Справа № 400/820/19
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Миколаїв.

22 липня 2019 р.справа № 400/820/19

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в письмовому провадженні розглянув адміністративну справу

за позовомдержавного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 93)", с. Новоданилівка, Казанківський район, Миколаївська область, 56022

до відповідачаГоловного управління ДФС у Миколаївській області, вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001

про1) визнання протиправним і скасування рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25 лютого 2019 р.; 2) визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25 лютого 2019 р. № Ю-21; 3) зменшення на 50% штрафних санкцій і пені, які нараховані податковим повідомленням-рішенням від 25 лютого 2019 р. № 6

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 93)" (надалі - позивач або ДП № 93) звернулось з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Миколаївській області (надалі - відповідач або ГУ ДФС), в якому просить суд:

1) визнати протиправним і скасувати рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25 лютого 2019 р.;

2) визнати протиправною і скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 25 лютого 2019 р. № Ю-21;

3) зменшити на 50% штрафні санкції і пеню, які нараховані податковим повідомленням-рішенням від 25 лютого 2019 р. № 6.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним: в результаті перевірки ДП № 93, ГУ ДФС зробила висновок про те, що позивач занизив суму єдиного внеску, за рахунок не включення до бази нарахування цього внеску заробітної плати засуджених. На переконання позивача, ДП № 93 не є роботодавцем, а засуджені не є найманими працівниками в розумінні приписів трудового законодавства, а тому норми Податкового кодексу України (надалі - ПК України) і Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", не можуть бути застосовані при нарахуванні внеску з заробітної плати засуджених. На підтвердження своїх доводів позивач послався на Інструкцію про умови праці та заробітну плату засуджених до обмеження волі або позбавлення волі, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 7 березня 2013 р. № 396/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 березня 2013 р. за № 387/22919 (надалі - Інструкція № 396/5), норми якої не передбачають нарахування єдиного внеску з заробітної плати засуджених. З урахуванням цього, на думку позивача, вимога про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску та рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування єдиного внеску, є протиправними і підлягають скасуванню. З приводу податкового повідомлення-рішення, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, застосовано штраф і нарахована пеня, позивач зазначив, що підприємство знаходиться в скрутному фінансовому становищі і не має можливості своєчасно і в повному обсязі нараховувати і сплачувати цей податок, у зв`язку з чим і утворилась заборгованість, а тому просить суд розглянути можливість зменшити на 50% штраф і пеню за цим податковим повідомленням-рішенням.

Відповідач позов не визнав, у відзиві просив відмовити в його задоволенні. Відзив не містить доводів відповідача на спростування правової позиції позивача, а лише відтворює зміст акту перевірки ДП № 93 (а. с. 90-117).

Позовна заява залишалась без руху, у зв`язку з її невідповідністю вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) (а. с. 60-61).

Справа призначена до розгляду в загальному позовному провадженні.

Судом проведено підготовче засідання, за наслідками якого 31 травня 2019 р. прийнято ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а. с. 134-135).

Позивач подав клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яке судом задоволено (а. с. 138-139, 142-143).

В наступному позивач клопотав про розгляд справи за його відсутності, в порядку письмового провадження (а. с. 148).

На підставі ст. 205 ч. 9 КАС України, суд розглядає справу в письмовому провадженні, на підставі поданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

В грудні 2018 р. - січні 2019 р. ГУ ДФС провела перевірку ДП № 93, результати якої оформлені актом від 18 січня 2019 р. № 79/14-29-13-06/08680543 (надалі - Акт перевірки) (а. с. 10-24).

Акт перевірки містить такий висновок про порушення позивачем вимог податкового законодавства:

- ст. 168 п. 168.1. пп. 168.1.2., ст. 176 п. 176.2. "а" ПК України, а саме неперерахування податку на доходи фізичних осіб на суму 615 175,69 грн. і несвоєчасне перерахування цього податку на суму 59 790,06 грн.;

- ст. 6 п. 2, ст. 8 ч. 5, ст. 9 п. 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" - у період з 1 жовтня 2015 р. до 30 вересня 2018 р. ДП № 93 занизило суму нарахованого єдиного внеску на 1 687 939,60 грн. за рахунок того, що до бази нарахування єдиного внеску не включалась заробітна плата засуджених;

- ст. 6 ч. 2, ст. 9 ч. 8 того ж Закону в частині своєчасної сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у період з 1 січня 2014 р. до 30 червня 2018 р. в сумі 155 935,35 грн.

