Справа № 1.380.2019.001043
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5303/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001043 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Державної казначейської служби України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Гулкевич І.З., у м. Львові Львівської області 11.04.2019), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини (далі - також Уповноважений, відповідач), Державної казначейської служби України (далі - відповідач) в якому просить:

-визнати протиправною бездіяльність Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини в частині ненадання позивачу відповідей на заяви від 23.11.2018р та від 10.12.2018р;

-зобов`язати Уповноваженого вчинити усі необхідні дії, спрямовані на вирішення порушених ОСОБА_1 в заявах від 23.11.2018 р та від 10.12.2018 р питань та надати йому обґрунтовані відповіді;

-стягнути з відповідача за рахунок коштів Державного бюджету України шляхомсписання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що на день подання позову (01.03.2019) відповідач не розглянув належним чином звернення ОСОБА_1 , не здійснив моніторингу додержання його конституційних прав і свобод та не використав право невідкладного прийому Президентом України, Головою Верховної Ради України, Прем`єр-міністром України. Крім того, зазначає про безпідставність посилань суду першої інстанції на відповідь Уповноваженого на звернення позивача, датовану 07.03.2019 року, оскільки вона надана після пред`явлення позову.

Справа, відповідно до пункту третього частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), розглядалася апеляційним судом в порядку письмового провадження.

Відповідач, скориставшись наданим йому статтею 304 КАС України правом, подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з заявою від 23.03.2018, в якій просив визнати порушеними його права у зв`язку з невідповідністю розміру виплачуваної йому державної соціальної допомоги розміру мінімального прожиткового мінімуму.

Представником Уповноваженого з питань дотримання соціально-економічних та гуманітарних прав (далі - Представник Уповноваженого) листом від 12.04.2018 № 8.1.1/10-315216.18/НД-153 надано відповідь на вказане звернення, в якій роз`яснені правові засади діяльності Уповноваженого та інформовано позивача, що на розгляді Конституційного Суду України перебуває конституційне подання щодо відповідності Конституції України положень частин другої, третьої, четвертої, п`ятої статті 5 Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» та статті 9 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік».

Позивач вищезазначену відповідь оскаржив до суду.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 у справі № 813/3252/18 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю. Визнано протиправною відповідь Представника Уповноваженого від 12.04.2018 № 8.1.1/10-315216.18/НД-153 та зобов`язано Представника Уповноваженого належним чином розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.03.2018, перевіривши викладені в ній факти, та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства, про що повідомити автора звернення.

На виконання рішення суду відповідачем 15.11.2018 року надіслано запит до Управління праці та соціального захисту населення Червоноградської міської ради Львівської області (далі - Управління) про надання обґрунтованих роз`яснень та детального розрахунку призначеної позивачу державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за 2014-2018 роки з урахуванням фактичних обставин його справи. Про зазначене позивача було проінформовано у листі від 15.11.2018 р № 21.1/10-315216.18-2/НД-153.

23.11.2018 р ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління з письмовою заявою про незаконність виплат йому в період з 2015-2018 р.р. (за винятком періоду з 01.01.2017 р - 01.06.2017 р) державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям в розмірі, меншому від розміру прожиткового мінімуму. Одночасно позивач заборонив адресата заяви надавати будь-яку інформацію щодо нього, розпорядником якої є Управління.

Вказана заява позивача супровідним листом Управління від 27.11.2018 року № 7127/1-5 скерована за належністю до відповідача, яким отримана 12.12.2018 року.

10.12.2018 р ОСОБА_1 звернувся до начальника Управління з заявою про надання письмового роз`яснення щодо обґрунтованості фактичного розміру отримуваної позивачем державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Дана заява відповідно до супровідного листа Управління від 20.12.2018 р № 7610/1-5 скерована за належністю до Уповноваженого, яким отримана 27.12.23018 року.

11.01.2019 р відповідачем повторно надіслано запит до Управління з роз`ясненням безпідставності ненадання запитуваної інформації про позивача та з проханням надати до Секретаріату Уповноваженого ґрунтовні роз`яснення та детальний розрахунок призначеної ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям за 2014-2018 роки, у тому числі складової розрахунку середньомісячного сукупного доходу сім`ї.

11.01.2019 р відповідачем направлено позивачу лист № 21.1/8-0331676.18-1/13-153 про те, що за результатами розгляду його звернень від 23.11.2018 р та 10.12.2018 р Уповноваженим до Управління надіслано додатковий запит з роз`ясненням вимог законодавства щодо обов`язковості надання інформації про нього незалежно від факту його згоди. Одночасно повідомлено ОСОБА_1 про те, що йому будуть наданні роз`яснення щодо позиції Уповноваженого стосовно питання призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям, у тому числі виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 р, виключно після надходження інформації з Управління та її опрацювання.

