Справа № 824/544/19-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 р. м. Чернівці Справа № 824/544/19-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Лелюка О.П.,

за участю:

секретаря судового засідання - Кіщук О.І.,

представника позивача ОСОБА_1 , представників відповідача Павлюка Я.П. та Орловської Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_2 до Чернівецької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування рішень,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Чернівецької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування рішень.

Позивач просить суд визнати протиправними та скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA408010/2019/0063 від 06 травня 2019 року та рішення про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що ним правильно було обрано основний метод визначення митної вартості автомобіля при його декларуванні, адже подані ним документи повністю підтверджували всі складові заявленої митної вартості, які є обов`язковими при її обчисленні. Однак, митний орган безпідставно та необґрунтовано відмовив в митному оформленні поданої декларації, не провів жодних консультацій з декларантом, неправомірно застосував резервний метод визначення вартості товарів та, як наслідок, прийняв оскаржувані рішення.

Позивач вважає, що приймаючи оскаржувані рішення, відповідач не спростував договірну ціну товару та не вказав будь-яких переконливих аргументів та доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору, не навів інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої митної вартості товару.

Ухвалою суду від 20 травня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, вирішено її розгляд проводити за правилами спрощеного провадження.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому суб`єкт владних повноважень просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Посилаючись на правомірність оскаржуваних рішень, митний орган вказував, що подані до митного оформлення позивачем на підтвердження заявленої митної вартості товару документи містили розбіжності (невідповідність у товаро-супровідних документах щодо власника транспортного засобу (ZBIPartnerachafta Holding GmbH) та продавця ( Schaab Automobile), у зв`язку з чим декларанта було зобов`язано надати додаткові документи для підтвердження митної вартості товару. Проте, надані позивачем документи не усували встановлених митним органом розбіжностей.

Вважає, що при прийнятті оскаржуваних позивачем рішень Чернівецька митниця діяла на підставі закону, в межах своїх повноважень, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття оскаржуваних рішень.

Позивачем було подано до суду відповідь на відзив, в якому, зокрема, вказано, що Митним кодексом України не визначено обов`язок декларанта, який імпортує до України товари, при здійсненні декларування спочатку з`ясовувати відносини між продавцями задекларованого товару та власниками цього товару, та в подальшому надавати з`ясовані факти (документи) органам доходів та зборів України.

Зазначено, що разом із електронною митною декларацією ним надано відповідачу достатньо документів, в яких містились достовірні відомості про визначення митної вартості автомобіля і дані відомості базувались на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. Зокрема, в квитанції б/н від 16 квітня 2019 року із реквізитами продавця автомобіля вказано дані декларанта, назва марки та моделі автомобіля, за який здійснено оплату, останні шість цифр номера кузова та дату здійснення оплати. Зазначено, що ціна вказана у квитанції відповідає ціні, вказаній у інвойсі та інших документах, що свідчить про оплату ним повної вартості автомобіля.

Відповідачем подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в якому зазначено, що надана позивачем квитанція не містить жодних конкретних ідентифікуючих даних. Відповідач вважає твердження позивача щодо записаних у квитанції шести цифр, які, на думку позивача, є останніми цифрами VIN-CODE придбаного ним авто, абсурдними, оскільки VIN-CODE відповідно до міжнародних стандартів складається з 17 буквених та числових знаків. Квитанція не містить посилань на рахунок-фактуру, що могло б підтвердити, що саме заявлена сума була сплачена готівкою за саме транспортний засіб позивача. Для відповідача є не зрозумілим чи сума 5000 EUR є 100-відсотковою проплатою чогось, чи частиною від загальної вартості.

Відповідач вказував, що жодних ідентифікуючих даних автомобіль позивача в скан-копії оголошення про продаж автомобіля не відображено, тому, на його думку, такий документ не може бути належним доказом вартості товару.

Крім цього, наголошував на тому, що при коригуванні митної вартості автомобіля застосовувався резервний метод.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові та відповіді на відзив.

Представники відповідача заперечували щодо задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві та запереченнях.

Ухвалою суду від 15 липня 2019 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, на підставі частини другої статті 204 Кодексу адміністративного судочинства України залишено без розгляду клопотання відповідача про витребування доказів.

Заслухавши пояснення осіб, яки з`явилась в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 02 травня 2019 року позивач подав відповідачу для здійснення митного оформлення товару (транспортний засіб марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, дата першої реєстрації 21 листопада 2012 року, кузов номер НОМЕР_1 ) митну декларацію №UA408010/2019/017493.

Разом із митною декларацією позивачем були подані такі документи:

- інвойс №240219 від 16 квітня 2019 року;

- акт про проведення огляду (переогляду) товарів, транспортних засобів, ручної поклажі та багажу № UA20903/2019/22489 від 18 квітня 2019 року;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 16 квітня 2019 року;

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_2 від 23 січня 2018 року;

- висновок про якісні характеристики товарів, підготовлений спеціалізованими експертними організаціями №26/7341/8735 від 25 квітня 2019 року;

- паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання в Україні КР 866075 від 30 березня 2005 року;

- митна декларація країни відправлення MRN 19DE69E6 від 16 квітня 2019 року;

- паспортний документ фізичної особи, що дає право на перетин держаного кордону України НОМЕР_3 ;

- квитанція №0.0. від 16 квітня 2019 року;

- чек б/н від 16 квітня 2019 року;

- фотографії.

Заявлена декларантом митна вартість товару згідно указаної декларації становить 5000,00 євро.

Митну вартість визначено декларантом згідно умов договору за ціною, зазначеною в рахунку-фактурі (інвойс) №00240219 від 16 квітня 2019 року, на підставі квитанції б/н від 16 квітня 2019 року.

За результатами опрацювання зазначених документів митний орган дійшов висновку про неможливість застосування методу визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, у зв`язку з наявністю розбіжностей у документах поданих до митного оформлення.

Так, в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів зазначено, що документи, які підтверджують митну вартість, містять розбіжності (невідповідність у товаро-супровідних документах щодо власника транспортного засобу (ZBIPartnerachafta Holding GmbH) та продавця (Schaab Automobile)).

У зв`язку з цим, згідно оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів, декларанту було запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару, а саме: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями.

Також роз`яснено, що відповідно до ч.6 ст.53 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні документи для підтвердження митної вартості товару.

Водночас згідно наявних у справі повідомлень, що були направленні 02 травня 2019 року засобами електронного зв`язку позивачу посадовою особою відповідача ОСОБА_3 , за результатом перевірки поданих декларантом документів митний орган дійшов висновку: «оскільки відповідно до частини третьої статті 53 Митного кодексу України документи, подані до митного оформлення, які підтверджують митну вартість, не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, необхідне подання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості, а саме: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини - каталоги, специфікації, прейскуранти (прейс-листи) виробника товару. Для підтвердження відомостей про митну вартість товарів необхідне подання додаткових документів для підтвердження витрат страхування, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Також відповідно до частини шостої статті 53 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження митної вартості товару».

Як зазначено в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів, декларантом не було подано додаткових документів.

Поряд з цим, як вбачається з матеріалів справи та визнавалось відповідачем, на вимогу митного органу позивачем було надіслано в електронному вигляді сканкопію оголошення продавця про продаж автомобіля марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску.

Згідно оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів відбулась процедура консультації між органом доходів і зборів та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості товарів. Метод визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів не був використаний через відсутність інформації в митному органі щодо операцій імпорту в Україну ідентичних товарів. Метод визначення митної вартості за ціною договору щодо подібних товарів не був використаний у зв`язку із відсутністю в митного органу інформації щодо оформлення подібних (аналогічних) товарів. Метод на основі віднімання вартості не був використаний у зв`язку із відсутністю в митного органу інформації щодо основи для віднімання вартості. Метод на основі додавання вартості не був використаний у зв`язку із відсутністю в митного органу інформації щодо основи для додавання вартості. Митну вартість визначено за резервним методом. За основу для визначення митної вартості взято: товар «автомобіль легковий, що був у використанні: - марка згідно з довідником - Volkswagen - модель згідно з довідником - Passat - номер кузова - НОМЕР_4 - тип кузова - легковий універсал - колір - чорний - загальна кількість місць, включаючи водія - 5 - призначення автомобіля - для використання на дорогах загального користування - тип двигуна - СFFB - тип палива - дизель - об`єм двигуна -1968 см.кв. - потужність - 103 кВт - власна маса - 1601 кг - повна маса - 2210 кг - колісна формула р 4х2 - календарний рік виготовлення - 2012 - модельний рік виготовлення - 2013 - торговельна, марка - Volkswagen -виробник - Volkswagen AG-країна виробник - Німеччина (DE)», за митною декларацією №UA205040/2019/14942 від 18 березня 2019 року - 7911 EUR.

За таких обставин Чернівецькою митницею ДФС прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року , відповідно до якого митну вартість імпортованого позивачем товару скориговано до 7911,00 EUR.

На підставі вказаного рішення про коригування митної вартості товарів позивачу надіслано картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA408010/2019/0063 від 06 травня 2019 року, в якій причиною відмови зазначено: «Відповідно до статті 55 Митного кодексу України Чернівецькою митницею ДФС прийнято Рішення про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року».

Також роз`яснено вимоги, виконання яких забезпечує можливість прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення, а саме: подання нової митної декларації з урахуванням рішення про коригування митної вартості №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року.

08 травня 2019 року позивачем подано відповідачу митну декларацію №UA408010/2019/017757 з урахуванням рішення про коригування митної вартості №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року, здійснено доплату митних платежів в сумі 26972,41 грн, після чого позивачем отримано посвідчення про реєстрацію автомобіля серії НОМЕР_5 .

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суб`єкта владних повноважень про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року та карткою відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA408010/2019/0063 від 06 травня 2019 року, ОСОБА_2 звернулось до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються Митним кодексом України від 13 березня 2012 року № 4495-VI (далі - МК України).

Згідно статті 49 МК України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Частиною першою та другою статті 52 МК України передбачено, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

Відповідно до положень статті 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.

У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.

У разі якщо орган доходів і зборів має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів, крім документів, зазначених у частинах другій та третій цієї статті, подає (за наявності) такі документи: 1) виписку з бухгалтерських та банківських документів покупця, що стосуються відчуження оцінюваних товарів, ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів на території України; 2) довідкову інформацію щодо вартості у країні-експортері товарів, що є ідентичними та/або подібними (аналогічними) оцінюваним товарам; 3) розрахунок ціни (калькуляцію).

Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.

Згідно положень статті 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.

Орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов`язаний: 1) здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 2) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію про причини, за яких заявлена ними митна вартість не може бути визнана; 3) надавати декларанту або уповноваженій ним особі письмову інформацію щодо порядку і методу визначення митної вартості, застосованих у разі коригування митної вартості, а також щодо підстав здійснення такого коригування; 4) випускати у вільний обіг товари, що декларуються: у разі визнання органом доходів і зборів заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю; у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу.

Орган доходів і зборів з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право: 1) упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; 2) у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості; 3) у випадках, встановлених цим Кодексом, здійснювати коригування заявленої митної вартості товарів; 4) проводити в порядку, визначеному статтями 345 - 354 цього Кодексу, перевірки правильності визначення митної вартості товарів після їх випуску; 5) звертатися до органів доходів і зборів інших країн із запитами щодо надання відомостей, необхідних для підтвердження достовірності заявленої митної вартості; 6) застосовувати інші передбачені цим Кодексом форми митного контролю.

Орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.

У разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.

За змістом статті 55 МК України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається органом доходів і зборів у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо органом доходів і зборів у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої органом доходів і зборів, та фактів, які вплинули на таке коригування; 5) інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною органом доходів і зборів; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному органом доходів і зборів відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду.

Декларант може провести консультації з органом доходів і зборів з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в органі доходів і зборів.

Відповідно до статті 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Методи на основі віднімання та додавання вартості (обчислена вартість) можуть застосовуватися у будь-якій послідовності на прохання декларанта або уповноваженої ним особи.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої та третьої статті 58 МК України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.

У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.

Відповідно положень статті 64 МК України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT).

Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.

При цьому, враховуючи фактичні обсяги партії товарів, для визначення митної вартості використовується найменша вартість із альтернативних, згідно наявної у митного органу інформації.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органи доходів і зборів (митні органи) мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості.

Разом з тим дискреційні функції таких органів мають законодавчі обмеження у випадках незгоди із задекларованою митною вартістю. До них, зокрема, належить процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості та обов`язок послідовного вибору методів (від першого до резервного) визначення митної вартості.

Витребування документів, визначених частиною третьою статті 53 МК України, може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей щодо заявленої митної вартості товару, а саме: якщо документи, зазначені у частині другій статті 53 МК України: 1) містять розбіжності; 2) містять наявні ознаки підробки; 3) не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів; 4) не містять відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Поряд з цим витребувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України.

Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнівів у достовірності наданої інформації.

Наведені висновки узгоджуються з правовим висновками, викладеними у подібних правовідносинах як Верховним Судом України у судових рішеннях від 31 березня 2015 року у справі №21-127а15, від 02 червня 2015 року у справі №21-498а15, так і Верховним Судом у постановах від 20 лютого 2018 року у справі №809/1884/16, від 14 серпня 2018 року у справі №826/5868/16.

Згідно частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Поряд з цим варто відзначити, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень (частина четверта статі 9, частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

З оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів вбачається, що при перевірці заявленої позивачем митної вартості товару відповідач дійшов висновку про те, що документи, які підтверджують митну вартість, містять розбіжності, а саме: невідповідність у товаро-супровідних документах щодо власника транспортного засобу (ZBIPartnerachafta Holding GmbH) та продавця (Schaab Automobile)).

Як уже зазначалось вище, наявність розбіжності у поданих декларантом до митного оформлення документах є однією з підстав, визначених частиною третьої статті 53 МК України, для органу доходів і зборів вимагати від декларанта додаткових документів.

Водночас, надаючи оцінку таким діям відповідача, суд приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки свідоцтво про реєстрацію автомобіля на власника транспортного засобу не є тим документом, який підтверджує саме заявлену декларантом митну вартість товару відповідно до приписів частини другої статі 53 МК України.

До того ж, згідно наданого декларантом разом із декларацією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_6 від 16 квітня 2019 року власником автомобіля (Volkswagen Passat, 2012 року випуску, кузов номер НОМЕР_1 ) станом на 16 квітня 2019 року є ОСОБА_2 .

Відповідно до оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів у зв`язку із виявленням наведених вище розбіжностей декларанту було запропоновано надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару, а саме: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями.

Надаючи оцінку цим діям відповідача, суд вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, також не є тими обов`язковими документами в розумінні частини другої статі 53 МК України, які підтверджують саме заявлену митну вартість товару.

Прийшовши до висновку про наявність розбіжностей у документах, поданих позивачем до митного оформлення, та вказавши на документи, які потрібно додатково надати пдекларанту на підтвердження заявленої ним митної вартості товару, відповідач не зазначив обставини, які ці документи повинні підтвердити.

В ході судового розгляду справи відповідач не довів, що витребувані митним органом у декларанта документи (згідно оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів - висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями) є документами, необхідними для усунення (спростування) саме тих розбіжностей, які мали місце, на думку митного органу, в документах, поданих позивачем до митного оформлення товару (полягали у невідповідності у товаро-супровідних документах щодо власника транспортного засобу (ZBIPartnerachafta Holding GmbH) та продавця (Schaab Automobile)).

Водночас суд звертає увагу і на те, що згідно наявних у справі повідомлень, що були направленні 02 травня 2019 року засобами електронного зв`язку позивачу посадовою особою відповідача ОСОБА_3 , за результатом перевірки поданих декларантом документів митний орган дійшов висновку: «оскільки відповідно до частини третьої статті 53 Митного кодексу України документи, подані до митного оформлення, які підтверджують митну вартість, не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, необхідне подання додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості, а саме: висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини - каталоги, специфікації, прейскуранти (прейс-листи) виробника товару. Для підтвердження відомостей про митну вартість товарів необхідне подання додаткових документів для підтвердження витрат страхування, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Також відповідно до частини шостої статті 53 Митного кодексу України декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження митної вартості товару».

Отже, згідно наведеного, на думку посадової особи митного органу, подані позивачем на підтвердження заявленої митної вартості документи не лише мали розбіжності (невідповідність у товаро-супровідних документах щодо власника транспортного засобу (ZBIPartnerachafta Holding GmbH) та продавця (Schaab Automobile)), а й не містили всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, внаслідок чого декларанту було запропоновано подати не тільки висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, а й інформацію біржових організацій про вартість товару або сировини - каталоги, специфікації, прейскуранти (прейс-листи) виробника товару, додаткові документи для підтвердження витрат страхування, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів.

Указане дає підстави для висновку про неоднозначність дій та неузгодженість позиції посадових осіб митного органу за результатом перевірки поданих позивачем документів на підтвердження заявленої митної вартості товару.

Поряд з цим в порушення вимог частини другої статті 55 МК України в оскаржуваному письмовому рішенні про коригування заявленої митної вартості товарів не наведено жодного обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; не вказано з яких причин відповідач вважає, що позивачем заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість автомобіля або неправильно визначено митну вартість товару.

В ході судового розгляду справи митним органом як суб`єктом владних повноважень, усупереч наведеним вище нормам матеріального та процесуального права, не надано суду обґрунтованих доводів й, відповідно, не доведено наявності правових підстав для обґрунтованого сумніву у достовірності поданих декларантом відомостей на підтвердження правильності визначення ним митної вартості товару за ціною договору.

Враховуючи викладене, перевіряючи оскаржувані рішення на відповідність критеріям, наведених у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про те, що при їх прийнятті відповідач діяв не на підставі закону, який регулює спірні відносини; необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття такого виду рішень; недобросовісно й нерозсудливо.

Відтак, оскаржувані рішення є протиправними, а тому підлягають скасуванню.

Крім цього, щодо поданих декларантом документів на підтвердження заявленої митної вартості товару та доводів представників сторін з цього приводу, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно матеріалів справи позивачем у митній декларації від 02 травня 2019 року №UA408010/2019/0177493 заявлено митну вартість товару - автомобіль марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, кузов номер НОМЕР_1 - в сумі 5000,00 євро.

Митну вартість визначено декларантом згідно умов договору за ціною, зазначеною в рахунку-фактурі (інвойс) №00240219 від 16 квітня 2019 року, та на підставі квитанції б/н від 16 квітня 2019 року.

Як видно з доводів відповідача, саме відносно названої квитанції у митного органу і виникли сумніви щодо правильності заявленої позивачем митної вартості ввезеного транспортного засобу.

Оцінивши указані вище докази, суд погоджується з твердженням позивача про те, що вони є належними документами на підтвердження заявленої в митній декларації від 02 травня 2019 року №UA408010/2019/0177493 вартості товару - автомобіля марки Volkswagen Passat, 2012 року випуску, кузов номер НОМЕР_1 , оскільки в квитанції від 16 квітня 2019 року із реквізитами продавця автомобіля (відбитком печатки, якою завірені інші видані продавцем документи, в тому числі інвойс №00240219 від 16 квітня 2019 року) вказано дані декларанта ( ОСОБА_4 ), назва марки та моделі автомобіля (Volkswagen Passat), за який здійснено оплату у розмірі 5000,00 євро (ціна відповідає ціні, вказаній в інвойсі №00240219 від 16 квітня 2019 року), та останні шість цифр номера кузова вказаного автомобіля (продавцем у квитанції зазначено « 080804», а номер кузова придбаного позивачем транспортного засобу НОМЕР_1 ).

Відтак, доводи відповідача щодо неподання позивачем належних документів (банківських платіжних документів або інших платіжних документів, що підтверджують вартість товару) на підтвердження заявленої митної вартості товару є безпідставними та необґрунтованими.

При цьому положення статті 53 МК України не містять вимог щодо додаткового підтвердження ціни, вказаної у документах, які підтверджують митну вартість товару (позиція Верховного Суду у постанові від 20 лютого 2018 року у справі №809/1884/16).

Водночас, на виконання пункту 3 частини третьої статті 53 МК України декларантом було також надано відповідачу на підтвердження заявленої митної вартості автомобіля і копію митної декларації країни відправлення автомобіля MRN 19DE69E6 від 16 квітня 2019 року, в якій зазначені ідентифікаційні дані продавця автомобіля, покупця (позивача), та автомобіля із його ціною, на що митний орган належної уваги не звернув.

За таких обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що декларант надав відповідачу всі необхідні документи, які давали можливість останньому встановити дійсну митну вартість транспортного засобу за ціною договору. Подані позивачем до митного оформлення документи за назвою і змістом відповідали вимогам статті 53 МК України.

Вирішуючи спір, суд також звертає увагу на те, що в оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товару зазначено про проведення з декларантом консультації між органом доходів і зборів та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості товарів, вказано причини неможливості застосування другого -п`ятого методів визначення вартості товару.

Натомість у позовній заяві ОСОБА_2 наголошує на не проведенні із нею як декларантом жодних консультацій та не здійсненні обміну наявною інформацією.

Суд зазначає, що в силу положень МК України указана консультація має надаватись з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості товарів та дотримання обов`язку послідовного вибору методів (від першого до шостого) визначення митної вартості.

В ході судового розгляду справи відповідач як суб`єкт владних повноважень, на якого приписами Кодексу адміністративного судочинства України покладеного обов`язок доводити правомірність своїх дій та рішень, на підставі належних та достовірних доказів не довів проведення з позивачем вказаної консультації.

Відтак, митний орган по суті поставив перед фактом декларанта про обрання ним резервного методу визначення митної вартості товару.

Отже, відповідачем не доведено дотримання встановленої законом процедури прийняття рішення про коригування митної вартості товару №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року, що також свідчить про наявність правових підстав для визнання його протиправним та скасування.

З указаного оскаржуваного рішення також убачається (і це визнавалось відповідачем в ході судового розгляду справи), що митним органом митну вартість визначено у розмірі 7911,00 євро за резервним методом на підставі митної декларації №UA205040/2019/14942 від 18 березня 2019 року.

Згідно цієї декларації в ній йдеться про автомобіль Volkswagen Passat, номер кузова НОМЕР_4 , тип кузова - легковий універсал, колір - чорний, загальна кількість місць, включаючи водія - 5, призначення автомобіля - для використання на дорогах загального користування, тип двигуна - СFFB, тип палива - дизель, об`єм двигуна -1968 см.кв., потужність - 103 кВт, власна маса - 1601 кг, повна маса - 2210 кг, колісна формула 4х2, календарний рік виготовлення - 2012, модельний рік виготовлення - 2013, торговельна, марка - Volkswagen, виробник - Volkswagen AG, країна виробник - Німеччина (DE).

Водночас, як вбачається з митної декларації №UA205040/2019/14942 від 18 березня 2019 року (графа « 43»), у процесі її формування був використаний шостий метод визначення митної вартості товарів, тобто резервний метод, а не основний метод - за ціною договору щодо товарів, які імпортуються.

Однак, враховуючи наведені вище норми МК України, документи, сформовані за шостим методом визначення митної вартості товарів, не можуть бути основою для визначення митної вартості товару. До того ж, згідно митної декларації №UA205040/2019/14942 від 18 березня 2019 року автомобіль Volkswagen Passat був ввезений декларантом з Данії (графа « 15»), а не з Німеччини як у випадку з позивачем. При цьому в ході судового розгляду справи відповідачем на підставі належних та достовірних доказів не було доведено тверджень, викладених у відзиві, що при коригуванні митної вартості товару позивача до уваги бралось оформлення саме з найнижчою митною вартістю та саме подібного товару за раніше оформленими митними деклараціями.

До указаного вище суд також вважає за необхідне зазначити, що спрацювання системи управління ризиками (на чому наголошував відповідач) є лише рекомендацією посадовій особі органу доходів і зборів більш детально проаналізувати умови зовнішньоекономічної операції, та не може бути безумовною підставою для відмови в оформленні товару за самостійно заявленою декларантом митною вартістю товарів. Різниця між вартістю товару, задекларованого особою та вартістю схожих товарів, що розмитнювались цією особою чи іншими особами у попередніх періодах також не свідчить про наявність порушень з боку декларанта і не є підставою для автоматичного збільшення митної вартості товарів до показників автоматизованої системи аналізу та управління ризиками.

Наведене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 19 лютого 2019 року у справі №805/2713/16-а.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно, в порушення статті 58 МК України, здійснено визначення митної вартості імпортованого транспортного засобу не за ціною договору як основним методом, а за резервним методом, який застосовано без достатніх на те підстав та з порушенням порядку черговості послідовного використання методів, визначених статтями 59-63 МК України.

Враховуючи викладене, наявні правові підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року.

З огляду на те, що картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA408010/2019/0063 від 06 травня 2019 року була прийнята відповідачем у зв`язку з прийняттям рішення про коригування митної вартості товарів № UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року, яке є протиправним, та зважаючи, що позовна вимога про її скасування є похідною від попередньої вимоги про скасування рішення про коригування митної вартості товарів, суд приходить до висновку про наявність правових підстав і для задоволення позову в частині визнання протиправною та скасування названої картки.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Крім наведеного, вирішуючи даний спір, суд також вважає за доцільне зазначити наступне.

В силу вимог частин п`ятої статі 242 Кодексу адміністративного судочинства України суду відомо про одну із позицій Верховного Суду, сформовану в аналогічних правовідносинах у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №816/2396/17.

Так, у названому судовому рішенні вказано: «…до предмету доказування у цій категорії справ входять обставини заповнення митної декларації, яку подано до митного оформлення, а також обставини щодо подання нової митної декларації - у випадку прийняття митним органом рішення про коригування заявленої митної вартості. Дослідження відомостей з відповідних граф митних декларацій є необхідним для правильного вирішення такого спору, зокрема для висновку про те, погодився чи не погодився декларант із скоригованою митним органом митною вартістю. Останнє, в свою чергу, має значення для висновку про те, чи продовжує існувати між сторонами правовий спір. У випадку, якщо спір між сторонами вичерпано внаслідок погодження декларанта із митною вартістю, визначеною митним органом, у задоволенні позову про скасування рішення про коригування митної вартості слід відмовити».

У зв`язку з цим суд додатково звертає увагу на те, що після прийняття відповідачем рішення про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року позивачем 08 травня 2019 року було подано до митного органу нову митну декларацію №UA408010/2019/017757 з урахуванням вказаного рішення про коригування митної вартості.

Відповідно до глави 2 розділу II "Заповнення граф митної декларації" Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №651 від 30 травня 2012 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 серпня 2012 року за №1372/21684, графа 43 "Метод визначення вартості" заповнюється в разі заявлення товарів у митний режим імпорту або в інший, відмінний від митного режиму імпорту, митний режим, зі справлянням митних платежів.

У лівому підрозділі графи зазначається порядковий номер методу визначення митної вартості, що використовувався.

У разі наявності чинного рішення про коригування митної вартості товарів у правому підрозділі графи зазначається порядковий номер методу визначення митної вартості, що використовувався митним органом.

Як свідчить лівий підрозділ графи « 43» митної декларації від 08 травня 2019 року №UA408010/2019/017757, в ній проставлено « 1», тобто перший метод визначення митної вартості що використовувався позивачем, а в правому підрозділі графи « 43» вказаної декларації зазначено « 6», тобто шостий метод що використовувався митним органом відповідно до чинного на той час рішення про коригування митної вартості товару №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року.

Указане свідчить про те, що декларант не погодився із скоригованою митним органом митною вартістю товару, а відтак між позивачем та митним органом наявний спір, для вирішення якого ОСОБА_2 і звернулась до суду з цим позовом.

Оскаржуване рішення про коригування митної вартості як станом на 08 травня 2019 року, так і на час звернення до суду було чинним, а тому позивач мав повне право оскаржити таке рішення та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA408010/2019/0063 від 06 травня 2019 року в судовому порядку, про що також зазначено і в самій картці відмови.

Право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості до органу вищого рівня відповідно до глави 4 Митного кодексу України або до суду гарантовано підпунктом "б" пункту 5 частини другої статті 55 МК України.

Згідно частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно статей 74 -76 Кодексу адміністративного судочинства України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Згідно частин першої - третьої статі 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність вказаних вище доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності, суд вважає, що доводи відповідача є безпідставними та необґрунтованими, натомість позивач довів незаконність оскаржуваних рішень, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке.

У поданій позовній заяві позивач просить суд стягнути з Чернівецької митниці ДФС понесені нею судові витрати в сумі 9268,40 грн, які складаються із судового збору в сумі 768,40 грн та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в сумі 8500,00 грн.

Відповідно до частини п`ятої статті 246 Кодексу адміністративного судочинства України у резолютивній частині рішення (окрім іншого) зазначається розподіл судових витрат.

Згідно частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини першої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини третьої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Відповідно до квитанції №13 від 16 травня 2019 року позивачем при зверненні до суду з цим позовом сплачено судовий збір у розмірі 768 гривень 40 коп.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, то наявні правові підстави для стягнення з Чернівецької митниці ДФС за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 судових витрат у виді судового збору в розмірі 768 гривень 40 коп.

Поряд з цим в матеріалах справи наявне клопотання відповідача про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, в якому відповідач просить суд відмовити позивачу у стягненні з відповідача витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Клопотання обґрунтовано безпідставністю вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8500,00 грн.

Так, право відповідача на звернення до суду з таким клопотанням передбачено частиною шостою, сьомою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, якими передбачено, що у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При цьому відповідно до частини першої та другої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно частини третьої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною четвертою статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно частини сьомої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

За приписом частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження вимоги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 8500,00 грн, заявником позову надано:

- Договір про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 18 квітня 2019 року, укладений між адвокатом Дубіцьким А.В. та ОСОБА_2 ;

- розрахунок розміру витрат за надання правової допомоги (професійної правничої допомоги), що є додатком 1 до названого договору;

- акт прийому-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 15 травня 2019 року, що є додатком 2 до названого договору;

- квитанцію про оплату послуг №12 від 18 квітня 2019 року, згідно якої адвокатом Дубіцьким А.В. прийнято від ОСОБА_2 за надання правової допомоги гонорар (аванс) в сумі 6000,00 грн (додаток 3 до названого договору);

- квитанцію про оплату послуг №18 від 15 травня 2019 року, згідно якої адвокатом Дубіцьким А.В. прийнято від ОСОБА_2 за надання правової допомоги гонорар в сумі 2500,00 грн (додаток 3 до названого договору).

При цьому, як вбачається з акту прийому-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 15 травня 2019 року, сума 8500,00 грн складається з:

- 1000,00 грн - за надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з питань порядку, підстав декларування товарів, що імпортуються на митну територію України, в т.ч. консультацій з приводу порядку формування митної декларації, змісту інформації, що міститься в ній та документів, що додаються до декларації (пункт 1);

- 1500,00 грн - за правовий аналіз поданої клієнтом декларації до Чернівецької митниці ДФС та доданих до декларації документів, а також підстав відмови в прийнятті митної декларації, викладених в картці№UA408010/2019/0063 від 06 травня 2019 року та рішенні про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року, прийняті Чернівецькою митницею ДФС(пункт 2);

- 6000,00 грн - складення позовної заяви в інтересах клієнта про визнання протиправним та скасування рішень Чернівецької митниці ДФС(пункт 3).

Проаналізувавши зміст Договору про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 18 квітня 2019 року (зокрема, пункт 1 розділу І, пункти 1, 3, 7, 8, 10, 11 розділу ІІІ Договору) та надані заявником розрахунок розміру витрат за надання правової допомоги, акт прийому-передачі наданих послуг, квитанції про оплату послуг, суд вважає про підтвердження сплати позивачем адвокату витрат на суму 8500,00 грн за надання професійної правничої допомоги у цій справі.

Щодо доводів відповідача про необхідність подання представником позивача Книги обліку доходів та витрат з посиланням на висновки Верховного Суду у постановах від 15 травня 2018 року у справі №821/1594/17 та від 19 жовтня 2018 року у справі №813/4989/17 суд вказує таке.

В названих судових рішеннях суд касаційної інстанції зазначив: «…з огляду на запровадження нових правил відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, для підтвердження та обґрунтування розміру витрат на правничу допомогу необхідне приведення укладених до 15 грудня 2017 року договорів у відповідність до вимог діючого КАС України та доведення відображення фахівцем у галузі права та адвокатом доходів, отриманих від незалежної професійної діяльності, як самозайнятої особи шляхом надання доказів ведення Книги обліку доходів та витрат, затвердженої наказом Міндоходів від 16 вересня 2013 року N 481 "Про затвердження форми Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, та Порядку її ведення", зареєстрованим у в Міністерстві юстиції України 01 жовтня 2013 року за N 1686/24218.»

Натомість в даному випадку Договір про надання правової допомоги між позивачем та адвокатом був укладений після 15 грудня 2017 року, а ведення адвокатом указаної вище Книги та здійснення ним обліку своїх доходів і витрат не є предметом даної справи, при цьому відповідачем не спростовано не вчинення адвокатом таких дій.

Водночас нормами Кодексу адміністративного судочинства України, якими і врегульовані питання розподілу судових витрат за наслідком розгляду адміністративної справи, не передбачено обов`язку надання адвокатом такої Книги на підтвердження отримання від клієнта коштів за надання правової допомоги.

Відтак, суд відхиляє указані доводи відповідача.

Твердження ж відповідача, викладені у запереченнях, про підозру у вдаваності оплати послуг на правову допомогу з огляду на перебування позивача та її представника у сімейних відносинах, проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства є по суті лише припущенням.

Такі доводи - безпідставні й необґрунтовані, оскільки на їх підтвердження митним органом не було надано жодних доказів.

Таким чином, відповідачем на підставі належних та достовірних доказів не спростовано факт оплати позивачем її представнику витрат на правову допомогу у розмірі 8500,00 грн. Натомість представником позивача доведено сплату позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 8500,00 грн на підставі, зокрема, квитанцій про оплату послуг №12 від 18 квітня 2019 року та №18 від 15 травня 2019 року, які згідно пункту 11 розділу ІІІ Договору про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 18 квітня 2019 року є документами, що свідчать про сплату клієнтом адвокату гонорару готівкою.

Водночас, вирішуючи клопотання відповідача про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, судом встановлено про обізнаність адвоката Дубіцького А.В. із суттю спірних правовідносин до моменту укладання з ОСОБА_2 Договору про надання правової допомоги (професійної правничої допомоги) від 18 квітня 2019 року, про що свідчить, зокрема, факт його допомоги ОСОБА_2 при митному оформленні транспортного засобу, про який йде мова у цій справі (оплата суми належних платежів за митне оформлення автомобіля позивача за квитанцією №0.0. від 16 квітня 2019 року здійснювалась саме ОСОБА_1 , що було ним визнано в судовому засіданні).

До того ж, на переконання суду, складання представником позивача даної позовної заяви, за що згідно наведених вище документів ОСОБА_2 сплачено адвокату 6000,00 грн, включає і правовий аналіз питань декларування товарів, і аналіз поданих клієнтом документів у спірних правовідносинах (оскаржуваних рішень та інших документів, на підставі яких вони прийняті).

Зазначене дає підстави для висновку про відсутність необхідності представником позивача вчиняти дії, наведені у пунктах 1 та 2 акту прийому-передачі наданих послуг (професійної правничої допомоги) від 15 травня 2019 року, за які позивачем сплачено 2500,00 грн.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із складністю справи (дана справа в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України є нескладною та за клопотання представника позивача ОСОБА_1 розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження) та виконаних адвокатом робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт (під час судового оскарження рішень відповідача представником позивача було лише написано й подану до суду позовну заяву, відповідь на відзив), беручи до уваги, що заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу не є пропорційним до предмета спору, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання відповідача про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2500,00 грн.

Відтак, заявлене клопотання підлягає частковому задоволенню і стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 6000,00 грн як витрати на професійну правничу допомогу, що були сплачені ОСОБА_2 за складення адвокатом даної позовної заяви.

Керуючись статтями 132, 134, 139, 241 - 246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Чернівецької митниці Державної фіскальної служби про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити повністю.

Визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA408000/2019/000005/2 від 06 травня 2019 року та картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA408010/2019/0063 від 06 травня 2019 року.

Стягнути з Чернівецької митниці Державної фіскальної служби (вул. Руська, 248-М, м. Чернівці, 58023) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати у виді судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 коп.

Клопотання Чернівецької митниці Державної фіскальної служби про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи задовольнити частково.

Стягнути з Чернівецької митниці Державної фіскальної служби (вул. Руська, 248-М, м. Чернівці, 58023) за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) судові витрати у виді витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) гривень 00 коп.

В задоволенні іншої частини клопотання Чернівецької митниці Державної фіскальної служби про зменшення суми витрат, пов`язаних з розглядом справи, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Сьомого апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Оскільки в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, то зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

Повне найменування учасників справи:

Позивач - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач - Чернівецька митниця Державної фіскальної служби (вул. Руська, 248-М, м. Чернівці, 58023).

Суддя Лелюк О.П.