Справа № 420/6305/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6305/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бойко О. Я.

Час і місце ухвалення: 11:19 год.,м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України в якому просить:

визнати рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року №298-18 про відмову ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасувати його;

зобов`язати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Сирії, біженцем

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Він не може повернутися до країни громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства.

Також позивач наголошує про побоювання силоміць бути рекрутованим до лав національної армії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано рішення Державної міграційної служби України від 17.08.2018 року №298-18 про відмову ОСОБА_1 у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним та скасовано його.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 17.08.2018 р. про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та прийняти рішення з урахуванням висновків в порядку передбаченому Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

У решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд побудував свою позицію на застарілій інформації по країні походження позивача, не врахувавши поліпшення ситуації в Сирії.

Так, апелянт зазначає, що 03 липня 2017 року вийшла п`ята редакція доповіді Верховного комісара ООН по справам біженців «Рекомендації з питань міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку». Зазначена доповідь підтверджує позитивні тенденції щодо звільнення території країни громадянської належності позивача від представників радикальних екстремістських угруповань, стабілізації загальної соціально-політичної ситуації на Батьківщині, закріплення ролі представників органів державної влади Сирії в головних містах.

Також апелянт акцентує увагу на тому, що позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатися як альтернативою внутрішнього переміщення так і повернутись до рідного міста, враховуючи, що його близькі родичі продовжують проживати в цьому місті, не зазнаючи будь-яких утисків чи переслідувань. При цьому примусове рекрутування до збройних сил Сирії, як причину звернення до відповідача не приймається до уваги, оскільки не підтверджені доказами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки, уродженцем м. Хасаіса, провінції Аль -Хасака , Сисні. За національністю араб, сповідує іслам сунітської течії, канонів релігії додержується частково. Рідна мова арабська, також позивач володіє російською мовою на достатньому для розуміння рівні. За сімейним станом неодружений, дітей не має.

На Батьківщині позивач здобув середню освіту в школі "Тарах" протягом 1992-2004 років (м, Хасака, Сирія), та початкову вищу освіту при університеті механіки за напрямом підготовки механіка протягом 2007-2008 років (м. Дейр-ез-Зор, Сирія). На території України позивач здобув вишу освіту при Харківському національному університеті міського господарства ім. О. М. Бекетова протягом 2010-2015 років за напрямом будівництво та цивільна інженерія. Щодо трудової діяльності, на Батьківщині позивач не працював. На території України, а саме в м. Харкові позивач неофіційно працював у ресторані "Бейрут", як обслуговуючий персонал, наразі неофіційно працює продавцем на продуктово-побутовому ринку "Новий ринок" у м. Одеса. Особа ніколи не була членом жодних політичних, і громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій. Зі слів позивача, виїзд за межі країни громадянської належності відбувся у зв`язку з бажанням здобути вищу освіту на території України.

Позивач та його близькі родичі не були та не є членами жодних політичних, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій ані в країні громадської належності, ані на території України.

Позивач є військовозобов`язаним, військову службу не проходив.

У 2010 році позивач виїхав на автомобілі з м. Хасака в аеропорт м. Алеппо (Сирія), звідки вилетів прямим авіарейсом Алеппо (Сирія) - Одеса (Україна) легально, на підставі паспортного документа громадянина Сирії серії НОМЕР_1 та оформленої студентської візи до України серії НОМЕР_2 . До м. Харків прибув прямим потягом з м. Одеса.

Після закінчення навчання у м. Харків протягом 2015-2017 року позивач працював у ресторані "Бейрут". Позивач переїхав до м. Одеса з метою заробітків, пояснюючи це важкими умовами праці у попередньому місті проживання.

Щодо причин звернення за захистом, позивач вказує на проведення військових дій на території Сирії в цілому та на території рідного для нього міста Хасака (провінція Аль-Хасака , Сирія). Також висловлює побоювання зазнати переслідувань з боку курдів. За словами шукача захисту, курди виганяють арабів з провінції Аль Хасака та мають намір створити на її території власну державу. Позивач наразі не бажає повертатися на Батьківщину через можливість примусового рекрутування до лав збройних сил Сирії, небажання брати участь у проведенні військових дій.

22.02.2018 р. позивач із заявою звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

22.02.2018 р. позивач отримав довідку про звернення за захистом в Україні № 008164 (а.с.10).

На підставі наказу №48 ГУ ДМС України в Одеській області склало висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

14.07.2018 року ДМС України склав висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якому зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача та його особистої справи можливо також підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту в Україні, згідно з визначенням п.13 ч.1 ст. Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", через відсутність доведених фактів життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини (а.с.81-91).

На підставі висновку від 14.07.2018 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту було винесено рішення про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №298-18 від 17.07.2018 .

Також в висновку зазначено, що за результатами аналізу ІКП не спостерігається жодних обставин, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу міжнародного захисту з позиції неможливості повернення до регіону постійного проживання.

