Справа № 400/116/19
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 400/116/19
Головуючий в 1 інстанції: Фульга А. П.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Турецької І.О.

суддів - Стас Л.В., Шеметенко Л.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області (далі - ГУНП в Миколаївській області), в якому просив:

- визнати протиправними дії щодо відмови у проведенні розрахунку розміру грошового забезпечення та подальшого оформлення всіх необхідних документів для призначення пільгової пенсії за вислугу років, відповідно до вимог п. "а" ст. 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 року №2262-XII (далі - Закон №2262-XII);

- зобов`язати провести розрахунок розміру грошового забезпечення, оформити всі необхідні документи та подати їх до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області для призначення пільгової пенсії за вислугу років, відповідно до п. "а" ст. 12 Закону №2262-XII.

В обґрунтування позову зазначив, що на день звільнення з органів поліції його календарна та пільгова вислуга років у сукупності складала 25 років 2 місяці 11 днів, що надає право для призначення пенсії за вислугу років, відповідно до п. "а" ст. 12 Закону №2262-XII.

31 серпня 2018 року позивач звернувся до ГУНП в Миколаївській області із рапортом, в якому просив зарахувати його пільгову вислугу років до періоду, який зараховуються для призначення пенсії, відповідно до п. "а" ч.1 ст.12 Закону №2262-XII, та скласти відповідний розрахунок його вислуги (а.с.12).

Листом від 03.09.2018 року ГУНП в Миколаївській області повідомило позивача про відсутність у нього права на призначенні такої пенсії, з причин відсутності у нього необхідної вислуги обрахованої у календарних роках.

На думку позивача така відмова є протиправною та порушує його права.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року, ухваленого в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що у позивача відсутня необхідна календарна вислуга років для призначення пільгової пенсії, відповідно до п. "а" ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а отже підстави для задоволення позову відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву (заперечень).

Не погодившись із судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначив, що суд першої інстанції при прийнятті рішення у справі не врахував, що лише органи Пенсійного фонду України уповноважені приймати рішення про призначення або відмову у призначенні пенсії, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Також зазначив, що Порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей, затверджений постановою КМУ №393 від 17.07.1992 року (далі - Порядок №393) не встановлює залежності набуття особою права на пенсію за вислугу років, від наявності саме календарної вислуги років. Вважає, що Порядок №393 не має виключень, що роки вислуги в пільговому обрахуванні не можуть зараховуватись до календарної вислуги років для призначення відповідної пенсії.

На думку апелянта, оскільки його загальна вислуга років у правоохоронних органах складає 25 років 2 місяці 11 днів, відповідач мав оформити та передати до Пенсійного органу необхідні документи для призначення відповідної пенсії.

У відзиві на апеляційну скаргу, ГУНП в Миколаївській області зазначило, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, у зв`язку з чим, просило залишити його без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами на підставі п.3 ч.1 ст.311 КАС України.

Фактичні обставини справи.

Відповідно до наказу ГУ Національної поліції в Миколаївській області від 29.10.2018р. № 309 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі пункту 2 (через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".

Згідно матеріалів особової справи, станом на 01.09.2018 року вислуга років позивача у календарному обчисленні складає - 18 років 10 місяців 29 днів, пільгова вислуга років (без урахування календарної) складає - 05 років 07 місяців 06 днів (05 років 05 місяців 10 днів - час служби в підрозділах по боротьбі з організованою злочинністю та 00 років 01 місяць 26 днів - участь у бойових діях під час проведення Антитерористичної операції на сході України).

31 серпня 2018р. ОСОБА_1 звернувся до ГУ НП в Миколаївській області із рапортом, в якому просив зарахувати його пільгову вислугу років до періоду, який зараховуються для призначення пенсії, відповідно до п. "а" ч.1 ст.12 Закону №2262-XII, та скласти відповідний розрахунок вислуги (а.с.12).

Листом від 03.09.2018р. №5408/14-2018, ГУ НП в Миколаївській області повідомило позивача, що його вислуга в календарному обчисленні складає 18 років 08 місяців 29 днів, а тому він не має право на призначення пенсії, відповідно до п. "а" ст.12 Закону №2262-XII. В листі також зазначено про відсутність підстав для складання довідки розрахунку для призначення відповідної пенсії (а.с.15-16).

Не погодившись із отриманою відповіддю, ОСОБА_1 звернувся до суду з відповідним позовом.

Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та позиція суду апеляційної інстанції.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту "а" статті 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262-XII), пенсія за вислугу років призначається: а) особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону (крім осіб, зазначених у частині третій статті 5 цього Закону), незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби: з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше.

Згідно частини другої статті 17 Закону №2262-XII, до вислуги років поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього Закону додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, Служби судової охорони, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п`яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Аналіз наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що пенсія, згідно Закону №2262-XII може призначатися особам за наявності у них необхідної вислуги років, обчисленої в календарних роках, без урахування пільгового періоду служби. Також, наведений Закон містить виключний перелік періодів служби, які враховуються в календарну вислугу років.

Враховуючи, що календарна вислуга років ОСОБА_1 складає 18 років 10 місяців 29 днів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність у позивача права на призначення пенсії за вислугу років, відповідно до пункту "а" частини 1 статті 12 Закону № 2262-XII.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не врахував положення п. 3 Порядку №393, оскільки він суперечить приписам пункту "а" статті 12 Закону №2262-XII.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справі №295/6301/17, від 19 вересня 2018 року у справі №725/1959/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 161/4876/17, від 10 липня 2019 року у справі №1840/3347/18.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно із ч.2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Водночас, відповідно до даного Висновку згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, від різних правових положень, звичаїв, доктринальних принципів, а також ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 316 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас частина 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Відповідно до п.3 ч.6 ст. 12 КАС України до справ незначної складності відносяться, зокрема, справи про оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення перерахунку, одержання пенсійних виплат.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції постановлено рішення у справі незначної складності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність права у учасників справи на касаційне оскарження рішення.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року - залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Доповідач - суддя І.О. Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Л.П. Шеметенко

Повне судове рішення складено 18.07.2019 року.