Справа № 813/1774/18
Суддя: Данилевич Н.А.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2019 року

Київ

справа №813/1774/18

адміністративне провадження №К/9901/66652/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого судді (судді-доповідача) - Данилевич Н.А.,

суддів - Бевзенка В.М.,

Шевцової Н.В.,

секретар - Ігнатенко О.В.,

представника відповідача - Курилюка Ю.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року (суддя - Коморний І.О.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року (головуючий суддя - Обрізко І.М., судді - Іщук Л.П., Кухтей Р.В.) у справі

за позовом ОСОБА_1

до Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України

про визнання протиправною і скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2018 року представник ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі - Мостиський прикордонний загін), в якому просив визнати протиправною і скасувати постанову Мостиського прикордонного загону від 13 лютого 2018 року «Про заборону в`їзду на територію України».

2. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що спірною постановою порушено права, гарантовані ст.8 та ст.11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки позивач проживає в Україні понад 12 років, отримав освіту в Інституті міжнародних відносин КНУ ім. Шевченка м. Києва, строкову службу проходив на території України. Протягом 2015-2016 років очолював Одеську обласну державну адміністрацію. З 2016 ОСОБА_1 здійснює активну політичну діяльність в Україні та очолює політичну партію «РУХ НОВИХ СИЛ». Протягом 2017 року як політичний опозиційний лідер проводив мирні акції протесту щодо незгоди з діючого владою по всій країні. Зазначає, що наведені факти свідчать про тісний соціальний зв`язок особи з країною постійного проживання, відтак будь-які обмеження чи втручання у життя особи, повинні відповідати вимогам Конвенції. На думку позивача, втручання у права гарантовані Конвенцією можуть бути виправданими, за сукупністю трьох умов: якщо таке втручання здійснено «згідно законом» існує «легітимна мета» та втручання є «пропорційнім та необхідним у демократичному суспільстві».

3. Також позивач посилається на те, що підрозділом по роботі з іноземцями та адміністративного провадження готується постанова про заборону в`їзду в Україну іноземцям, щодо яких органом охорони державного кордону прийнято рішення про їх примусове повернення. Позивач звертає увагу на те, що рішення про примусове повернення до ОСОБА_1 органами Державної прикордонної служби не приймалось.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

4. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

5. Відмовляючи в задоволені адміністративного позову, суд першої інстанції зазначив, що згідно п.17 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні. Однак, стаття 5 вказаного Закону передбачає, що іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та сімнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання, підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині сімнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб. Отже, особа яка постійно проживає на території України підтверджує законність свого проживання визначеним законодавством України документом. Суду не надано документа, що підтверджує законність проживання на території України позивача. Відтак, щодо особи, яка не має законних підстав для проживання в Україні та порушує визначені норми законодавства України, винесення рішення про заборону в`їзду в Україну є правомірним. З урахуванням того, що ОСОБА_1 10.09.2017 року було скоєно правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП, з урахуванням диспозиції ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» начальником Мостиського прикордонного загону, як начальником органу охорони державного кордону, 13 лютого 2018 року затверджено постанову про заборону ОСОБА_1 у в`їзді в Україну терміном на три роки до 13.02.2021 року.

6. Також суд першої інстанції зазначив, що втручання у права гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод можуть бути виправданими, за сукупністю трьох умов: якщо таке втручання здійснено «згідно законом» існує «легітимна мета» та втручання є «пропорційним та необхідним у демократичному суспільстві». Таким чином, не знайшли свого підтвердження посилання позивача на порушення вимог принципу «згідно закону» в розумінні практики Європейського суду з прав людини. Рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства не є обов`язковим до застосування при прийнятті рішення про примусове повернення в країну походження, а отже, є факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час примусового повернення в країну походження цих осіб. Водночас передбачене ст.13 та ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» право на прийняття рішення про заборону подальшого в`їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства вказує про наявність таких повноважень органу Державної прикордонної служби за належної оцінки обставин справи. Враховуючи доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачена заборона в`їзду в Україну, відповідачем правомірно винесено постанову про заборону в`їзду позивачу на територію України терміном на три роки.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

7. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

8. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року апеляційна скарга залишена без задоволення, а постанова суду першої інстанції без змін.

9. Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, зазначив, що враховуючи доведеність вчинення позивачем адміністративного правопорушення, за яке статтею 13 Закону №3773-VI передбачена заборона в`їзду в Україну, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність прийнятого відповідачем рішення. Доводи апелянта стосовно того, що позивач має тісний соціальний зв`язок з країною постійного проживання, відтак будь-які обмеження чи втручання у життя особи, повинні відповідати вимога Конвенції слід розглядати у світлі того, що даний факт не звільняє позивача від загальних правил перетинання державного кордону для іноземних громадян. Крім того, будь-якого документу, що підтверджує законність проживання на території України у громадянина ОСОБА_1 немає. Щодо порушення «принципу легітимності мети», то суд звернув увагу на «превентивний характер» заборони в`їзду на територію України у зв`язку із порушенням правил та порядку перетину державного кордону та не є прямим наслідком примусового повернення (видворення) іноземця чи особи без громадянства. Даний принцип дотримано з огляду на рішення Мостиського районного суду від 22.09.2017 року, яке набрало чинності та яким визнано винним у вчиненні ОСОБА_1 правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КУпАП. Подібне відповідає вимогам ст.ст.13, 26 Закону №3773-VI, п.18 постанови Пленумуу ВАСУ від 25.06.2009 року №1«Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця…». Не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача, що оскаржувана постанова прийнята як наслідок реадмісії ОСОБА_1 до Республіки Польща, позаяк подібне не випливає зі змісту постанови від 13 лютого 2018 року про заборону в`їзду на територію України ОСОБА_1 1967 р.н. на 3 роки. Щодо посилання на порушене право доступу до справедливого суду, гарантоване ст.6 Конвенції суд зазначив, що законодавцем в КАС України передбачено можливість проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак таким правом позивач не скористався, як в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді судового рішення. Процесуальним законом не передбачено обов`язку обов`язкової участі позивача в подібному спорі в суді. Разом з тим, ст.6 Конвенції передбачає право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника (п. «с»). Вказаним правом позивач скористався. Крім того, позивачу не відмовлено в судовому розгляді спірних правовідносин. Врешті доводи апелянта базуються на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву (заперечень)

10. Представник ОСОБА_1 в листопаді 2018 року звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року.

11. Скаржник, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року і прийняти нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

12. В обґрунтування поданої касаційної скарги скаржник зазначив, що:

12.1. Судом першої інстанції не враховано обставини, які свідчать про тісний соціальний зв`язок позивача з країною постійного проживання, а будь які обмеження чи втручання у життя особи повинні відповідати вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Не надано належної правової оцінки п.17 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Посилається на те, що заборона в`їзду в країну постійного проживання щодо особи, яка законно перебуває в Україні, не можу вважатися «законним» у розумінні практики Європейського суду з прав людини.

12.2. В оскаржуваному рішенні відсутня легітимна мета такого рішення, а судом першої інстанції не доведено законність порушення принципу «щодо легітимної мети» відносно позивача.

12.3. Судом першої інстанції не доведено законність порушення принципу «щодо пропорційності та необхідності» відносно позивача, а оскаржуване рішення є непропорційним втручанням в права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

12.4. Вважає, що заборона в`їзду в Україну протягом трьох років порушено право доступу до справедливого суду, гарантоване ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки спірне рішення перешкоджає прибути до України та безпосередньо брати участь у справі, що розглядається Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду про оскарження відмови в розгляді документів про надання статусу особи, що потребує додаткового захисту.

12.5. Судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_1 оскаржує Указ Президента України щодо позбавлення його громадянства та в разі задоволення його позовних вимог він буде поновлений в статусі громадянина України, а заборона в`їзду в Україну на 3 роки суперечитиме ст.25 Конституції України.

12.6. Вважає, що судом апеляційної інстанції не враховано приписи ч.4 ст.8 Конвенції про скорочення безгромадянства та ст.25 Конституції України.

12.7. Вважає, що посилання апеляційного суду на можливість забезпечення права на справедливий суд у розрізі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за рахунок можливості участі законних представників, не відповідає приписам ст.55 КАС України.

13. Касаційна скарга містить клопотання скаржника про розгляд справи за участю його представника.

14. Мостиський прикордонний загін надав відзив на касаційну скаргу, яким просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанції без змін. Зазначає, що особа, яка постійно проживає на території України підтверджує законність свого проживання визначеним законодавством України документом, але будь-якого документу, що підтверджує законність проживання на території України у ОСОБА_1 не має. При винесенні спірної постанови посадові особи відповідача керувалися виключно підставами, які визначені ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Вважає, що посилання на порушення відповідачем законності та принципу «щодо пропорційності та необхідності» відносно позивача не знаходить свого підтвердження. Також зазначає, що ОСОБА_1 не відмовлено в розгляді його справи в суді, а посилання на тісні соціальні зв`язки з Україною не може бути підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки чинним законодавством не передбачено скасування заборони в`їзду в Україну з цих обставин. Позивач у результаті прийняття оскаржуваної постанови не є несправедливо позбавленим права на судовий захист, оскільки має право надавати суду усі необхідні документи та пояснення поштою, а також діяти в суді через представника. Також відповідач не вбачає очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам позивача, оскільки останній одружився на жінці, яка не є громадянкою України та проживає за межами України. Аргументи позивача щодо заподіяння шкоди його правам та інтересам ґрунтуються на припущеннях, а не на конкретних фактах, оскільки не можливо спрогнозувати рішення суду з приводу оскарження Указу Президента України про позбавлення ОСОБА_1 громадянства України. Крім того, відповідач посилається на приписи пп. «а» та пп. «b» п.1 статті 7 Європейської конвенції про громадянство.