20.09.2018 року позивач отримав повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області № 636 про відмову у визнанні біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.09.2019 року.

В повідомленні зазначено, що заява позивача вважається не обґрунтованою та відсутні умови зазначені в п.п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"; в`їзд до України з особливими цілями, а не з метою захисту; немає доказів переслідування терористичними організаціями; а також численні посилання на мої життєві та особисті обставини, які не мають жодного відношення до підстав згідно з якими позивач звернувся за захистом в Україні.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскаржуване рішення відповідача прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача, а відновлення порушених прав позивача суд першої інстанції вбачає шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Процедура та порядок визнання іноземця біженцем в Україні врегульовані ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 469 від 07.09.2011 року.

Пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Завданням апеляційного суду при вирішенні спору, є встановлення обґрунтованості доводів суду першої інстанції, а також правовий аналіз кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Так, апелянт звертає увагу, що факти повідомленні заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як свідчить аналіз доводів позивача, головними причинами його звернення за захистом, є неможливість добровільного повернення до країни громадянської належності через військовий конфлікт та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил.

Досліджуючи дані доводи, колегія суддів бажає процитувати п.65 Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, де зазначено, що переслідування зазвичай стосуються дій влади країни. Вони можуть також виходити від частини населення, яке не поважає порядок, встановлений законами даної країни. Таким випадком може бути релігійна нетерпимість, рівносильна переслідуванням, в країні зі світським режимом, але де значні групи населення не поважають віру своїх ближніх. Там, де серйозні дискримінаційні дії або дії, що принижують гідність, здійснюються місцевим населенням, такі можуть розглядатися як переслідування, якщо відомо, що влада свідомо допускає це або якщо влада відмовляється або не здатна забезпечити ефективний захист.

Доводи апелянта щодо поліпшення ситуації в Сирії не приймаються судом апеляційної інстанції, з наступних підстав.

Судом першої інстанції аналізувалася ситуація по країні походження позивача станом на 2017-2018 роки та встановлено, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Є правильною оцінка фактів суду першої інстанції, що до сьогоднішнього дня в Сирії відбуваються військові дії, які створюють небезпеку та реальну загрозу для життя та здоров`я позивача.

Так, останні рекомендації УВКБ ООН щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку від 03 листопада 2017 року залишаються незмінними щодо надання захисту таким шукачам притулку.

Також, згідно останніх новин з Інтернет ресурсів вбачається, що бойові дії пішли на спад, але розгортається гуманітарна катастрофа. За період війни з міжнародним тероризмом економіці країни завдано величезної шкоди. Від 40 до 70 відсотків інфраструктури великих міст і населених пунктів практично зруйновано.

До того ж, в останніх рішеннях Верховного Суду від 10 та 15 травня 2019 року (справи №№816/25/17, 809/449/17), висловлена правова позиція, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Наведене спростовує доводи апелянта, що суд першої інстанції необґрунтовано керувався доповіддю УВКБ ООН з прав людини, адже це не є законодавчим актом чи джерелом права.

Далі апелянт зазначає, що позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатися, альтернативою внутрішнього переміщення, повернувшись до рідного міста, враховуючи, що його близькі родичі продовжують проживати в цьому місті, не зазнаючи будь-яких утисків чи переслідувань.

Надаючи оцінку даному доводу апеляції колегія суддів виходить з наступного.

Департамент імміграційних питань Великобританії, враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, зазначив, що альтернатива внутрішнього переміщення, в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах.

Окрім того, в рішенні Європейського суд з прав людини у справі «Салах Шеех проти Нідерландів, 1948/04, 11 січня 2007 р, п. 136, Суд наголосив, що «в якості попередньої умови для посилання на альтернативу внутрішнього переміщення, повинні діяти певні гарантії: особа, що підлягає видворенню, повинна мати можливість подорожувати у відповідному регіоні, отримати допуск і влаштуватися там, в іншому випадку може виникнути питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тим більше, якщо у відсутність таких гарантій є можливість того, що видворена особа опиниться в частині країни походження, де він чи вона може піддатися жорстокому поводженню»

Далі, у своїх доводах, апелянт звертає увагу на те, що позивач звернувся за захистом із значним проміжком часу між легальним перетином державного кордону України та зверненням із заявою, що є порушенням ч.2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з наявністю в діях позивача порушення наведеної норми, проте вважає, що затримка особи із зверненням з клопотанням про надання статусу біженця не звільняє орган міграційної служби від обов`язку ретельно дослідити ризики для особи стикнутися із нелюдським та таким, що принижує гідність поводження у країні її походження/призначення.

Аналізуючи практику Європейського суд з прав людини, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Аль - Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, у зв`язку з відмовою надати статус біженця, призведе до порушення ст. 3 Конвенції, адже слід враховувати ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011 року.