25.01.2019 р Управління листом № 425/1-5.1 надало інформацію відповідачу, що державна соціальна допомога малозабезпеченим сім`ям є єдиним джерелом доходу Позивача, та надано детальний розрахунок розміру державної соціальної допомоги позивача за період 2015-2018 р.р.

Даний лист отриманий відповідачем 31.01.2019 року, що вбачається із відбитку штемпеля реєстрації вхідної кореспонденції на копії листа, наданого суду Уповноваженим.

За результатами розгляду звернень ОСОБА_1 від 23.03.2018 р (на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 01.10.2018 у справі № 813/3252/18), а також від 23.11.2018 р та 10.12.2018 р, з урахування відповіді Управління від 25.01.2019 р № 425/1-5.1 та встановлених обставин, відповідачем надано ОСОБА_1 відповідь від 07.03.2019 р № 21.1/8-0331676.18-2/13-153.

В зазначеній відповіді відповідач зазначив, що згідно отриманої інформації розмір державної допомоги ОСОБА_1 є меншим від прожиткового мінімуму, встановленого законом, у зв`язку з чим є підстави стверджувати про порушення права позивача, гарантованого ч. 3 ст. 46 Конституції України. Нормативне врегулювання окресленого ОСОБА_1 питання перебуває на контролі Уповноваженого.

Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові засади діяльності Уповноваженого визначені ст.101 Конституції України та Законом України від 23.12.1997 року № 776/97-ВР «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі - Закон № 776/97-ВР).

Відповідно до ст. 1 Закону № 776/97-ВР Уповноважений здійснює парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина та захист прав кожного на території України і в межах її юрисдикції та у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 776/97-ВР метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України, та запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню.

Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Стаття 40 Конституції України закріплює право усіх направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України від 02.10.1996 року № 393/96-ВР «Про звернення громадян» (далі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Згідно ст. 3 Закону № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Як вбачається зі ст. 5 Закону № 393/96-ВР, звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Згідно ст. 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Відповідно до ст. 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.

У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.

Статтею 20 Закону 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

З матеріалів справи встановлено, що позивачем 23.11.2018 та 10.12.2018 р до Управління подані заяви про порушення ч. 3 ст. 46 Конституції України у зв`язку з тим, що розмір наданої йому допомоги малозабезпеченим сім`ям, який є його основним джерелом існування, є нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Дані заяви позивача за своїм змістом є зверненням у розумінні Закону № 393/96-ВР.

Управління вищевказані заяви за належністю надіслано до Уповноваженого, який отримав їх відповідно 12.12.2018 р та 27.12.2018 р.

11.01.2019 р, тобто в межах строку, передбаченого статтею 20 Закону № 393/96-ВР, відповідач надав позивачу відповідь на звернення, в якій зазначив, що про результати розгляду його звернень ОСОБА_1 буде повідомлений додатково, після отримання необхідної для вирішення даних звернень інформації.

Разом з тим, в межах максимального - 45-денного строку, визначеного статтею 20 Закону № 393/96-ВР, відповідач не вирішив зазначені звернення позивача та остаточної відповіді щодо викладених у зверненнях позивача питань вчасно не надав.

Така відповідь була надана позивачу відповідачем лише 07.03.2019 року, тобто із значним перевищенням законодавчо обумовлених строків.

Тому, на думку апеляційного суду, така бездіяльність відповідача є протиправною, а відтак позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого в частині несвоєчасного надання відповіді позивачу на його звернення підлягають задоволенню.

Щодо інших вимог позивача колегія суддів зазначає наступне.

Крім визнання протиправною бездіяльності Уповноваженого в частині ненадання відповідей на його заяви, позивач просив також зобов`язати Уповноваженого вчинити усі необхідні дії, спрямовані на вирішення порушених ОСОБА_1 в цих заявах питань, та надати йому обґрунтовані відповіді.

Як підтверджено матеріалами справи, відповідач надав ОСОБА_1 на його звернення первинну відповідь у листі від 11.01.2019 № 21.1/8-0331676.18-1/13-153 та остаточну відповідь від 07.03.2019 № 21.1/8-0331676.18-2/13-153, в якій надав вичерпну та обґрунтовану відповідь щодо всіх зазначених у зверненнях позивача питань.

Враховуючи, що хоча на час звернення до суду відповідь від 07.03.2019 року відповідачем позивачу не була надана, проте її надано в ході судового розгляду справи підстави для задоволення позову в частині зобов`язання Уповноваженого надати відповіді на його звернення відсутні.

Апеляційний суд враховує, що, одночасно з вимогою щодо необхідності надати йому відповідь на його звернення, позивач в позовній заяві ставить вимогу про зобов`язання Уповноваженого вчинити усі необхідні дії, спрямовані на вирішення порушених ОСОБА_1 питань, а в тексті позовної заяви, на обґрунтування даних вимог позивач посилається на те, що Уповноваженим не здійснено моніторингу додержання конституційних прав і свобод позивача та не використане надане відповідачу право невідкладного прийому Президентом України, Головою Верховної Ради України, Прем`єр-міністром України.

Оцінюючи вимоги апелянта про необхідність задоволення позову з врахуванням зазначених вище викладених в позові доводів та вимог, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 4 Закону № 776/97/ВР діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Уповноважений не наділений законодавством правом законодавчої ініціативи.

Згідно пунктів 1, 3, 4 статті 3 Закону № 776/97-ВР метою парламентського контролю, який здійснює Уповноважений, є захист прав і свобод людини і громадянина, проголошених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами України; запобігання порушенням прав і свобод людини і громадянина або сприяння їх поновленню; сприяння приведенню законодавства України про права і свободи людини і громадянина у відповідність з Конституцією України, міжнародними стандартами у цій галузі.

При цьому, маючи право відповідно до пункту 3-1 статті 13 Закону № 776/97-ВР вносити в установленому порядку органам державної влади пропозиції щодо вдосконалення законодавства України у сфері захисту прав і свобод людини і громадянина, Уповноважений не може примусити суб`єктів законодавчої ініціативи розробляти, а Верховну Раду України або Кабінет Міністрів України приймати ті чи інші законодавчі та нормативно-правові акти.

Як вбачається з матеріалів справи, Уповноваженим вживаються заходи з метою приведення законодавства України, що регламентує окреслених позивачем питань, у відповідність до Конституції України.

Зокрема, листом Директора Департаменту моніторингу соціальних прав від 11.03.2019 року № 968.2/19/21.1 направлене відповідне звернення до Міністерства соціальної політики України (як центрального органу виконавчої влади, наділеного повноваженнями формування та реалізації державної політики у сфері соціального захисту населення, а також розроблення пропозицій щодо удосконалення законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України та внесення їх в установленому порядку на розгляд Кабінету Міністрів України) щодо заходів, які вживаються Мінсополітики з метою приведення норм Закону України «Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям» у відповідність до вимог частини третьої статті 46 Конституції України.

На необхідності скасування показника «рівень забезпечення прожиткового мінімуму», що обмежує розмір державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям та внаслідок застосування якого не забезпечується виконання вимог частини третьої статті 46 Конституції України, наголошено у поданні Уповноваженого на адресу Прем`єр-міністра України від 16.05.2019 року № 2227.2/19/22.1.

Відповідні пропозиції зазначені в Щорічній доповіді Уповноваженого про стан додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина в Україні за 2018 рік, яка відповідно до статті 18 Закону № 776/97-ВР внесена до Верховної Ради України в березні 2019 року.

Апеляційний суд погоджується з позицією суду першої інстанції, що протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативного регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації але фактично не були здійснені.

Як встановлено апеляційним судом, відповідачем на час розгляду справи в межах його дискреційних повноважень вчинені всі необхідні та достатні заходи щодо вирішення поставлених у зверненнях позивача питань.

Крім того, відповідач роз`яснив позивачу його право звернутися до суду за захистом своїх прав на отримання державної допомоги малозабезпеченим сім`ям.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення позову в частині зобов`язання Уповноваженого вчинити усі необхідні дії, спрямовані на вирішення порушених ОСОБА_1 питань також немає.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок встановленої апеляційним судом протиправної бездіяльності відповідача, яка виявилася у несвоєчасному наданні відповіді на звернення позивача.

Інших протиправних дій чи бездіяльності Уповноваженого в межах даної справи не встановлено.

Відтак, враховуючи похідний характер вимог про стягнення моральної шкоди від задоволення основних вимог, позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.

Пунктом 1 частини 3 ст. 2 КАС України визначено, що верховенство права є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає частково.

Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 2 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України, Підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки в ході апеляційного перегляду справи встановлено, що висновки суду першої інстанції в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді на звернення позивача не відповідають обставинам справи і при цьому суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права, в цій частині оскаржене рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

В іншій частині підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11 квітня 2019 року у справі № 1.380.2019.001043 в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді на звернення позивача скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити, визнавши протиправною бездіяльність відповідача, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яка виявилася у несвоєчасному наданні відповідей не заяви позивача від 23.11.2018 року та від 10.12.2018 року.

В іншій частині оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 17.07.2019