15. Відзив на касаційну скаргу містить клопотання Мостиського прикордонного загону про розгляд справи за участю його представника.

16. Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2019 року зазначену адміністративну справу призначено до розгляду.

17. 16 липня 2019 року представником позивача до Суду засобами електронного зв`язку надіслано клопотання про здійснення розгляду справи без участі представник позивача.

18. Позивач та його представник, належним чином, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.

19. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти вимог касаційної скарги, просив відмовити в її задоволенні.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

20. 13 лютого 2018 року начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Мостиського прикордонного загону підполковником Хом`як Є.Л. прийнято постанову про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 1967 р.н. строком на три роки.

21. Вказана постанова мотивована тим, що 10.09.2017 року, в пункті пропуску «Шегині» Мостиського прикордонного загону, ОСОБА_1 разом із групою осіб, порушив правила перетину державного кордону України, а саме не виконавши законних вимог посадових та службових осіб органу охорони державного кордону, перетнув державний кордон України з Республіки Польща із порушенням встановленого порядку перетину, чим своїми діями допустив правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.204-1 КУпАП.

22. Також встановлено, що 22.09.2017 року Мостиським районним судом Львівської області ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ч.2 ст. 204-1 КупАП та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн.

23. Постановою апеляційного суду Львівської області від 24.10.2017 року залишено без змін постанову Мостиського районного суду Львівської області від 22.09.2017 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)

24. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

25. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

26. Стаття 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на свободу мирних зібрань і свободу об`єднання з іншими особами, включаючи право створювати профспілки та вступати до них для захисту своїх інтересів.

Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.

27. Стаття 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.

Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

28. Стаття 3 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: нікого не може бути вислано, шляхом застосування індивідуальних або колективних заходів, з території держави, громадянином якої він є.

Нікого не може бути позбавлено права в`їзду на територію держави, громадянином якої він є.

29. Частина 4 статті 8 Конвенції про скорочення безгромадянства: жодна Договірна Держава не здійснює право позбавлення громадянства, яке допускається відповідно до частини 2 або 3 цієї статті, інакше як відповідно до закону, що передбачає для відповідної особи право на справедливий розгляд справи судом або іншою незалежною установою.

30. Стаття 19 Конституції України: правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

31. Стаття 25 Конституції України: громадянин України не може бути позбавлений громадянства і права змінити громадянство. Громадянин України не може бути вигнаний за межі України або виданий іншій державі. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

32. Стаття 26 Конституції України: іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.

33. Стаття 3 Закону України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

34. Частина 16 статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.

35. Частини 1 та 2 статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання.

Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.

36. Частина 1 статті 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

37. Частина 1 та частина 3 статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: в`їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: <…> якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні.

Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

38. Частина 2 статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»: рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

39. Стаття 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення: перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк до п`ятнадцяти діб.

Ті самі дії, вчинені групою осіб або особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Чинність цієї статті не поширюється на випадки повернення в Україну без встановлених документів громадян України, які стали жертвами злочинів, пов`язаних з торгівлею людьми, а також на випадки прибуття в Україну іноземців чи осіб без громадянства з наміром отримати притулок чи бути визнаними в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, якщо вони звернулися із заявою про надання притулку чи заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

40. Пункт 2.3 розділу ІІ Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в`їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 05.12.2011р. № 946, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2011 року за № 1564/20302: рішення про заборону в`їзду в Україну іноземцю органом охорони державного кордону приймається відповідно до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» на строк 3 роки.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

41. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

42. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина 1 статті 341 КАС України).

43. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).

44. Суд зазначає, що в межах цієї справи не є спірними правовідносин щодо правомірності припинення громадянства України ОСОБА_1 . Так само питання щодо законності перетинання 10.09.2017 року ОСОБА_1 державного кордону України вирішено у справі про адміністративне правопорушення, яка розглянута Мостиським районним судом Львівської.