Є також позиція міжнародної неурядової організації Human Rights Watch про те, що молоді чоловіки піддаються особливому ризику ув`язнення або нелюдського поводження в Сирії (параграф 124 зазначеного рішення) і ці наведені елементи є достатніми для встановлення обґрунтованості припущень, що повернення заявників до Сирії порушуватиме Статті 2 та 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграф 125 зазначеного рішення).

Також колегія суддів бажає відмітити, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Колегія суддів вважає, що факти, викладені позивачем у заяві, протоколі співбесіди є правдоподібними та не суперечать загальновідомим фактам.

Крім того, слід підкреслити, що у цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все, в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Крім того, навіть якщо позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з економічних причин, це не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду. Таким чином, заявник може вважатися особою, яка залишилася в Україні внаслідок висловленої ним загрози.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу співбесіди із заявником, останній вказує на неможливість повернення на свою батьківщину через громадянську війну. По закону своєї країни він є військовозобов`язаним, а тому може бути призваним до лав армії та буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. У разі відмови стріляти, його можуть вбити як дезертира.

Щодо зазначених побоювань заявником, апелянт зазначив, що вище зазначене не розглядаються як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань. Крім того, чинне сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є Посольство Сирійської Арабської Республіки у м. Києві та Почесне Консульство Сирійської Арабської Республіки в м. Одесі. Відповідач також зазначив, що відстрочка можлива в разі одруження з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родину одного сина, а також в умовах сплати відповідного мита (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

Проте колегія суддів дану позицію відповідача, вважає безпідставною виходячи з наступного.

Згідно Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженця, Женева, 1992 року) в країнах, де військова служба є обов`язковою, факт ухилення від цього обов`язку або непокори часто є порушенням, що карається відповідно до закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і у всіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі за визначенням не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. З іншого боку, дезертирство або ухилення від призову не є перешкодою для отримання статусу біженця. Особа може бути біженцем, будучи одночасно дезертиром або особою, що ухиляється від призову (пункт 167 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Дезертири або особи, що уникають призову, можуть, розглядатися як біженці, якщо вони здатні довести, що за вчинене військове правопорушення їх буде піддано надмірному покаранню через їхню расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також стосується і осіб, які можуть довести, що у них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань за вказаними вище мотивами, незалежно від покарання за дезертирство (пункт 169 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Не кожне переконання, яким би воно не було щирим, слугує достатньою причиною для подачі клопотання про отримання статусу біженця після дезертирства або ухилення від призову. Факт розбіжності позиції особи з офіційною позицією урядом своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції. Проте, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як такий, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших визначень бути розцінено як переслідування (пункт 171 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

У Рекомендаціях щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція У, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, листопада 2017 року вказано: "Уклонение от призыва на военную службу в Сирии является уголовным преступлением. Независимые обозреватели отмечают , что уклонение от призыва на военную службу может расцениваться правительством как политический, антиправительственные акт, что может привести к дополнительному наказанию лица, попытавшегося уклониться от призыва, помимо соответствующих санкций за совершение уголовного преступления в виде уклонения от призыва, включая болем суровое обращение при аресте, допроси и содержании под. стражей, а также, в случае направления в войска, во время военной службы. Как сообщается, на практике к лицам, уклонившимся от призыва, не применяют уголовные санкции (лишения свободы) по Военному уголовному кодексу, а через несколько дней или недель после ареста отправляют их на линию форонта, зачастую лиш с минимальной подготовкой.&?в;…&?х; Во время содержания под стражей уклоняющиеся от призыва лица подвергаются опасности пыток и других форм жестокости, причем эта практика в Сирии, по сообщениям, приобрела повсеместный характер.

С 2011 года президент Сирии издал ряд указов об амнистии членов антиправительственных вооруженных группировок, лиц, уклоняющихся от призыва, и дезертирства, согласно которым вышеупомянутые лица освобождались от наказания при условии, что они сдадутся в установленные сроки. В законодательном указе 15/2016 (июль 2016), служащем основой основой для примирения, содержится положения об амнистии всех лиц, которые сдадутся и сложат оружие, в том числе для боевиков и гражданских лиц, находящихся в розыске за дезертирство По сообщениям, после заключения соглашения о примирении лица, уклоняющиеся от призыва, и дезертиры иногда поступали (возвращались) на военную службу в регулярной армии или в других подразделениях либо вступали во вновь созданные местные органы безопасности или другие правительственные силы. При этом мужчины призывного возраста, не соглашающиеся на прохождение службы, принудительно эвакуировались из данного района либо подвергались риску ареста и жестокого обращения со стороны правительственных сил, поскольку их отказ от несения службы чаще всего рассматривался как выражение антиправительственных убеждений."

Враховуючи вище зазначене колегія суддів прийшла до висновку про наявність обґрунтованих побоювань у позивача стати жертвою переслідувань в країні громадянського походження.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо протиправності спірного рішення та його скасування.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 18 липня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова