Справа № 320/1569/19
Суддя: Лисенко В.І.
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 липня 2019 року № 320/1569/19

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Лисенко В.І.,

за участі: секретаря судового засідання Приходько Н.І,,

представника позивача - Калниша В.Г.,

представника відповідача - Менькової М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Запорізький хлібозавод №3" до Головного управління ДФС України в Київській області,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з додатковою відповідальністю "Запорізький хлібозавод №3" з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Київській області , в якому просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Київській області № від 29.12.2018.

В основу оскаржуваного податкового повідомлення-рішення покладено висновок податкового органу про завищення суми від`ємного значення ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду у розмірі 971113,00 грн. На думку податкового органу, позивачем здійснено нереальні (безтоварні) господарські операції з ТОВ "Доброкрай" і ТОВ "Чугуївський маслозавод", оскільки товар у дійсності фактично не поставлявся та не використовувався у подальшій господарській діяльності ТДВ "Запорізький хлібозавод №3".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає висновки податкового органу безпідставними, оскільки господарські відносини між ТДВ "Запорізький хлібозавод №3" та його контрагентами мали реальний характер, - товари поставлені контрагентами та оплачені позивачем, господарські операції належним чином відображені у податковому обліку і податковій звітності. Тому, позивач вважає, що твердження перевіряючих не можуть бути підставою для відмови у праві на віднесення сум до податкового кредиту та визначення податку на додану вартість.

Відповідач позов не визнав, надав суду письмовий відзив, в якому зазначив, що оскаржуване рішення прийняте ним з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки ТДВ "Запорізький хлібозавод №3" занижено фінансовий результат оподаткування своєї діяльності та завищено податковий кредит, за рахунок включення до витрат сум по розрахункам з контрагентами, які не ґрунтувались на товарних господарських операціях.

Ухвалою суду від 15.04.2019 відкрито загальне позовне провадження в даній адміністративній справі.

Протокольною ухвалою від 11.06.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 08.07.2019, прибули представник позивача та представник відповідача. Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив адміністративний позов задовольнити, представник відповідача з позовом не погодився, у його задоволенні просив відмовити.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши учасників справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Товариство з додатковою відповідальністю "Запорізький хлібозавод №3" згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано як юридична особа з 10.06.1996.

Як платник податків позивач перебуває на обліку у Вишгородській ОДПІ Головного управління ДФС у Київській області та є платником податку на додану вартість.

Судом встановлено, що між ТДВ "Запорізький хлібозавод №3" (Покупець) то ТОВ "Доброкрай" (Постачальник) укладено договір поставки борошна від 07.11.2014 №101х, у відповідності до якого, постачальник зобов`язується поставити, а покупець прийняти у власність та оплатити борошно житнє (товар) (т.1 а.с. 34-38).

Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що первісний асортимент, кількість і ціна товару визначається у специфікації.

Так, сторонами договору було оформлено наступні специфікації (т. 1 а.с. 36-43):

1) від 01.07.2018 №11 (146 тон товару, ціна з ПДВ - 786940,00 грн, ПДВ - 13156,67 грн;

2) від 15.07.2018 №13 (22 тон товару, ціна з ПДВ - 176000,00 грн, ПДВ - 29333,33 грн);

3) від 20.07.2018 №14 (45 та 150 тон товару, ціна з ПДВ - 1188750,00 грн, ПДВ - 198125,00 грн);

4) від 21.07.2018 №15 (200 та 100 тон товару, ціна з ПДВ - 2542000,00 грн, ПДВ - 423666,67 грн);

5) від 28.07.2018 №11 (160 та 1 тон товару, ціна з ПДВ - 1358450,00 грн, ПДВ - 226408,33 грн).

Як убачається з матеріалів справи, отримання товару відбулось на підставі видаткових накладних (т. 1 а.с. 44-58).

Також, між позивачем (Покупець) та ТОВ "Доброкрай" (Постачальник) укладено договір поставки борошна від 31.07.2018 №3107-2, у відповідності до якого, постачальник зобов`язується у власність покупцеві, а покупець прийняти у власність та оплатити зерно пшениці (т.1 а.с. 59-62).

Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що товар поставляється у кількості 3500 тон. Остаточно асортимент, кількість, місце, термін поставки і порядок оплати визначається специфікаціями.

Так, сторонами договору було оформлено наступні специфікації (т. 1 а.с. 63-67):

1) від 31.07.2018 №1 (350 тон товару, ціна з ПДВ - 17710,00 грн);

2) від 01.08.2018 №2 (350 тон товару, ціна з ПДВ - 18010,00 грн);

3) від10.08.2018 №3 (70 та 105 тон товару, ціна з ПДВ - 1158500,00 грн);

4) від 16.08.2018 №4 (130 та 110 тон товару, ціна з ПДВ - 1587400,00 грн);

5) від 27.08.2018 №5 (85 тон товару, ціна з ПДВ - 566100,00 грн);

Як убачається з матеріалів справи, отримання товару відбулось на підставі видаткових накладних та актів прийому-передачі (т.1 а.с. 68-83).

Розрахунки за товар, поставлений на підставі наведених договорів, проводились у безготівковій формі та підтверджуються відповідними платіжними дорученнями, що не заперечувалось відповідачем та стверджено в акті перевірки.

Судом встановлено, що між ТДВ "Запорізький хлібозавод №3" (Покупець) то ТОВ "Чугуївський маслозавод" (Постачальник) було укладено договір поставки від 12.04.2018 №П1-3/5, у відповідності до якого, постачальник зобов`язується поставити покупцеві олію соняшникову нерафіновану, українського походження, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити кожну партію товару (т. 1 а.с. 160-165).

Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що найменування, одиниці виміру, кількість товару та ціна визначаються у додатках до цього договору.

Відповідно до додатку №5 до договору поставки від 12.04.2018 №№П1-3/5, загальна кількість товару становить 514 тон, а загальна вартість 11358372,00 грн, ПДВ - 1893062,00 грн.

Поставка товару підтверджується актом прийому-передачі товару від 01.08.2018 №1 (т. 1 а.с.166).

Розрахунки за товар, поставлений на підставі наведеного договору проводились у безготівковій формі та підтверджуються відповідними платіжними дорученнями, що не заперечувалось відповідачем та стверджено в акті перевірки.

Надалі, посадовими особами Головного управління ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТДВ «Запорізький хлібозавод №3» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ «Доброкрай» та ТОВ «Чугуївський маслозавод» за серпень 2018 року.

За результатами перевірки складено Акт від 23.11.2018 №1040/10-36-14-02-13/00378038, яким встановлено порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду (рядок 21 Декларації) за серпень 2018 року на 971 113 грн (т. 2 а.с. 139-149).

До таких висновків контролюючий орган дійшов на підставі того, що неможливо встановити та підтвердити придбання товару за ланцюгом постачання, а первинні документи платника податку мають юридичну дефектність, тому не можуть бути використані при формуванні даних податкового обліку.

На підставі викладених в акті перевірки від 23.11.2018 №1040/10-36-14-02-13/00378038 висновків, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 29.12.2018 №, яким позивачу зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на суму 917113,00 грн (т.2 а.с. 134).

Позивач вважає висновки відповідача такими, що не ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а прийняте ним податкове повідомлення - рішення протиправним, тому він звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, які склались між сторонами спору, суд зазначає наступне.

Спірні у рамках даного провадження правовідносини регулюються Податковим кодексом України, який визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. «а», «б» п. 185.1 ст. 185 ПК об`єктом оподаткування (податком на додану вартість) є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до п. 201.1 ст. 201 ПК на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Пунктом 201.10 ПК передбачено, що при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Згідно пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 198.1, 198.2 ст. 198 ПК до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленню пунктом 193.1 статті 193цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування витрат та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів/робіт/послуг, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, а не лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на рахунках платників податку.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 20 січня 2016 року (№ 21-4953а15) надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Тобто, предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самої господарської операції, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту.

Дослідивши наявні у матеріалах справи документи, суд вважає, що вони є достатніми та містять всі обов`язкові для первинних документів реквізити, відповідають законодавчо визначеним вимогам. Поряд з цим, відповідачем як суб`єктом владних повноважень, не було доведено юридичної дефектності чи невідповідності первинних документів вимогам чинного законодавства.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами спору, по всім операціям, вчиненим позивачем з контрагентами, було складено та зареєстровано податкові накладні, а також наявні документи первинного бухгалтерського обліку, передбачені пунктом 201.11 статті 201 ПК України.

Натомість, в акті перевірки контролюючий орган стверджує про фіктивність та безтоварність здійснених ТДВ "Запорізький хлібозавод №3" господарських операцій, посилаючись на обставину відсутності джерела походження товару.

Так, в акті перевірки податковим органом зазначено, що дослідження ланцюгів постачання не дає можливості підтвердити придбання товару контрагентами позивача, оскільки відсутнє реальне джерело його походження (введення в обіг при первинному продажу).

Цей висновок перевіряючих суд вважає безпідставним та таким, що не ґрунтується на належних та допустимих доказах, з огляду на наступне.

Суд зазначає, що акт перевірки не містить опису конкретних обставин, які з`ясовані у результаті "дослідження ланцюгу постачання", і які конкретно порушення податкового законодавства з боку позивача встановлено у результаті цих досліджень.

Предметом перевірки не були господарські відносини контрагентів позивача з їх постачальниками чи іншими суб`єктами господарювання, які виходять за межі контролю ТДВ «Запорізький хлібозавод №3».

Жодна норма податкового законодавства не ставить у залежність право на податковий кредит від можливості простеження продажу товару до виробника.

У цьому контексті суд звертає увагу, що Вищий адміністративний суд України розглядаючи справу №157/4953/12 зазначив наступне: «Доводи податкового органу про не підтвердження реальності зазначених господарських операцій з огляду на не підтвердження поставок в ланцюгу до товаровиробника, не можуть бути підставою для позбавлення платника (позивача) права на формування податкового кредиту. Сума податку на додану вартість, яка включена до ціни товару, є податковим зобов`язанням продавця товару і саме продавець товару несе обов`язок сплатити суму податку до бюджету, а у разі, якщо контрагент не виконав свого зобов`язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи» (ухвала ВАСУ від 01.03.2017, номер за ЄДРСР: 65070337).

Верховним Судом у постанові від 23 травня 2018 року у справі №2а-102/09/0770 зазначено, норми права не ставлять у залежність право платника податку на формування податкового кредиту та бюджетного відшкодування від фактичної сплати сум ПДВ до бюджету іншим платником податку - постачальником товару по всьому ланцюгу поставки, якщо цей платник (покупець) сплатив податок в ціні придбаних товарів (послуг), а реальність поставок у судовому процесі не спростована.

Окрім цього, Верховний Суд в ухвалі від 05 червня 2018 року у справі №815/57/14 висловився щодо недостатності зведення доводів податкового органу, якими доводиться нереальність господарських операцій, виключно до аналізу податкової інформації щодо контрагентів платника податків.

Не дивлячись на це, як до податкового органу, так і до суду, ТДВ "Запорізький хлібозавод №3" надані копії документів, що підтверджують ланцюг придбання (утворення) товарів, придбаних у контрагентів.

Серед іншого, в акті перевірки податковий орган вказав на юридичну дефектність первинних документів позивача, зокрема вказав, що аналізом видаткових накладних встановлено, що у полі: "особа, що отримала товар" не зазначено прізвище особи та реквізити довіреності за якою отримано товар.

З цього приводу суд зазначає, що до перевірки позивачем надавались виключно документи, які запитувались податковим інспектором.

При цьому, дослідивши видаткові накладні, суд зазначає, що вони містять основний реквізит документа, що встановлений законодавством, а саме підпис уповноваженої особи - в первинних документах щодо прийняття товару наявний. Підстав вважати такий документ недійсним немає.

Зазначена правова позиція викладена ВАСУ в ухвалі від 08.11.2017 у справі 823/761/16: «Наявність або відсутність окремих документів, як і певні недоліки в їх заповненні (описка, помарка, не заповнення певного реквізиту) носять оціночний характер та не є безумовною підставою для висновку про позбавлення їх юридичної сили та доказовості, а відтак не є і підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних, зокрема інших первинних документів, випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися). Крім того, зокрема, серед обов`язкових реквізитів первинного документа не передбачено відображення інформації про довіреності на отримання товарно - матеріальних цінностей, а тому не зазначення у видаткових накладних розшифровки підпису особи, що отримала товар, номеру та дати довіреності на отримання товарно - матеріальних цінностей не є безумовною підставою для висновку про позбавлення їх юридичної сили та доказовості. Крім того, видаткові накладні містять підпис особи, що отримала товар та печатку Товариства».

У даному випадку, реальність фінансово-господарських операцій у повній мірі підтверджується наявними у матеріалах справи доказами: договором поставки, видатковими накладними, актами прийому-передачі тощо).

Під час розгляду справи відповідач не спростував обставини реального виконання спірних операцій, засвідчених поданими платником первинними документами, не скористався правами, наданими йому податковим законодавством, для безпосереднього з`ясування обставин, які б підтвердили або спростували висновки про неможливість виконання контрагентами позивача господарських операцій.

Відтак, суд вважає, що висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентами є формальними та необ`єктивними, оскільки ґрунтуються не на первинних документах та результатах співставлення даних бухгалтерського і податкового обліку, як це передбачено пунктом 73.5 статті 75 Податкового кодексу України, а на обставинах, які не мають безпосереднього значення для формування податкових зобов`язань та податкового кредиту.

Як встановлено частиною другою статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого рішення.

У підсумку, з урахування вищезазначеного у сукупності, суд дійшов висновку про протиправність дій відповідача, а тому, позовні вимоги вважає такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 14566,70 грн, що підтверджується наявним у матеріалах справи платіжним дорученням від 26.03.2019 №1735 (т.1 а.с. 2).

Отже, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають присудженню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області.

Також, позивачем заявлено клопотання про стягнення з Головного управління ДФС у Київській області судових витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною другою статті 134 КАС України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, судом встановлено, що матеріали справи не містять переліку документів та письмових доказів, що вимагаються процесуальним законом, на підставі яких, суд міг би дійти висновку про відшкодування розміру витрат на правничу допомогу, тому відповідне клопотання позивача, не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Київській області № від 29.12.2018.

Стягнути на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Запорізький хлібозавод №3" () за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Київській області () судовий збір у сумі 14566 (чотирнадцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) грн 70 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Київський окружний адміністративний суд.

Суддя Лисенко В.І.

Дата складення і підписання повного тексту рішення - 18 липня 2019 р.