Справа № 620/1773/19
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2019 року м.Чернігів Справа № 620/1773/19

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі головуючого судді Соломко І.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Городнянської міської ради Чернігівської області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Городнянської міської ради Чернігівської області, в якому просить:

-визнати протиправним та скасувати рішення тринадцятої сесії сьомого скликання Городнянської міської ради Чернігівської області від 07.03.2019 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства;

- зобов`язати Городнянську міську раду Чернігівської області надати ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, відповідно до поданої ним заяви.

Вимоги обґрунтовано тим, що рішення Городнянської міської ради Чернігівської області від 07.03.2019 про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення документації із землеустрою є протиправним, оскільки прийнято без наявності підстав, визначених статтею 118 Земельного кодексу України.

19.06.2019 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

15.07.2019 від представника відповідача надійшов відзив, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки підставою для відмови позивачеві у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у рішенні Городнянської міської ради від 07.03.2019 зазначено п. 2.1 "Положення щодо регулювання питання розпорядження землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів Городнянської міської ради", відповідно до якого, земельні ділянки сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, що перебувають у комунальній власності Городнянської міської ради, надаються у приватну власність тільки жителям громади. Вказане Положення затверджено рішенням Городнянської міської ради від 16.08.2018.

16.07.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що положеннями ст. 118 Земельного кодексу України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак такої підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на яку посилається відповідач у спірному рішенні, ст. 118 ЗК України не передбачено. Також чинне законодавство не встановлює жодних обмежень за місцем проживання для громадян України при реалізації їх права на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

11.02.2019 до Городнянської міської ради Чернігівської області звернувся ОСОБА_1 із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтованою площею 2,0 га, що розташована на території Смичинського старостинського округу Городнянської міської ради Чернігівської області для ведення особистого селянського господарства. До заяви додано: копію паспорта громадянина України, копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера, графічний матеріал місця розташування земельної ділянки, копію документу, що підтверджує статус учасника бойових дій.

07.03.2019 рішенням Городнянської міської ради тридцятої (31) сесії 7 скликання, зокрема пунктом 25 відмовлено позивачу в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га відповідно до доданої схеми розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Смичин Городнянського району Чернігівської області у зв`язку з тим, що згідно з п. 2.1 Положення "Щодо врегулювання питання розпорядження землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів Городнянської міської ради" земельні ділянки, сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, що перебувають у комунальній власності Городнянської міської ради, надаються у приватну власність тільки жителям громади".

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує таке.

Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України, гарантується право на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно із статтею 15-1 Земельного кодексу України до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Повноваження відповідних органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлені статтями 118, 122, 123 Земельного кодексу України, статтями 26, 33, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рішення місцевої ради приймаються у формі відповідних рішень, прийнятих на сесії місцевої ради та рішень виконавчого комітету.

У відповідності до вимог частини п`ятої статті 46 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сесія ради скликається в міру необхідності, але не менше одного разу на квартал, а з питань відведення земельних ділянок та надання документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності - не рідше ніж один раз на місяць.

Положеннями частини шостої статті 118 Земельного кодексу України передбачено відповідний перелік документів, що має бути поданий до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, а саме: клопотання, в якому зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри; графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки; погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Тобто, якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень виконані всі передумови для отримання відповідного дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, підстави для відмови у наданні такого дозволу відсутні.

Частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України визначений перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за результатами розгляду належним чином оформлених клопотання та додатків до нього, який є вичерпним, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Із матеріалів справи видно, що позивач, звертаючись до Городнянської міської ради Чернігівської області із заявою про передачу у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства орієнтованою площею 2,0 га та, відповідно, надати дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки на території Смичинського старостинського округу Городнянської міської ради Чернігівської області надав всі необхідні документи, передбачені статтею 118 ЗК України, що також не заперечувалось відповідачем.

За наслідками розгляду поданої заяви, 07.03.2019 відповідач прийняв рішення тридцятої (31) сесії 7 скликання, пунктом 25 якого позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0000 га відповідно до доданої схеми розташування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами с. Смичин Городнянського району Чернігівської області з тих підстав, що згідно з п. 2.1 Положення "Щодо врегулювання питання розпорядження землями сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів Городнянської міської ради" земельні ділянки, сільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, що перебувають у комунальній власності Городнянської міської ради, надаються у приватну власність тільки жителям громади".

Так, надаючи правову оцінку підставі, яка вказана у спірному рішенні, суд зазначає, що такої у переліку підстав, визначеного у ст.118 ЗК, не передбачено. Крім того, жодним нормативно-правовим актом не визначено обмежень прав громадян України при вирішенні питання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за ознаками місця проживання.

Таким чином, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач під час винесення оскаржуваного рішення (пункт 2) порушив вимоги статей 118, 122 та 123 Земельного кодексу України, тобто вийшов за межі своїх повноважень, оскільки обмежувати право позивача в отриманні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з підстав, не передбачених чинним законодавством України, відповідачу не надано.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть правила зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 (справа № 826/4418/14), з поміж іншого, зазначив, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Невиконання суб`єктами владних повноважень рішень судів порушує принцип юридичної впевненості та ставить під сумнів дієвість судової системи України, що має набагато більший суспільний інтерес, аніж принцип невтручання суду у дискреційні повноваження органу влади.

Частиною третьою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Таким чином, враховуючи положення статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України та встановлені в ході судового розгляду справи обставини, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача шляхом: визнання протиправним та скасування пункту 25 рішення тринадцятої (31) сесії сьомого скликання Городнянської міської ради Чернігівської області від 07.03.2019 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована за межами с. Смичин Городнянського району Чернігівської області у власність для ведення особистого селянського господарства та з метою відновлення прав позивача, зобов`язання Городнянську міську раду Чернігівської області вчинити необхідні дії у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована за межами с. Смичин Городнянського району Чернігівської області у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідно до поданої заяви від 11.02.2019.

Згідно з частинами першою та другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Підстави, для стягнення судового збору на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Городнянської міської ради Чернігівської області відсутні, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст.139, 227, 241-243, 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати пункт 25 рішення тринадцятої (31) сесії сьомого скликання Городнянської міської ради Чернігівської області від 07.03.2019 про відмову ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована за межами с. Смичин Городнянського району Чернігівської області у власність для ведення особистого селянського господарства.

Зобов`язати Городнянську міську раду Чернігівської області вчинити необхідні дії у наданні ОСОБА_1 дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га, яка розташована за межами с. Смичин Городнянського району Чернігівської області у власність для ведення особистого селянського господарства, відповідно до поданої заяви від 11.02.2019.

Рішення суду набирає законної сили в порядку статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення суду. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 22.07.2019.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКППНОМЕР_1 ).

Відповідач: Городнянська міська рада Чернігівської області (вул. Троїцька, 13, м. Городня, Чернігівський район, 14005, ).

Суддя І.І. Соломко