрещення. Після свого хрещення і до цього часу позивач щомісяця бере участь у проповідуванні доброї новини про Царство Бога разом з місцевою релігійною громадою Свідків Єгови. Також 26 квітня 2019 року Керівний Комітет Релігійної організації "Релігійний центр Свідків Єгови в Україні" призначив позивача на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору.

Відповідно до особистих релігійних переконань позивача, його навчене по Біблії сумління не дозволяє йому користуватися зброєю та виконувати військовий обов`язок. З огляду на це, позивач бажав скористатися своїм правом на заміну строкової військової служби альтернативною.

8 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із письмовою заявою, у якій пояснив свої релігійні переконання та просив направити його для проходження альтернативної (невійськової) служби.

23 травня 2019 року робоча група у справах про альтернативну (невійськову) службу при Управлінні соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області розглянула заяву позивача та прийняла рішення про відмову йому в направленні на альтернативну (невійськову) службу, після чого відповідач повідомив позивача про прийняте рішення листом від 29 травня 2019 року № 05-11/86, у якому зазначалося, що підставою для відмови стало несвоєчасне подання заяви.

Посилаючись на ст.ст. 19, 21, 22, 35, 65 Конституції України, ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифіковану Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, рішення Європейського суду з прав людини у справах "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 (заява № 77703/01), "Свідки Єгови м. Москви та інші проти Росії" від 10.06.2010 (заява № 302/02), "Баятян проти Вірменії" від 07.07.2011 (заява № 23459/03), постанову Верховного Суду від 13.12.2018 року по справі №802/412/17-а, ст.ст. 251, 252 Цивільного кодексу України, ст.ст. 5, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, Закон України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII, Указ Президента України "Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2019 році" від 30.01.2019 № 22/2019, постанову Кабінету Міністрів України "Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 10.11.1999 № 2066 позивач у позовній заяві зазначає, що оскаржуване рішення Відповідача є протиправним та таким, що обмежує основоположні права Позивача.

Зазначає, що оскаржуване рішення, зокрема, позбавляє позивача можливості реалізувати його право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною службою, гарантоване йому Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, обмежує право позивача на альтернативну службу на іншій підставі, ніж ті, які визначені Конституцією України. Також під час прийняття оскаржуваного рішення відповідач не врахував обставини, що мали істотне значення для його прийняття, а саме те, що Указ Президента України "Про звільнення в запас військовослужбовців строкової служби, строки проведення чергових призовів та чергові призови громадян України на строкову військову службу у 2019 році" від 30.01.2019 № 22/2019 був опублікований та набрав чинності лише 2 лютого 2019 року, а пункт 1 статті 3 цього Указу, яким були визначені строки весняного призову (квітень-червень 2019 року), набрав чинності 1 березня 2019 року. Відповідно ж до частини першої статті 9 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII позивач повинен був подати заяву про направлення на альтернативну службу не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, тобто до 31 січня 2019 року.

Таким чином, станом на 31 січня 2019 року позивач, по-перше, не знав та не міг знати про те, що 31 січня є останнім днем терміну для подання ним заяви про направлення на альтернативну службу та, по-друге, не мав обов`язку подати таку заяву в певний термін, адже на той момент чинним законодавством цей термін не був встановлений.

Ані Конституцією України, ані Конвенцією не визначено такої самостійної підстави для обмеження права на свободу релігії, як порушення певних формальних процедур. Таким чином, враховуючи найвищу силу положень Конституції України, положення ч. 3 статті 11 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу", якими несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу визначено однією з підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу, можуть застосовуватися лише у разі існування передбачених Конституцією України підстав для обмеження права на свободу релігії, тобто, якщо таке несвоєчасне подання ставить під загрозу громадський порядок, здоров`я і моральність населення або права і свободи інших людей.

Зазначає, що подання позивачем заяви про направлення на проходження альтернативної (невійськової) з пропуском встановленого законом терміну, жодним чином не загрожувало ані громадському порядку, ані здоров`ю і моральності населення, ані правам і свободам інших людей. Таке формальне порушення процедури подання відповідної заяви, яке допустив позивач, також не змінило релігійні переконання позивача на такі, які дозволяють йому проходити строкову військову службу, а тому він не втратив права на заміну військового обов`язку альтернативною службою.

Оскаржуване рішення було прийнято відповідачем непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких воно було спрямоване.

13 червня 2019 року відповідачем до суду подано відзив, у якому відповідач зазначає наступне.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Статтею 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Відповідно до частини першої статті 9 цього ж Закону Позивач повинен був подати заяву про направлення на альтернативну службу не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу.

