Справа № 460/95/19
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5914/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Багрія В.М., Старунського Д.М.

за участі секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінералагро» на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року (суддя Дудар О.М., м. Рівне) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінералагро» до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу,-

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мінералагро» 17.01.2019 звернулося до суду з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 16.01.2019 №144 «Про внесення змін до наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1604 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Мінералагро», код 38869393». В обґрунтування позовних вимог вказує, що необхідними умовами для проведення документальної перевірки платника податків є включення останнього до плану-графіка перевірок та видача наказу про її проведення, а також вручення такому платнику податків посадовою особою контролюючого органу, зазначеного в направленні на проведення перевірки, наказу та направлення на її проведення, які в свою чергу повинні відповідати вимогам встановленим Податковим кодексом України (далі ПК України). Наголошує, що відповідачем протиправно видано спірний наказ, оскільки у плані-графіку проведення документальних планових перевірок платників податків на 2019 рік ТОВ «Мінералагро» відсутнє. Більше того, Товариство зазначає, що внесення змін до наказу керівника контролюючого органу, яким призначається позапланова перевірка, взагалі не передбачено ні положеннями ПК України, ні жодним іншим підзаконним нормативно-правовим актом. Відтак, оскільки при прийнятті спірного наказу, контролюючий орган вдався до не передбаченого законом, визначеного на власний розсуд, порядку реалізації управлінської функції контролю, шляхом внесення змін до наказу, який вичерпав свою дію в часі, чим допустив процедурні порушення та порушив вимоги статті 19 Конституції України, то наявні підстави для скасування оскаржуваного наказу.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року у справі №460/95/19 в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на обставини, викладені в позовній заяві, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки. Крім цього, покликається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 01 серпня 2018 року у справі №817/519/16, за змістом якого нормами ПК України не передбачено можливості зміни періоду проведення планової виїзної документальної перевірки, в тому числі шляхом прийняття наказу про внесення змін до наказу, яким призначено проведення такої перевірки. Скаржник вважає також безпідставним посилання суду першої інстанції в обґрунтування своєї позиції на «Методичні рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків», затверджені наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 №22, оскільки такі не були зареєстровані у Міністерстві юстиції України, а відтак вважаються такими, що не набрали чинності, та не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору.

Відповідач письмового відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 29.05.2018 згідно з планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2018 рік та на підставі статті 20 розділу І, статей 75, 77, 82 глави 8 розділу ІІ ПК України, начальником Головного управління ДФС у Рівненській області видано наказ №1604 «Про проведення документальної панової виїзної перевірки ТОВ «Мінералагро», код 38869393», відповідно до якого наказано провести документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Мінералагро» з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.03.2018, тривалістю 10 робочих днів з 11.06.2018.

Головним управління ДФС у Рівненській області було повідомлено ТОВ «Мінералагро» про проведення перевірки шляхом надіслання рекомендованим листом з повідомленням копії наказу та повідомлення про проведення перевірки від 29.05.2018 №481.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не допустив посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки у зв`язку із оскарженням в судовому порядку наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1604, про що відповідачем складено акт відмови платника податків у допуску до проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Мінералагро» від 11.06.2018 №220/17-00-14-01/38869393.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі №817/1510/18 позовну заяву ТОВ «Мінералагро» до Головного управління ДФС у Рівненській області про скасування наказу залишено без розгляду. Зазначена ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалася.

У зв`язку з цим, 16.01.2019 згідно з планом-графіком проведення документальних планових перевірок платників податків на 2018 рік, на підставі статті 20 розділу І, статей 75, 77, 82 глави 8 розділу ІІ ПК України, ухвали Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі №817/1510/18 та з метою реалізації обов`язку контролюючого органу в частині проведення перевірки, Головним управлінням ДФС у Рівненській області видано наказ №144, відповідно до якого наказано внести зміни до пункту 1 наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1604 «Про проведення документальної панової виїзної перевірки ТОВ «Мінералагро», код 38869393» в частині терміну початку перевірки, а саме дату «з 11.06.2018 року» замінити на «з 17.01.2019 року».

17.01.2019 ТОВ «Мінералагро» відмовило у допуску посадових осіб Головного управління ДФС у Рівненській області до проведення документальної планової виїзної перевірки, про що відповідачем складено акт відмови платника податків у допуску до проведення документальної планової виїзної перевіркиТОВ «Мінералагро» №22/17-00-14-01/38869393.

Не погоджуючись із правомірністю наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 16.01.2019 №144 «Про внесення змін до наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1604 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Мінералагро», код 38869393», позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач приймаючи оскаржуваний наказ діяв на підставі, в межах та у спосіб, визначені чинним законодавством.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, та порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються ПК України.

За правилами підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Відповідно до статті 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок.

Пунктом 77.1 статті 77 ПК України визначено, що документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. План-графік документальних планових перевірок на поточний рік оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, до 25 грудня року, що передує року, в якому будуть проводитися такі документальні планові перевірки.

Згідно з пунктом 77.4 статті 77 ПК України, про проведення документальної планової перевірки керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу приймається рішення, яке оформлюється наказом.

У відповідності до пункту 81.1 статті 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

Таким чином, необхідними умовами для проведення планової документальної перевірки платника податків є включення останнього до плану-графіку перевірок та видача наказу про її проведення, а також вручення такому платнику податків посадовою особою контролюючого органу, зазначеною в направленні на проведення перевірки, наказу та направлення на її проведення, які в свою чергу повинні відповідати вимогам встановленим ПК України.

Разом з тим встановлено, що у зв`язку з відмовою у допуску до проведення планової виїзної документальної перевірки ТОВ «Мінералагро» та оскарженням в судовому порядку наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1604 на проведення документальної планової виїзної перевірки, відповідачем не було проведено перевірку позивача у визначені цим наказом терміни.

З огляду на це, начальником Головного управлінням ДФС у Рівненській області 16.01.2019 видано наказ №144, яким термін початку проведення планової перевірки позивача перенесено з11.06.2018 на 17.01.2019.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції враховуються положення «Методичних рекомендацій щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків», затверджених наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 №22, які містять рекомендаційний характер при вирішенні даного спору.

Зокрема, відповідно до пункту 1.4.6 таких Методичних рекомендацій (у редакції, що діяла на час виникнення спірних відносин), у разі відмови платника податків або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб органу державної фіскальної служби до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови, та вживаються заходи, передбачені пунктом 81.2 статті 81 та статтею 94 розділу ІІ ПК України.

В свою чергу, у пункті 1.2.7 Методичних рекомендацій передбачено, що після усунення причин, передбачених підпунктами 1.4.5 та 1.4.6 пункту 1.4 розділу І Методичних рекомендацій, через які своєчасно не розпочато перевірку, наказ про проведення видається у порядку, встановленому пунктом 1.2 розділу І Методичних рекомендацій.

При цьому, в пункті 1.4.1 Методичних рекомендацій звернуто увагу на те, що норми пункту 77.4 статті 77 Податкового кодексу України не передбачають обов`язку контролюючого органу щодо повторного надсилання платнику податків повідомлення про проведення планової документальної перевірки після усунення причин, визначених пунктами 1.4.5 та 1.4.6 розділу І Методичних рекомендацій, через які своєчасно не було розпочато вищенаведену перевірку.

Щодо покликань позивача на те, що у відповідача відсутнє право проводити планову документальну перевірку поза строками, визначеними планом-графіком, колегія суддів зазначає, що позивач був включений до плану-графіку проведення перевірок на 2 квартал, в якому перевірка не відбулася внаслідок дій платника податків, а чинним податковим законодавством не передбачено обов`язку органу фіскальної служби вносити зміни у плани-графіки проведення планових перевірок.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2019 року у справі №819/1621/16 та від 27 травня 2019 року у справі №823/1665/16, які в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України та частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що незважаючи на те, що зміну дати початку проведення перевірки законодавчо не врегульовано, проте це не означає, що контролюючий орган позбавлений такого права і що таке перенесення неможливе.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №820/2777/18, яка також враховується апеляційним судом при вирішенні даної справи.

Наявність рішення контролюючого органу про призначення перевірки, прийнятого на підставі, в порядку і у спосіб, передбачений законодавством, зумовлює необхідність його реалізації у спосіб, не заборонений законом, у разі встановлення обставин, які унеможливлюють проведення перевірки у визначений наказом строк.

Обставинами, що унеможливили проведення перевірки підприємства позивача у визначений наказом строк слугував недопуск посадових осіб до перевірки та оскарження наказу до суду, тобто строк перевірки сплинув через незалежні від контролюючого органу обставини.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що будь-яких заборон щодо внесення змін до власних рішень, оформлених наказом контролюючого органу нормами чинного податкового законодавства України не встановлено, як і не передбачено видання нового наказу за результатами судового оскарження наказів про проведення перевірки.

Оскільки наказ Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1604відповідачем було видано з додержанням норм закону, в порядку судового оскарження такий не скасовано, відтак він є чинним і внесення до нього змін стосовно строків проведення перевірки не заборонено. Разом з тим, враховуючи, щотакий наказ реалізовано не було, що не заперечується учасниками справи, апеляційний суд вважає, що Головне управління ДФС у Рівненській області, приймаючи оскаржуваний наказ, яким внесено зміни в частині терміну початку перевірки, діяло з урахуванням покладених на нього завдань та обов`язків, в межах повноважень, наданих ПК України.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду у справі від 01 серпня 2018 року у справі №817/519/16, як на підставу правильності застосування податкового законодавства при аналогічних обставинах не заслуговують на увагу, так як вказана постанова не може розповсюджуватися на розглядуваний спір. Так, задовольняючи позовні вимоги про протиправність дій та наказу про проведення перевірки, Верховний Суд у справі №817/519/16, зауважив, що «оскарження позивачем наказу не зупиняло його дію, не було перешкодою в його реалізації та не могло змінити терміни проведення планової перевірки…», тобто позивач не перешкоджав фіскальному органу у проведенні перевірки, а останній сам відмовився проводити таку, дізнавшись про оскарження наказу про проведення такої.

З матеріалів розглядуваної справи видно, що позивач перешкоджав (не допускав) відповідачу у проведенні документальної перевірки платника податків, як в другому кварталі 2018 року, так і в першому кварталі 2019 року.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що податковий орган при виданні наказу від 16.01.2019 №144 «Про внесення змін до наказу Головного управління ДФС у Рівненській області від 29.05.2018 №1604 «Про проведення документальної планової виїзної перевірки ТОВ «Мінералагро», код 38869393»діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законами України.

Покликання скаржника в апеляційній скарзі на той факт, що «Методичні рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної фіскальної служби при організації, проведенні та реалізації матеріалів перевірок платників податків», затверджені наказом Державної фіскальної служби України від 31.07.2014 №22 не зареєстровані у Міністерстві юстиції України та не можуть застосовуватись при вирішенні даного спору, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки такі враховані судом першої інстанції, як рекомендаційні та в якості підтвердження правильності позиції суду при вирішенні наведеного спору. Натомість, безпідставність позовних вимог Товариства та правильність дій контролюючого органу при винесенні оскаржуваного наказу підтверджена приписами чинного законодавства, а також позиціями Верховного Суду, проаналізованими вище.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Мінералагро» залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 травня 2019 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді В. М. Багрій
Д. М. Старунський
Повне судове рішення складено 17 липня 2019 року.