45. Отже, спірним в межах цієї справи є правомірність заборони ОСОБА_1 в`їзду в Україну у зв`язку з порушенням останнім у пункті пропуску через державний кордон України правил перетинання державного кордону України.

46. Щодо аргументів скаржника про те, що він вважається особою, яка постійно проживає в Україні згідно п.17 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Суд зазначає, що це не звільнює його від необхідності додержання вимог законодавства України щодо правил перетинання державного кордону Україна, а випадку їх порушення від відповідних наслідків, передбачених ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

47. Положення ч.1 ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» щодо заборони в`їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, яка порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України - є чіткими та передбачуваними у своєму застосуванні, тобто відповідають вимозі якості закону, а сам нормативно-правовий акт - є доступним для зацікавлених осіб.

48. Наведені приписи є імперативними та не надають суб`єкту владних повноважень дискрецію щодо можливості застосування вказаного заходу в залежності від соціальних та інших зв`язків особи з Україною.

49. Вказаний захід передбачено у зв`язку з необхідністю забезпечення іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку перетинання державного кордону України та має легітимну мету - зміцнення законності; виховання суб`єктів правовідносин в дусі неухильного виконання норм законодавства; запобігання скоєнню правопорушень у майбутньому.

50. Крім того, заборона в`їзду в Україну у зв`язку з порушенням іноземцем або особою без громадянства правил перетинання державного кордону України відповідає законній меті - підтримання публічного порядку відповідно до п.3 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

51. Так само безпідставним є твердження про непропорційне втручання у права, гарантовані ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також приписи ст.55 КАС України через неможливість скаржника брати особисту участь у судових засіданнях, оскільки наявність судового провадження за участю іноземця або особи без громадянства не звільнює останнього від наслідків незаконного перетинання державного кордону України.

52. Щодо посилання скаржника на те, що заборона в`їзду в країну постійного проживання щодо особи, яка законно перебуває в Україні, не може вважатися «законним» у розумінні практики Європейського суду з прав людини, Суд зазначає, що незаконність перетинання державного кордону України встановлено постановою Мостиським районним судом Львівської області від 22.09.2017р., а аргументація щодо невідповідності практиці Європейського суду з прав людини не підтверджена жодним відповідним обґрунтуванням або посиланням на відповідну практику.

53. Аргументи щодо додержання приписів ч.4 ст.8 Конвенції про скорочення безгромадянства, які передбачають право особи на справедливий розгляд справи судом у випадку позбавлення громадянства, можуть бути оцінені безпосередньо за наслідками оскарження правомірності припинення громадянства України ОСОБА_1 , а не в цій справі. Питання про належне забезпечення реалізації права на справедливий розгляд справи судом у вказаній справі або будь-якій іншій справі не можуть бути предметом оцінки в цій справі.

54. Крім того, приписи Конвенції про скорочення безгромадянства не передбачають заборони позбавлення права в`їзду на територію держави у випаду оскарження позбавлення громадянства цієї держави.

55. Щодо посилання скаржника на можливе задоволення позову у справі про оскарження Указу Президента України про позбавлення ОСОБА_1 громадянства, Суд зазначає, що дія рішення про заборону в`їзду в Україну може поширюватися тільки на іноземців та осіб без громадянства, а у випадку набуття (поновлення) ОСОБА_1 статусу громадянина України, останній матиме право в`їзду на територію України. Також безпідставним є посилання на ст.25 Конституції України, оскільки передбачені цієї статтею права та гарантії громадянина України не мають стосунку до правовідносин з приводу заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну.

56. Суд зазначає, що безпосередньо сам скаржник мав передбачати застосування до нього заборони в`їзду в Україну внаслідок порушення правил перетинання державного кордону України, а його посилання на тісний соціальний зв`язок з Україною не може слугувати підставою для звільнення від наслідків, передбачених ст.13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за порушення правил перетинання державного кордону.

57. Суд не погоджується з аргументами скаржника щодо недотримання принципу пропорційності.

58. Судом першої інстанції не доведено законність порушення принципу «щодо пропорційності та необхідності» відносно позивача, а оскаржуване рішення не є непропорційним втручанням в права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

59. Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не зазначено.

60. Частиною першою статті 350 КАС України (в чинній редакції) передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

61. Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини 1 статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

62. З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.

63. Керуючись статтями 341, 344, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

п о с т а н о в и в :

64. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

65. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 10 серпня 2018 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2018 року - залишити без змін.

66. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

Повний текст постанови виготовлено 18 липня 2019 року.

Суддя-доповідач Н.А. Данилевич

Судді В.М. Бевзенко

Н.В. Шевцова