Частиною третьою статті 11 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII передбачено, що однією з підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Відповідач наголошує, що як зазначає сам позивач, до Голопристанської районної державної адміністрації він (позивач) звернувся 08 травня 2019 року, тобто, з пропущенням строків, встановлених Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд повністю відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

19 червня 2019 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач посилається на те, що відзив відповідача не містить жодних обґрунтованих заперечень щодо наведених ним обставин та правових підстав позову, Указ Президента України від 30.01.2019 року № 22/2019 опублікований лише 02.02.2019 року, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості подати свою заяву своєчасно - не пізніше ніж за 2 місяці до початку проведення призову на строкову військову службу. Позивач зазначає, що це не він несвоєчасно подав заяву про направлення на альтернативну службу, а держава не визначила завчасно термін її подання, тим самим позбавивши позивача можливості подати цю заяву до спливу цього терміну. Однак ця обставина відповідачем не враховувалася як під час прийняття оскаржуваного рішення, так і у відзиві. Позивач зазначає, що відповідач залишає поза увагою аргумент позову про те, що конституційне право на альтернативну службу позивача було обмежено відповідачем на іншій підставі, ніж ті, які визначені Конституцією України.

Ухвалою суду від 24.06.2019 року задоволено клопотання позивача від 19.06.2019 року, Голопристанську районну державну адміністрацію Херсонської області залучено в якості відповідача у справі, прийнято зміни до позовних вимог.

Також, 24 червня 2019 року протокольною ухвалою суду прийнято до провадження заяву про уточнення позовних вимог, в якій ОСОБА_1 позивається до Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації (відповідач-1) та Голопристанської районної державної адміністрації (відповідач-2).

Позовні вимоги викладені в такій редакції:

1. Визнати протиправним та скасувати рішення робочої групи у справах про альтернативну (невійськову) службу при Управлінні соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, оформлене протоколом №1 від 23 травня 2019 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в проходженні альтернативної (невійськової) служби.

2. Зобов`язати Голопристанську районну державну адміністрацію Херсонської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби.

05 липня 2019 року до суду надійшов відзив відповідача-2, у якому він просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Статтею 1 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю. Відповідно до частини першої статті 9 цього ж Закону Позивач повинен був подати заяву про направлення на альтернативну службу не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу.

Частиною третьою статті 11 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII передбачено, що однією з підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Відповідач-2 зазначає, що до Голопристанської районної державної адміністрації позивач звернувся 08 травня 2019 року, тобто, з пропущенням строків, встановлених Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII.

На підставі зазначеного, відповідач-2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

10 липня 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив відповідача-2, у якому позивач зазначає, що відзив відповідача-2 майже слово в слово подібний до раніше поданого відзиву відповідача-1, на який позивач вже надавав відповідь. Наголошує, що заява позивача про направлення на альтернативну службу не є проханням про звільнення його від виконання конституційних обов`язків. Навпаки, ця заява містить прохання про надання можливості позивачу виконати свої конституційні обов`язки у той спосіб, що дозволений Конституцією та не суперечить його сумлінню.

17 липня 2019 року сторонами до суду подано клопотання про розгляд справи ез їх участі в порядку письмового провадження за наявними в матеріалах справи документами.

Частиною 3 статті 194 КАС України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 9 ст. 205 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи приписи ст. ст. 194 та 205 КАС України суд вважає, що подання сторонами заяв про розгляд справи у порядку письмового провадження не є перешкодою для розгляду і вирішення справи за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою і доданими до неї доказами, з відзивом відповідача на адміністративний позов та відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзив і відповідь на відзив, перевіривши їх наданими з боку учасників справи доказами, суд дійшов до наступного.

ОСОБА_1 згідно паспорта громадянина України № НОМЕР_1 , виданого органом 4834 20.09.2017 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Олександрівка Снігурівського району Миколаївської області (а.с.12).

Згідно довідки релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" від 08.05.2019 № 833 (а.с.9, 51) ОСОБА_1 з 18.04.2015 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. Згідно цієї ж довідки ОСОБА_1 26 квітня 2019 року призначений Керівним комітетом Релігійної організації "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" на посаду священнослужителя - служителем (дияконом) збору.

08.05.2019 року позивач звернувся до робочої групи у справах про альтернативну (невійськову) службу Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області із письмовою заявою (а.с.8, 52), в якій зазначаючи, що є членом релігійної організації Свідків Єгови в Україні, та пояснюючи свої релігійні переконання, просив направити його для проходження альтернативної (невійськової) служби.

