Справа № 347/1130/16
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4968/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Довгополова О.М., Святецького В.В.,

за участю секретаря судового засідання: Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року, головуючий суддя Остап`юк С.В., ухвалене у м. Івано-Франківську, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Косівського ОУПФУ Івано-Франківської області, в якому просив визнати неправомірною відмову в зарахуванні періоду роботи при призначенні пенсії та зобов`язання провести перерахунок пенсії з врахуванням стажу роботи за період з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року з дня її призначення.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що в грудні 2015 року він звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Косівському районі із заявою про зарахування в страховий стаж періоду роботи надомником в радгоспі «Росія», перейменованого в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року, оскільки факт роботи в наведених організаціях підтверджується записами в трудовій книжці, архівними витягами з наказів про прийняття та звільнення, копіями облікових листів праці та виконаних робіт за 1988-1993 роки. Однак листом №229/Г-15 від 06.01.2016 року відповідач відмовив позивачу в зарахуванні стажу на підставі зазначених документів. Вважав такі дії відповідача неправомірними, оскільки у вказаний період позивач працював, отримував заробітну плату.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року задоволено; визнано неправомірною відмову Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в зарахуванні ОСОБА_1 періоду роботи з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року в радгоспі «Росія», перейменованого в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, при призначенні пенсії; зобов`язано Косівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 78600, вулиця Незалежності, 26А, місто Косів, Івано-Франківська область, ) зарахувати ОСОБА_1 (індекс АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в страховий стаж період роботи з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року в радгоспі «Росія», перейменованого в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, при призначенні пенсії та провести перерахунок пенсії з 06.01.2015 року.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, Косівське ОУПФУ Івано-Франківської області оскаржило його в апеляційному порядку, яке, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при зарахуванні стажу та заробітку за спірний період, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивач в даний період працював на інших роботах та в інших районах області.

01 липня 2019 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подано клопотання про заміну сторони відповідача з Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Тисменицьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» реорганізовано шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області. Згідно цього ж витягу 31 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру внесено запис №3001151 про припинення юридичної особи - Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області.

Відтак, з урахуванням положень статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України необхідно замінити відповідача його правонаступником.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 09.03.2013 року призначена пенсія за віком, що підтверджується копією протоколу №1308 від 27.05.2013. Загальний стаж позивача на час виходу на пенсію становив 30 років 7 місяців 8 днів, з яких робота в колгоспі 14 років 1 місяць 26 дні.

В 2015 році ОСОБА_1 встановив, що період його роботи з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року в радгоспі «Росія», перейменованому в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, Управлінням Пенсійного фонду України в Косівському районі Івано-Франківської області не враховано у страховий стаж.

03.02.2015 року Архівний відділ Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області видав ОСОБА_1 архівний витяг з наказу №106 радгоспу «Росія» від 15.08.1988, згідно якого позивача прийнято в цех підсобних промислів з 15.08.1988 з вирощування ВРХ по договору згідно поданої заяви (а.с.11) та архівний витяг з протоколу №7 засідання правління Гвіздецької спілки селян від 24.06.1993 року, згідно якого позивача звільнено з роботи (а.с. 12).

В грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Косівському районі Івано-Франківської області із заявою, в якій просив зарахувати в стаж період роботи надомником в радгоспі «Росія», перейменованому в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року.

Управління Пенсійного фонду України в Косівському районі Івано-Франківської області листом №229/Г-15 від 06.01.2016 повідомило позивача, що період роботи з 01.01.1988 року по 31.12.1991 року зараховано в стаж згідно стажевої довідки, виданої ЛАП «Снідавка». В радгоспі «Росія» ОСОБА_1 працював в цеху підсобних промислів по договору. Згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» стаж роботи по договору зараховується за умови сплати організацією страхових внесків до пенсійного фонду. Однак по копіях відомостей про заробітну плату за період роботи в радгоспі «Росія», які позивач представив за період з 1988 рік по 1992 рік відображено тільки обсяг роботи, але не вказано заробіток та відрахування. Тому для зарахування до стажу періоду роботи з 1991 року по 1993 рік немає підстав (а.с. 10).

Вважаючи таку відмову в зарахуванні періоду роботи при призначенні пенсії неправомірною, 06.07.2016 року ОСОБА_1 звернувся із даним позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що трудова книжка НОМЕР_2 в період з 15.08.1988 по 01.07.1993 зберігалась в радгоспі «Росія», перейменованого в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, а тому саме вказане підприємство було основним місцем роботи ОСОБА_1 в наведений період.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Умови призначення пенсій за віком визначені статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Так, згідно із вказаною статтею право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Статтею 56 цього Закону передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Також, згідно статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Постановою КМУ від 12.08.1993 року №637 затверджено «Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній».

Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Як видно з вимог п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників № 58 від 29.07.1993 року до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Згідно із вимогами пункту 2.4 Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Матеріалами справи, зокрема, копією трудової книжки НОМЕР_2 підтверджується, що ОСОБА_1 з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року працював надомником в цеху підсобних промислів в радгоспі «Росія», перейменованого в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян (а.с. 7-8).

Також, згідно архівного витягу з наказу №106 по радгоспу «Росія», виданого 03.02.2015 року Архівним відділом Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, позивача прийнято надомником в цех підсобних промислів з 15.08.1981 року вирощуванням молодняка ВРХ по договору, згідно поданої заяви (а.с. 11), а відповідно до архівного витягу з протоколу №7 засідання правління Гвіздецької спілки селян від 24.06.1993 року, виданого 03.02.2015 року Архівним відділом Коломийської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, ОСОБА_1 був звільнений з роботи (а.с. 12).

Окрім цього, матеріали справи містять копії облікових листів праці та виконаних робіт за 1988-1993 роки в радгоспі «Росія», радгоспі «Гвіздецький» та Гвіздецькій спілці селян, в яких зафіксовано відповідні обсяги робіт, які виконував позивач, та суми заробітної плати (а.с. 13-35).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що є всі достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 в період з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року дійсно працював в радгоспі «Росія», радгоспі «Гвіздецький» та Гвіздецькій спілці селян, а тому немає жодних обмежень щодо зарахування наведеного періоду роботи позивача під час призначення йому пенсії за віком.

Відсутність доказів про відрахування із заробітної плати ОСОБА_1 сплати страхових внесків не позбавляє його права щодо зарахування спірного періоду до стажу роботи.

Також колегія суддів вважає безпідставними покликання апелянта про те, що позивач протягом спірного періоду працював на інших роботах та в інших районах області, оскільки його трудова книжка не містить записів про роботу ОСОБА_1 в колгоспі в період з 01.01.1988 року по 31.12.1991 року, правонаступником якого є Лісогосподарське агропромислове підприємство «Снідавка», також довідка Лісогосподарського агропромислового підприємства «Снідавка» за №4 від 10.02.2013 року не містить відомостей про професію та посаду позивача, характер виконуваної ним роботи.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про задоволення позовних вимог.

Крім цього, суд звертає увагу, що статтею 99 КАС України (надалі - в редакції, на момент звернення із розглядуваним позовом) встановлено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із статтею 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Така само, відповідно до частин 3, 4 статті 123 КАС України (в редакції, після 15.12.2017 року) якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

У відповідності до пункту 8 частини 1 статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Позивач у своєму позові зазначає, що про порушенням своїх прав йому стало відомо в січні 2015 року.

З даним позовом позивач звернувся до суду 06.07.2016 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції, тобто із пропуском шестимісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 2 ст. 99 КАС України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду з позовом, оскільки був обізнаний про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 319 КАС України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року, дату звернення позивача до суду із розглядуваним позовом, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду та не наведено жодних доказів поважності причини пропуску такого строку, тому заявлені позовні вимоги в частині зобов`язання вчинити певні дії за період з 05.01.2015 року по 05.01.2016 року слід залишити без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом норм матеріального і процесуального права, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, через що судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, яким адміністративний позов слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області задовольнити частково, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2019 року у справі №347/1130/16 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в зарахуванні ОСОБА_1 періоду роботи з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року в радгоспі «Росія», перейменованого в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, при призначенні пенсії.

Зобов`язати Косівське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (індекс 78600, вулиця Незалежності, 26А, місто Косів, Івано-Франківська область, ) зарахувати ОСОБА_1 (індекс АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) в страховий стаж період роботи з 15.08.1988 року по 01.07.1993 року в радгоспі «Росія», перейменованого в радгосп «Гвіздецький», згодом реорганізованого в Гвіздецьку спілку селян, при призначенні пенсії та провести перерахунок пенсії з 06.01.2016 року.

Адміністративний позов в частині зобов`язання Косівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області провести перерахунок пенсії за період з 06.01.2015 року по 05.01.2016 року залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді О. М. Довгополов
В. В. Святецький

Повний текст постанови складено 19.07.2019 року.