Не погодившись з висновками Акту перевірки, позивач подав заперечення, які ГУ ДФС розглянуло і за наслідками розгляду виклала п. 4 висновку Акту перевірки в іншій редакції, а саме зменшила суму, на яку занижений єдиний внесок з 1 687 939,60 грн. до 1 155 635,36 грн. (а. с. 25-38).

На підставі Акту перевірки, 25 лютого 2019 р. ГУ ДФС прийняла такі рішення, які позивач оспорює в даній справі:

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ю-21, якою вимагається сплатити 1 155 635,36 грн. недоїмки з єдиного внеску;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача за несплату єдиного внеску в сумі 1 155 635,36 грн. застосовано штраф в розмірі 577 817,68 грн.;

- податкове повідомлення-рішення № 6, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на 615 175,69 грн., застосовано штраф в розмірі 471 101,34 грн. і нарахована пеня в сумі 6 921,99 грн. (а. с. 39-41, 45, 46).

Як слідує з Акту перевірки та матеріалів адміністративної справи, вимога про сплату боргу (недоїмки), а також рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, прийняті ГУ ДФС у зв`язку з тим, що ДП № 93 не нараховувало єдиний внесок на фонд оплати праці засуджених.

Суд знаходить цей висновок відповідача вірним і таким, що узгоджується з вимогами податкового законодавства та Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до ст. 118 ч. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (надалі - КВК України), засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

За приписами ст. 120 ч. 1 КВК України, праця осіб, засуджених до позбавлення волі, оплачується відповідно до її кількості і якості. Форми і системи оплати праці, норми праці та розцінки встановлюються нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України. Таким нормативним актом є Інструкція № 396/5.

Згідно з п. п. 5.1.-5.3. Інструкції № 396/5, праця засуджених оплачується відповідно до її кількості і якості. Підприємства установ розраховують тарифні ставки, посадові оклади для диференціації оплати праці залежно від професії і кваліфікації засуджених, складності й умов виконуваних ними робіт. Заробітна плата, нарахована засудженим, за умови виконання ними норми виробітку (денної, тижневої, місячної) або тривалості робочого часу (у тому числі при залученні до робіт на підприємствах державної або інших форм власності) не може бути менше законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати. Праця засуджених оплачується відрядно, погодинно або за іншими системами оплати праці. Основною системою оплати праці є відрядна, яка застосовується на всіх роботах, що піддаються нормуванню та точному обліку.

Отже, загальним правилом КВК України, є те, що засуджені до позбавлення (обмеження) волі, мають право на працю, яка оплачується на загальних підставах, із особливостями, встановленими Інструкцією № 396/5.

Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" таким чином визначає поняття єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст. 1 ч. 1 п. 2 Закону).

Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (ст. 1 ч. 1 п. 3 Закону).

За правилами ст. 122 ч. 1 КВК України, засуджені до позбавлення волі, залучені до суспільно корисної оплачуваної праці за строковим трудовим договором, підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Таким чином, засуджені, які працюють і праця яких оплачується, в силу вимог Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", є застрахованими особами.

Як зафіксовано Актом перевірки, протягом 2015-2018 р.р. ДП № 93 залучало засуджених до праці і в цей період їм була нарахована заробітна плата в загальній сумі 7 340 024,0 грн.

Відповідно до ст. 4 ч. 1 п. 1 абз. 2 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Стаття 5 ч. 4 абз. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначає, що обов`язки платників єдиного внеску виникають у осіб, зазначених в абзацах другому, третьому, п`ятому та сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону, - з дня їх державної реєстрації відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців".

Єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (ст. 7 ч. 1 п. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування").

Закон України "Про оплату праці" так визначає заробітну плату - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ст. 1 ч. 1).

З урахуванням наведених законодавчих норм, суд приходить до висновку про те, що позивач є платником єдиного внеску, який повинен нараховуватись на суму заробітної плати, що виплачується працюючим засудженим.