Робочою групою у справах про альтернативну (невійськову) службу Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області 23.05.2019 року було розглянуто вищевказану заяву позивача і прийнято рішення, оформлене протоколом засідання робочої групи у справах альтернативної (невійськової) служби № 1 від 23.05.2019 року (а.с.30), яким відмовлено призовнику Голопристанського районного військового комісаріату ОСОБА_1 у направленні на альтернативну (невійськову) службу.

Підставою для прийняття вказаного рішення, як вбачається з протоколу, було те, що позивач невчасно подав заяву про направлення на альтернативну (невійськову) службу, тобто пізніше строку, визначеного ч. 1 ст. 9 Закону України "Про альтернативну (невійськову) службу від 12.12.1991 № 1975-XII та п.4 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.11.1999 № 2066.

Не погоджуючись із вищевказаним рішенням відповідача-1, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

Вимогами ст. 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

Статтею 24 Конституції України закріплено, що не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

При цьому ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Отже, встановлений ст. 65 Конституції України обов`язок громадянина захищати свою державу кореспондується зі встановленим ст. 35 Конституції України обов`язком держави замінювати виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою громадянину, який має несумісні з військовою службою релігійні переконання.

Відповідно до положень статті 64 Конституції України, лише в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, в т.ч. це стосується і прав громадян, визначених ст.35 Конституції України. Однак такі обмеження в нормативно-правових актах України як не існують на теперішній час, так і не існували на час, коли позивача було призвано на строкову військову службу; не було оголошено воєнний або надзвичайний стан.

Відповідно до статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України та ч. 1 ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України" Конвенція є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, також установлено, що право держави зобов`язувати своїх громадян проходити військову службу не є абсолютним. Свобода громадян сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Це закріплено у ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку було ратифіковано Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року.

При цьому право на відмову від несення військової служби на підставі релігійних переконань має абсолютний характер. Тому держава не може накладати обмеження на свободу совісті та релігії, посилаючись лише на обов`язковість військової служби.

Так, відповідно до п. 1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що Свідки Єгови належать до відомої християнської конфесії, що з моменту свого виникнення активно діють у багатьох країнах світу, в тому числі в усіх європейських країнах-членах Ради Європи, є релігійною групою, що дотримується принципів пацифізму, та їхнє віровчення не дозволяє її членам проходити військову службу, носити військову форму або брати в руки зброю. З іншого боку, Свідки Єгови погоджуються здійснювати альтернативну цивільну службу за умови, що вона не пов`язана з військовими організаціями ("Свідки Єгови м. Москви та інші проти Росії", від 10.06.2010, заява № 302/02, п.п. 150, 155).

У свою чергу, розглядаючи справу Свідка Єгови, засудженого у кримінальному порядку за відмову від проходження військової служби через релігійні переконання, ЄСПЛ у п. 110 рішення у справі "Баятян проти Вірменії" від 07.07.2011 (заява № 23459/03) зауважив, що несприйняття військової служби - коли мотивом такого несприйняття є серйозний і нездоланний конфлікт між обов`язком служити в армії та переконаннями конкретної особи або її глибокими і невдаваними релігійними чи іншими поглядами - є переконанням або поглядом настільки незаперечним, серйозним, послідовним та значущим, що на нього поширюються гарантії ст. 9 Конвенції.

Отже, ЄСПЛ установлено, що право Свідків Єгови, до яких належить позивач, на відмову від проходження військової служби за релігійними переконаннями гарантовано п. 1 ст. 9 Конвенції. Незабезпечення таким особам можливості реалізувати їх право на альтернативну (невійськову) службу є втручанням у їх свободу сповідувати свою релігію та, відповідно, порушенням ст.9 Конвенції.

Підстави і порядок направлення на альтернативну (невійськову) службу визначені Законом України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23.04.1991 № 987-XII (далі - Закон № 987-XII), Законом України "Про альтернативну (невійськову) службу" від 12.12.1991 № 1975-XII та Положенням про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженим постановою КМУ від 10.11.1999 № 2066 (далі - Положення № 2066).

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону № 987-XII кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Це право включає свободу мати, приймати і змінювати релігію або переконання за своїм вибором і свободу одноособово чи разом з іншими сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, відправляти релігійні культи, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні або атеїстичні переконання. Частиною третьою статті 4 Закону № 987-XII закріплено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Статтею 2 Закону № 1975-XII передбачено, що право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Релігійна організація "Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні" відповідно до Постанови КМУ від 10.11.1999 № 2066 належить до переліку релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1975-XII на альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу та особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань і стосовно яких прийнято відповідні рішення.

На підставі ст. 57 Конституції України кожному гарантується право знати свої права та обов`язки. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення в порядку, встановленому законом. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права та обов`язки громадян, не доведені до відома населення в порядку, встановленому законом, є нечинними.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, що має юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Отже, дія вважається вчиненою несвоєчасно, якщо вона вчинена після встановленого строку для її вчинення.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066 для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у ст. 2 Закону № 1975-XII (які мають право на альтернативну службу), після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву. Початок проведення призову громадян на строкову військову службу встановлюється на підставі Указу Президента України.

Згідно з п.17 ч.1 ст.106 Конституції України та ч. 6 ст. 15 Закону № 2232-XII строки проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу визначаються Указом Президента України. Такий указ публікується в засобах масової інформації не пізніш як за місяць до закінчення року, що передує року призову (призовів) громадян України на строкову військову службу, крім указу про призов (призови) громадян України на строкову військову службу в особливий період, який публікується не пізніш як за місяць до початку проведення призову (призовів) громадян України на строкову військову службу.

Відповідно до ст. 7 Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019, який набрав чинності з дня його опублікування, тобто 02 лютого 2019 року (газета "Урядовий кур`єр" від 02.02.2019, № 22), крім п. 1 ст. 3, яким визначено дату початку періоду проведення чергового призову на строкову військову службу, що набрав чинності з 01 березня 2019 року.

Отже, Указом Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 законодавчо встановлено початок періоду проведення чергового призову на строкову військову службу з 01 квітня 2019 року, проте цей Указ опублікований і набрав чинності менше, ніж за 2 місяці до зазначеної дати - 02 лютого 2019 року.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України від 12.12.1991 № 1975-XII та п. 14 Положення № 2066 однією з підстав для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу є несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу.

Враховуючи дату опублікування Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 суд зазначає, що станом на 31.01.2019 позивач не знав та не міг знати про те, що це є останній день строку на подання заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

Суд зазначає, що в цьому випадку наявна колізія у строкові подання заяви про проходження альтернативної (невійськової) служби, передбаченим ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066, та датою набрання чинності Указу Президента України від 30.01.2019 № 22/2019 - 02 лютого 2019 року, менш ніж за два місяці до призову на строкову військову службу. Тобто, у позивача була відсутня можливість чітко визначити часові межі, під час яких він мав право подати заяву про проходження ним альтернативної (невійськової) служби. Зазначена колізія породжує порушення одного з основоположних елементів принципу верховенства права - правової визначеності.

З огляду на це суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , маючи право на проходження альтернативної (невійськової) служби та очікуючи відомостей про початок призову на строкову військову службу, для подання відповідної письмової заяви, пропустив строк на її подання, визначений ч. 1 ст. 9 Закону № 1975-XII і п. 4 Положення № 2066 (за 2 місяці до початку призову), з причин, які не залежали від його волі.

Згідно з ч. 2 ст. 35 Конституції України та ч. 4 ст. 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23.04.1991 № 987-XII визначено, що здійснення права на свободу світогляду і віросповідання, в тому числі права на альтернативну (невійськову) службу, може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моральності населення або захисту прав та свобод інших людей відповідно до міжнародних зобов`язань України. Цей перелік є вичерпним. При цьому в ньому відсутня така підстава, як порушення особою, чиї релігійні переконання не дозволяють їй проходити строкову військову службу, строку подання відповідної заяви чи інших процедур.

Аналогічні положення містить п. 2 ст. 9 Конвенції, згідно з якою свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав та свобод інших осіб.

Надаючи тлумачення цим положенням, ЄСПЛ у п.п. 137, 138 рішення у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 (заява №77703/01) зазначив таке: "лише переконливі і нездоланні причини можуть виправдати запровадження таких обмежень. Будь-які такі обмеження мають відповідати "нагальній суспільній потребі" та бути "пропорційними легітимній меті, яку вони переслідують"...Причини, наведені органами державної влади на виправдання вказаного втручання, [повинні бути] "належними та достатніми".

Ані відповідач-1, ані відповідач-2 жодним чином не обґрунтовують, що пропуск ОСОБА_1 строку на подання заяви про направлення на альтернативну (невійськову) службу посягає на громадську безпеку і порядок, життя, здоров`я та моральність населення, на права і свободи інших людей.

З огляду на це, обмеження, накладене відповідачем-1 на право позивача сповідувати свою релігію, є необґрунтованим.

Оцінюючи правомірність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими в ч. 2 ст. 2 КАС України, що певною мірою відображають засади (принципи) адміністративного судочинства.

З огляду на викладені вище обставини, суд дійшов висновку, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не взято до уваги докази об`єктивної неможливості звернення позивача із заявою про направлення на альтернативну (невійськову) службу в установлений законом строк, оскаржене рішення є таким, що прийняте без урахування всіх обставин, які мають значення для його прийняття, а тому підлягає визнанню протиправним і скасуванню.

Так, за результатами розгляду письмової заяви позивача від 23.05.2019 року відповідач-1 мав право прийняти одне з двох передбачених законом рішень: про відмову в направленні на альтернативну (невійськову) службу або про направлення на альтернативну (невійськову) службу.

Відповідно до п.1.2 розділу І Положення про управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області затвердженого розпорядженням голови Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області від 23.04.2018 №168 Управління соціального захисту та охорони здоров`я Голопристанської РДА Херсонської області у своїй діяльності керується Конституцією та законами України.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону № 1975-XII рішення про направлення громадянина на альтернативну службу приймається місцевою державною адміністрацією у разі встановлення істинності релігійних переконань.

Відповідно до п.1.1 Управління соціального захисту та охорони здоров`я Голопристанської РДА Херсонської області є структурним підрозділом районної державної адміністрації, що утворюється головою цієї адміністрації, підзвітним і підконтрольним голові районної державної адміністрації та відповідно Департаменту соціального захисту населення обласної державної адміністрації.

Голова Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області розпорядженням від 02.07.2014 № 250 затвердив склад районної робочої групи у справах альтернативної (невійськової) служби.

Робоча група у справах альтернативної (невійськової) служби, як вбачається з рішення, оформленого протоколом засідання № 1 від 23.05.2019 року (а.с.30), не досліджувала питання істинності релігійних переконань позивача, оскільки відмовила призовнику Голопристанського районного військового комісаріату ОСОБА_1 у направленні на альтернативну (невійськову) службу виходячи виключно з порушення ним термінів надання письмової заяви про направлення на альтернативну службу.

Згідно з Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту частини 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.

Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.

З аналізу наведеного вбачається, що передумовою прийняття рішення про направлення громадянина на альтернативну службу згідно ч. 1 ст. 12 Закону № 1975-XII є встановлення істинності релігійних переконань призовника, що місцевою державною адміністрацією зроблено не було. Отже, дискреційні повноваження робочої групи у справах альтернативної (невійськової) служби є нереалізованими.

З урахуванням зазначеного, позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на проходження альтернативної (невійськової) служби є передчасною та задоволенню не підлягає, оскільки питання істинності релігійних переконань, місцевою державною адміністрації не досліджувалось. Отже, й суд не може надати оцінку оскарженому рішенню в цій частині, так само як і не може перебрати на себе повноваження робочої групи у справах альтернативної (невійськової) служби.

Отже, з метою належного та ефективного захисту прав позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та на підставі ч. 4 ст. 245 КАС України зобов`язати суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Тобто, відповідача слід зобов`язати повторно розглянути письмову заяву призовника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 у направленні на альтернативну (невійськову) службу від 08.05.2019 року та вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням правової оцінки суду, наданої у рішенні, зокрема, встановленої судом протиправності відмови в проходженні альтернативної (невійськової) служби з підстав несвоєчасності подання заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Решта доводів сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якої суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ч.2 ст.2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкту владних повноважень на підтвердження правомірності свого рішення та докази, надані позивачем, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову у редакції викладеній судом.

На підставі частин 1 та 3 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, усі судові витрати, що підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, який виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа; при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог; при цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір у сумі 1536,80 грн. за квитанцією № 4704672 від 31 травня 2019 року (а.с.3).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення з Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 768,40 грн., сплаченого згідно квитанції № 4704672 від 31 травня 2019 року.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення робочої групи у справах про альтернативну (невійськову) службу при Управлінні соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області, оформлене протоколом № 1 від 23 травня 2019 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено в проходженні альтернативної (невійськової) служби.

Зобов`язати Голопристанську районну державну адміністрацію Херсонської області (, адреса: 75600, Херсонська область, м. Гола Пристань, вул. 1 Травня, буд.41) повторно розглянути письмову заяву призовника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) у направленні на альтернативну (невійськову) службу з урахуванням правової оцінки, наданої судом у даному рішенні.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з Управління соціального захисту населення та охорони здоров`я Голопристанської районної державної адміністрації Херсонської області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (рнокпп: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 768,40 грн., сплачений згідно квитанції № 4704672 від 31 травня 2019 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення, при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу VII "Перехідні положення" КАС України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Ковбій О.В.

кат. 113000000