Справа № 826/15660/17
Суддя: Губська Людмила Вікторівна
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Губська Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Губської Л.В.,

суддів: Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,

за участю секретаря Суркової Д.О.,

представника позивача Макарчука Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року у справі за адміністративним позовом Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Державне підприємство «Центр Державного земельного кадастру» звернулось до суду з даним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить:

- визнати протиправною бездіяльність державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Стельмаха Сергія Леоновича щодо неповернення транспортних засобів, а саме: ВАЗ 21043 (державний номер НОМЕР_1 ), ВАЗ 21043 (державний НОМЕР_2 ), ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ) та Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ) у зв`язку з закінченням виконавчого провадження № 47769563;

- визнати протиправною бездіяльність Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо неповернення транспортних засобів, а саме: ВАЗ 21043 (державний номер НОМЕР_1 ), ВАЗ 21043 (державний НОМЕР_2 ), ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ) та Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ) у зв`язку з закінченням виконавчого провадження № 47769563;

- стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на користь позивача грошові кошти в розмірі 187 311, 45 грн в рахунок відшкодування шкоди, завданої незаконною бездіяльністю Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року адміністративний позов задоволено частково, внаслідок чого, визнано протиправними дії відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо вилучення транспортних засобів Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», а саме: ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ) та Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ) у ВП № 47769563; визнано протиправною бездіяльність Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо неповернення Державному підприємству «Центр державного земельного кадастру» транспортних засобів, а саме: ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ) та Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ) та зобов`язано Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області повернути позивачеві транспортні засоби, а саме: ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ) та Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ). В задоволенні решті позовних вимог відмовлено.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що використання способу захисту порушеного права як відшкодування завданих збитків у сумі вартості майна може мати місце виключно у випадку фактичної неможливості повернення вилученого майна в натурі, оскільки у протилежному випадку матиме місце подвійне стягнення (власне майно і його вартість), або залишення повернутого майна у розпорядженні органу стягнення за відсутності належних підстав. Також зазначено, щодо транспортні засоби, вилучені відповідно до акту від 23.02.2016, неможливо ідентифікувати за їх державними номерами та/або свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу, оскільки дані, вказані в акті, відрізняються від тих, що зазначені в наданих позивачем свідоцтвах про реєстрацію транспортного засобу.

Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом безпідставно досліджено вибіркові докази без надання їм оцінки в цілому. Так, вказує, що вилучення транспортних засобів підтверджено актом від 23.06.2016 та не заперечується відповідачами. Більше того, за фактом неправомірного вилучення ,зокрема, і вказаних автомобілів, було порушено кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 Кримінального кодексу України. Також, апелянт з посиланням на норми Цивільного кодексу України наголошує, що зважаючи на встановлення протиправності дій органу виконання по відношенню до майна позивача, останній має право на відшкодування шкоди заподіяної органом державної влади.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що на виконанні у Івано-Франківському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області перебувало виконавче провадження № 47769563 з примусового виконання вимоги ДПІ у м. Івано-Франківську від 08.05.2015 № Ю-12203-25у про стягнення з Івано-Франківської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на суму 33 171, 09 грн.

Постановою від 08.06.2015 за заявою ДПІ у м. Івано-Франківську, стягувача у виконавчому провадженні, головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Івано-Франківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 47769563.

Під час виконавчого провадження постановою від 30.10.2015 накладено арешт на кошти боржника у межах суми стягнення в порядку ст. 59, 62 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, під час проведення виконавчих дій державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_2 описано та вилучено належні позивачу автомобілі, що підтверджується актами від 19.02.2016 та від 23.02.2016.

30.06.2016 головним державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області винесено постанову в межах виконавчого провадження № 47769563 про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 7 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Після завершення виконавчого провадження № 47769563 позивач неодноразово звертався до Міністерства юстиції України, відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо повернення вилученого майно.

Листом № 04-20/464 від 06.04.2017 управління ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області у відповідь на звернення повідомило, що згідно з матеріалами виконавчого провадження № 47769563 автомобілі Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ), ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ) та ВАЗ 21043 (державний номер НОМЕР_1 ) описані державним виконавцем, на торги не передавалися, не вилучалися і не реалізовувалися, автомобіль ВАЗ 21043 (державний НОМЕР_2 ) не описувався. Також повідомлено, що описане майно на відповідальне зберігання прийняв ОСОБА_1 , про що розписався особисто.

Вважаючи, що посадовими особами органів державної виконавчої служби порушується його право на володіння своїм майном, позивач звернувся з даним позовом до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ефективним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку є визнання протиправними відповідних дій та бездіяльності органу стягнення та зобов`язання вчинити дії, а саме повернути вилучене майно. При цьому, відшкодування його вартості можливе лише за неможливості повернення майна в натурі. При цьому задоволенню підлягають лише вимоги щодо транспортних засобів, вилучення яких документально підтверджено.

Колегія суддів не може повною мірою погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, за приписами частин 1, 2, 4, 5 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV), звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

У відповідності до частин 1, 2, 5, 7, 9 статті 57 Закону № 606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, в тому числі, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений державним виконавцем, але не раніше ніж через п`ять днів після накладення арешту.

Під час проведення опису майна боржника - юридичної особи та накладення арешту на нього державний виконавець також використовує відомості щодо належного боржнику майна за даними бухгалтерського обліку. Під час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника арешт поширюється на усі поточні рахунки боржника, у тому числі ті, що будуть відкриті боржником після винесення державним виконавцем постанови про арешт майна.

Відтак, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність постанов про арешт майна боржника, крім накладення арешту на кошти боржника постановою від 30.10.2015 в межах виконавчого провадження № 47769563, отже, підстави для вилучення та реалізації будь-якого іншого майна боржника, крім коштів, були відсутні.

Згідно статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

З огляду на викладене, факт проведення опису та вилучення належних позивачеві транспортних засобів судом першої інстанції встановлено з урахуванням:

- актів від 19.02.2016 та 23.02.2016, складених державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції ОСОБА_2, згідно з якими було вилучено автомобілі боржника;

- відомостей, наведених у листі управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області від 06.04.2017 № 04-20/464;

- звернення Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області до правоохоронних органів щодо притягнення ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності за ознаками злочину, передбаченого ст. 191 КК України.

За таких обставин, враховуючи порушення процедури накладення арешту та вилучення майна боржника, зважаючи на звернення до правоохоронних органів щодо вчинення злочину, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції про непідтвердження факту вилучення транспортних засобів згідно з актом від 19.02.2016 з огляду на невідповідність відомостей щодо автомобілів, зазначених в акті з державними номерами та/або свідоцтвами про реєстрацію таких транспортних засобів.

Сам факт вилучення автомобілів відповідачем не заперечувався, тобто, ці обставини не є спірними, відтак, з огляду на явну ознаку протиправності в діях посадових осіб відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції, судова колегія приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності державного виконавця Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Стельмаха Сергія Леоновича щодо неповернення транспортних засобів, а саме: ВАЗ 21043 (державний номер НОМЕР_1 ), ВАЗ 21043 (державний НОМЕР_2 ) у зв`язку з закінченням виконавчого провадження № 47769563.

З урахуванням викладеного оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, в якості способу поновлення порушеного права позивач не просить суд зобов`язати повернути протиправно вилучене майно, тоді як заявляє вимоги про відшкодування його вартості як завданих йому збитків. Аналогічні вимоги ним заявлені і в апеляційній скарзі.

З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону № 606-XIV збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

За правилами частини другої статті 21 КАС вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначені в статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного суду України, викладеним у постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-99цс17.

Разом з тим, на переконання колегії суддів відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу або його посадовою особою згідно приписів статей 1173 та 1174 ЦК України відрізняється за своєю правовою природою від відшкодування вартості втраченого майна, внаслідок аналогічних дій, про що просить позивач.

В першому випадку необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача. Інакше кажучи, в даному випадку відшкодуванню підлягають витрати, які особа не понесла б, якби таке незаконне рішення, дія чи бездіяльність органу або його посадової особи не мали б місця.

В межах же справи, що переглядається, позивач просить відшкодувати шкоду у вигляді повної вартості незаконно вилучених транспортних засобів. Судом враховується, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше. У разі оскарження відповідного акту суб`єкта владних повноважень, особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком, викладеним оскаржуваному рішенні, що використання такого способу захисту порушеного права як відшкодування завданих збитків у сумі вартості майна може мати місце виключно у випадку фактичної неможливості повернення вилученого майна в натурі, оскільки у протилежному випадку матиме місце подвійне стягнення (власне майно і його вартість), або залишення повернутого майна у розпорядженні органу стягнення за відсутності належних підстав.

В матеріалах справи відсутні докази, які б дали змогу зробити висновок щодо неможливості повернути майно в натурі, оскільки розслідування у кримінальному провадженні № 00027 триває, обставини вилучення майна, його місцезнаходження та можливість повернення органу стягнення та/або позивачу не з`ясовані.

З огляду на викладене вірним є висновок суду першої інстанції про передчасність заявлених вимог в цій частині.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відшкодування шкоди завданої незаконною бездіяльністю Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області.

Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, що неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення.

При цьому, у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року - змінити.

Абзаци 1, 2 та 3 резолютивної частини рішення викласти в такій редакції:

«Визнати протиправними дії відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції щодо вилучення транспортних засобів Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», а саме: ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ), Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ), ВАЗ 21043 (державний номер НОМЕР_1 ) та ВАЗ 21043 (державний НОМЕР_2 ) в межах виконавчого провадження № 47769563.

Визнати протиправною бездіяльність Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області щодо неповернення Державному підприємству «Центр державного земельного кадастру» транспортних засобів, а саме: ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ), Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ), ВАЗ 21043 (державний номер НОМЕР_1 ) та ВАЗ 21043 (державний НОМЕР_2 ).

Зобов`язати Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області повернути позивачеві транспортні засоби, а саме: ГАЗ 31105-101 (державний номер НОМЕР_3 ), Volkswagen Passat (державний номер НОМЕР_4 ), Opel Vectra (державний номер НОМЕР_5 ), ВАЗ 21043 (державний номер НОМЕР_1 ) та ВАЗ 21043 (державний НОМЕР_2 )».

В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя: Л.В. Губська

Судді: О.В. Карпушова

А.Г. Степанюк