Посилання позивача на те, що він не є роботодавцем, а засуджені не є працівниками, відповідно, і виплачені ним суми не є заробітною платою, безпідставні, так як по суті робота засуджених, яка виконується на договірній основі, за своєю природою є працею, а їх грошова винагорода відповідає суті терміну "заробітна плата".

Той факт, що ПК України та Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" не містять застережень щодо особливостей нарахування єдиного внеску на заробітну плату засуджених, не свідчить про прогалину в правовому регулюванні цього питання - суд розцінює відсутність спеціальних норм, як те, що законодавець встановлює однакові для всіх правила сплати єдиного внеску, в тому числі і для засуджених. Наявність в КВК України норми про те, що працюючи засуджені підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, беззаперечно свідчить про необхідність сплати позивачем єдиного внеску, що нараховується на заробітну плату таких осіб.

Тлумачення позивачем п. 6.3. Інструкції № 396/5, як такого, що не містить обов`язку утримувати з засуджених єдиний внесок, хибне.

Відповідно до цієї норми, відрахування та відшкодування із заробітної плати засуджених здійснюються відповідно до законодавства з дотриманням такої черговості: податок з доходів фізичних осіб; аліменти; вартість одягу, взуття, білизни (крім вартості спецодягу); вартість харчування, комунально-побутових та інших наданих послуг (крім вартості спецхарчування); за виконавчими листами на користь громадян; за виконавчими листами на користь юридичних осіб; відшкодування матеріальних збитків, заподіяних засудженими державі під час відбування покарання.

Дана норма не встановлює вичерпного переліку податків і зборів та відрахувань, які сплачують засуджені, як помилково вважає позивач, а тільки закріплює черговість таких відрахувань з їх заробітної плати, а тому відсутність в цьому переліку єдиного внеску, не свідчить про те, що така категорія осіб, як засуджені, не повинні сплачувати єдиний внесок.

Відповідно до ст. 67 ч. 1 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Чинне законодавство не встановлює якихось особливостей нарахування єдиного внеску з заробітної плати працюючих засуджених і навпаки закріплює їх статус, як таких, що підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Протилежний висновок фактично означатиме, що права працюючих засуджених на загальнообов`язкове державне соціальне страхування невиправдано обмежені на законодавчому рівні, хоча кримінальне законодавство виходить з того, що обмеженню підлягають тільки такі права засуджених, які випливають з самої суті засудження.

Таким чином, суд не вбачає протиправності в спірних рішеннях ГУ ДФС, якими вимагається сплатити 1 155 635,36 грн. недоїмки з єдиного внеску та застосовано штраф за донарахування своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі 577 817,68 грн.

Що стосується іншої вимоги позивача про зменшення на 50% штрафних санкцій і пені, застосованих податковим повідомленням-рішенням № 6, то така вимога не може бути задоволена, так як по суті вона не свідчить про наявність спору з приводу грошового зобов`язання - позивач погоджується з наявністю підстав для збільшення йому грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, нарахування штрафу і пені, але посилається на скрутне фінансове становище, яке не дає йому можливості сплатити ці платежі.

Суд звертає увагу позивача на те, що ПК України не передбачає можливості зменшення розміру фінансових санкцій, встановлених цим кодексом, за рішенням суду, до того ж ст. 245 КАС України, яка містить вичерпний перелік повноважень суду при вирішенні справи, не наділяє суд правом на зменшення штрафу або пені, розмір яких встановлений законом, в даному випадку ст. 127 ПК України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що питання розстрочення та відстрочення грошових зобов`язань або податкового боргу платника податків регулюються ст. 100 ПК України і позивач не позбавлений права подати відповідну заяву до ГУ ДФС.

Таким чином, жодні позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати у виді судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 93)" (с. Новоданилівка, Казанківський район, Миколаївська область, 56022, ЄДРПОУ 0868054) до Головного управління ДФС у Миколаївській області (вул. Лягіна, 6, м. Миколаїв, 54001, ) про визнання протиправним і скасування рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 25 лютого 2019 р.; визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 25 лютого 2019 р. № Ю-21; зменшення на 50% штрафних санкцій і пені, які нараховані податковим повідомленням-рішенням від 25 лютого 2019 р. № 6, відмовити.

2. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз