Справа № 826/18235/16
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2019 року

Київ

справа №826/18235/16

адміністративне провадження №К/9901/48284/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Шевцової Н.В.,

суддів: Радишевської О.Р., Уханенка С.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу №826/18235/16

за позовом Громадянки Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії

за касаційною скаргою адвоката громадянки Афганістану ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни

на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року, прийняте у складі колегії суддів: головуючого судді - Добрівської Н.А., суддів: Кузьменко А. І., Маруліної Л. О.,

та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року, прийняту у складі колегії суддів: головуючого судді - Чаку Є.В., суддів: Файдюка В. В., Мєзєнцева Є.І.,,

УСТАНОВИВ:

І. Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивачка) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві (далі - ГУ ДМС України у місті Києві, третя особа), в якому просила суд:

1.1. визнати протиправним і скасувати рішення ДМС України №362-16 від 14 липня 2016 року про відмову у визнанні громадянки Афганістану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

1.2. зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що при прийнятті спірного рішення відповідачем не враховано того, що вона змушена була залишити країну походження та шукати захист в Україні з огляду на об`єктивні обставини, які унеможливлюють її безпечне проживання в Афганістані, вона не шукає пригод і не бажає подивитись світ. Позивач побоюється загальнопоширеного насильства та систематичного порушення прав людини в Афганістані. Позивач змогла отримати всебічну безоплатну правову допомогу лише 18 листопада 2016 року, що підтверджується угодою №-295 про надання правової (юридичної) допомоги адвокатом. Відтак, лише 18 листопада 2016 року позивачеві було належним чином роз`яснено його процесуальні права та обов`язки відповідно до українського законодавства, що зумовила пропуск строку звернення до суду із даним позовом.

3. Відповідач і третя особа заперечують проти задоволення позову, оскільки рішення відповідача про відмову у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту видано з урахуванням всіх обставин та з урахуванням вимог законодавства, якими регулюються спірні правовідносини.

4. Відповідач вказує, що повідомлені заявницею під час проведених співбесід обставини не достатньо обґрунтовані та містять суперечливі відомості. Так, заявниця повідомила, що не переслідується за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичними поглядами в країні з якої виїхала; наголосила на відсутності фізичного або психологічного насилля на території Афганістану, а також повідомила про відсутність бажання залишитися в Україні.

5. Після проведеного аналізу третьою особою зроблено висновок, що відповідно до наданої інформації від ОСОБА_1 простежується спотворена та неточна інформація, яка не відповідає дійсності. Таким чином, повідомлені заявницею факти не є підставою для визнання її біженцем у відповідності до умов, передбачених пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Крім того, відповідач та третя особа зауважують, що серед повідомлених заявником фактів відсутні і підстави визнання особою, яка потребує додаткового захисту у відповідності до умов, передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 вказаного Закону.

6. Враховуючи, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем та третьою особою вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні її походження, оскаржуване рішення є таким, що видано з урахуванням всіх обставин.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

7. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою Ісламської Республіки Афганістан, за національністю Афганська таджичка , уродженка м. Кабул, район Сарой Разні останнім часом мешкала у АДРЕСА_1. Освіта - вища, за професією - вчителька молодших класів. За сімейним станом одружена, має доньку. Під час співбесід повідомила, що має велику кількість родичів, більшість яких живе в Афганістані та в Європі.

8. 01 лютого 2015 року позивач залишила країну постійного проживання літаком (рейс м. Кабул - м. Москва), а потім автомобілем 10 лютого 2015 року прибула до України в м. Київ.

9. 10 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про визнання її та її дитини - ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначила, що не може повернутись до Афганістану, який вона разом із сім`єю залишила у зв`язку з тим, що її чоловік працював в офісі, де його почали переслідувати Таліби, а потім сильно побили. Чоловік від них втік і вони залишили Афганістан.

10. 24 вересня 2015 року під час співбесіди позивач стверджувала, що вони з чоловіком збирались їхати в Європу через Україну, чоловік загубився, він знає, що вона тут (в Україні), якщо вони не знайдуться, вона планує залишитись, оскільки не має іншого вибору, буде чекати чоловіка. Навіть якщо їй не буде загрожувати небезпека в країні походження, повертатись туди вона не бажає.

11. Причиною виїзду з Афганістану назвала ту, що їй погрожували вбивством за те, що вона працювала вчителькою в школі. ЇЇ чоловік працював на будівництві. Його арештували, але він не казав чому. Коли він вийшов з в`язниці, вони отримали лист з погрозами вбити її та її чоловіка. У зв`язку з чим, вони вирішили негайно виїхати з країни. При цьому, заявницею також повідомлено, що вона в країні походження не зазнавала переслідувань за ознаками раси, релігії, національності, громадянства, політичним поглядам.

12. Під час співбесіди 04 травня 2016 року ОСОБА_1 зазначила про те, що не бажає залишатись на території України та із задоволенням попрямує до країн Євросоюзу, якщо їй хтось допоможе. Щодо наявності загрози при поверненні до Афганістану ОСОБА_1 вказала, що зараз не знає про це, може нічого й не загрожує. На запитання щодо погроз Талібів саме позивачу, остання повідомила, що вони дзвонили і питали чому вона не на роботі, але не погрожували.

13. 29 червня 2016 року за результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, висновком ГУ ДМС в м. Києві визнано доцільним рекомендувати ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянки Ісламської Республіки Афганістан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . оскільки під час розгляду її справи не виявлено достатнього обґрунтування побоювань заявниці стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, з причини недоведеності щодо загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

14. 14 липня 2016 року ДМС України прийнято рішення за №362-16 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянки Афганістану ОСОБА_1 . Разом із нею відмовлено у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту її неповнолітній дитині ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2

ІІІ Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

15. 18 січня 2018 року рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року, у задоволенні позову відмовлено.

16. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що жодних переконливих доказів, які б свідчили про переслідування позивача у країні походження, надано не було. Надана позивачем інформація при викладенні причин неможливості повернутися до Афганістану є непослідовною і засвідчує про суб`єктивне небажання туди повертатися, а не про наявність об`єктивних причин для побоювань за життя, здоров`я чи свободу. Документів на підтвердження обґрунтованості свого звернення позивач не надала. Твердження позивача про небезпеку, яка їй загрожує на Батьківщині є безпідставними. Позивач не навела переконливих доводів і не надала беззаперечних доказів щодо її особистого переслідування в разі повернення до країни походження. Неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

ІV Касаційне оскарження

17. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, представник позивача подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме вимог пунктів 1, 13, 22 частини першої статті 1, Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI), статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), пункту 43 Керівництва УВКБ ООН, статей 77, 78 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

18. В обґрунтування вимог касаційної скарги представник позивача зазначає, що неприпустимою є відмова у задоволенні позову в такій категорії справ у зв`язку з недоведеністю іноземцем або особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.

19. На думку представника позивача, суди не належним чином досліджували інформацію по країні походження, не зазначивши, чому вони відкидають безліч інформації з загальновизнаних інформаційних ресурсів, доводить, що у знаходитися у Республіці Афганістан небезпечно.

20. За доводами представника позивача ДМС України і її територіальні підрозділи не вчинили жодних дій, спрямованих на перевірку обставин, наведених позивачкою у своїй заяві.

21. У відзиві на касаційну скаргу представник відповідача спростовує доводи касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

22. Представник відповідача зауважує, що позивачка під час співбесід надавала суперечливу інформацію про обставини, які змусили її разом із сім`єю виїхати із країни (арешт чоловіка і погрози талібів вбити її; побиття її чоловіка).

23. Відповідачем здійснено моніторинг відкритих джерел для пошуку інформації по країні походження щодо наявності для позивачки загрози при поверненні до Ісламської Республіки Афганістан та встановлено, що станом на 2016 рік ситуацію у регіоні стабілізовано, про що зазначено у висновку третьої особи.

24. 24 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження та витребувано з Окружного адміністративного суду міста Києва справу № 826/18235/16 (суддя-доповідач Шарапа В. М.).

25. 17 травня 2018 року справа № 826/18235/16 надійшла до Верховного Суду.

26. 06 червня 2019 року розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду № 644/0/78-19 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Шарапи В. М., що унеможливлює його участь у розгляді касаційної скарги.

27. Протоколом повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 червня 2019 року визначено склад суду: головуючий суддя Шевцова Н. В. (суддя-доповідач), судді: Радишевська О. Р., Уханенко С. А.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

28. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

29. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

30. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

31. Кодекс адміністративного судочинства України (в редакції, чинній до 15.12.2017 року)

31.1. Відповідно до частини другої статті 2 до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

31.2. Частиною третьою статті 2 визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

32. Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року №3671-VI (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

32.1. За пунктом 1 частини першої статті 1 біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

32.2. Відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

32.3. За змістом частин першої - третьої статті 7 оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

32.4. Відповідно до частини шостої статті 8 рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

32.5. Згідно частини сьомої статті 8 у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

32.6. Частиною 5 статті 10 визначено, що рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

32.7. Відповідно до частини першої статті 12 рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п`яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

33. Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців

33.1. Пунктами 45, 66 визначено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

33.2. Згідно до пункту 195 у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

34. Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04

34.1. Пункт 5 статті 4 встановлює, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

35. Директива 2011/95/EU від 13 грудня 2011 р. «Про стандарти для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту, єдиного статусу для біженців або для осіб, які підпадають під додатковий захист, а також змісту цього захисту»

35.1. За пунктом 1 статті 4 Країни-члени ЄС можуть вважати обов`язком заявника надати можливо швидше всі елементи, необхідні для обґрунтування його/її прохання про надання міжнародного захисту. Країни-члени ЄС зобов`язані розглянути всі елементи прохання, які відносяться до суті справи, у співпраці з заявником.

36. Пояснювальна записка про тягар та стандарт доказування в заявах про надання статусу біженця, УВКБ ООН

36.1. пункт 6. Згідно загальним юридичним принципам доказового права, тягар доказування лежить на людині, яка подає заяву. Таким чином, в заявах про надання статусу біженця заявник повинен брати на себе тягар встановлення правдивості своїх тверджень і точності фактів, на яких ґрунтується клопотання. Заявник звільняється від тягаря доказування шляхом надання правдивих даних, які стосуються заяви та які сприяли б прийняттю належного рішення, заснованого на фактах. Зважаючи на конкретну ситуацію біженця, співробітник, який приймає рішення, також несе відповідальність за встановлення та оцінку фактів у справі. У більшості випадків це можливо, якщо співробітник, котрий приймає рішення, обізнаний про об`єктивну ситуацію в країні походження заявника, а також володіє відповідними загальними знаннями, що допоможе йому отримати від заявника інформацію, що стосується справи, і належним чином встановити справжність заявлених фактів, які можуть бути підтверджені

36.2. пункт 10. Наявність підтверджуючих доказів на підтримку тверджень заявника підкріплює правдивість зроблених заяв. З іншого боку, враховуючи особливу ситуацію осіб, які шукають притулку, вони не зобов`язані надавати всі необхідні докази. Зокрема, слід звернути належну увагу на той факт, що шукачам притулку часто доводиться залишати свою країну без документів, що засвідчують особу. Неможливість надати документальне підтвердження на підтримку усних тверджень не повинна, таким чином, перешкоджати прийняттю заяви до розгляду в разі, якщо ці твердження відповідають широко відомим фактам і якщо загальний рівень достовірності заяви досить високий.

37. Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН

37.1. Пункт 66. Для того щоб вважатися біженцем, особа повинна продемонструвати свідоцтва цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за однією з причин, вказаних вище. Не має значення, чи виникає переслідування за однією з цих причин або від поєднання двох або більше причин. Часто прохач може не знати про причини переслідувань. Як би там не було, це не його обов`язок - аналізувати свій випадок до такої міри, щоб детально встановлювати причини.

37.2. Пункт 67. Завданням особи, яка перевіряє, при вивченні обставин справи є встановлення причини або причин переслідувань і прийняття рішення про те, чи відповідають вони визначенню Конвенції 1951 року. Очевидно, що причини переслідування з цих різних мотивів будуть частково збігатися. Найчастіше буде присутній більш ніж один елемент, пов`язаний з однією особою, наприклад політичним опонентом, який належить до релігійної або національної групи або до обох відразу, і поєднання цих причин в одній особі буде мати значення при оцінці його цілком обґрунтованих побоювань.

VІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

38. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.

39. При цьому заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

40. Тобто, залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

41. Між тим у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «С.Ф. та інші проти Швеції (S.F. and Others v. Sweden)», 52077/10, 15 травня 2012 р., у п. 64 Суд зазначив, що будучи обізнаним про повідомлення щодо серйозних порушень прав людини в Ірані, Суд не знаходить, що вони носять такий характер, аби показати, самі по собі, що було б порушенням Конвенції, якби заявник був повернутий в цю країну. Суд повинен встановити, чи дійсно особиста ситуація заявників така, що їх повернення в Іран суперечитиме статті 3 Конвенції.

42. У цій справі судами встановлено, що відповідачем проаналізовано відкриті інформаційні джерела та відомості, надані позивачкою, в яких відсутні посилання про можливе застосування до неї тортур або нелюдське поводження щодо неї, або переслідування за політичними мотивами. Заявник не отримала вироків суду про застосування до неї смертної кари, арешту та інших обмежень за свою політичну та громадську діяльність.

43. Під час співбесід позивач вказувала на різні обставини, які змусили її разом із сім`єю залишити країну походження: в одному випадку - арешт чоловіка і погрози талібів вбити її і чоловіка після його звільнення, в іншому - побиття її чоловіка. В той же час, позивачка не надала жодних документальних підтверджень отримання погроз з боку талібів. Навпаки, вказала під час співбесіди 04 травня 2016 року на відсутність погроз. До того ж, позивач ще під час першої співбесіди 24 вересня 2015 року повідомила, що залишаючи Афганістан, вони з чоловіком мали намір потрапити до Європи, і 04 травня 2016 року вона підтвердила такі наміри і повідомила про своє небажання залишатись на території України.

44. За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що надана інформація при викладенні причин неможливості повернутися до Афганістану є непослідовною і свідчить про суб`єктивне небажання позивача туди повертатися, а не про наявність об`єктивних причин для побоювань за своє життя, здоров`я чи свободу.

45. Посилання представника позивача на правову позицію, викладену Вищим адміністративним судом України у справі К/800/25660/13 є неприйнятним, оскільки це рішення не має жодного преюдиційного значення у цій справі в силу вимог статей 78 та 242 КАС України.

46. Безпідставним є також посилання представника позивача на рішення Європейського суду з прав людини від 15 січня 2015 року у справі «Ешонкулов проти Російської Федерації» (заява № 668900/13), оскільки у цій справі, на відміну від справи, що розглядається, порушення вимог статті 3 Конвенції констатовано у зв`язку із можливим примусовим поверненням Російською Федерацією до Узбекистану громадянина цієї держави, який розшукувався правоохоронними органами Узбекистану та обвинувачувався у членстві у мусульманській екстремістській організації.

47. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

VIІ. Судові витрати

48. З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу адвоката громадянки Афганістану ОСОБА_1 - Калашник Олени Миколаївни залишити без задоволення.

2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 січня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 21 березня 2018 року у справі № 826/18235/16 залишити без змін.

3. Судові витрати розподілу не підлягають.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. В. Шевцова

Судді О. Р. Радишевська

С. А. Уханенко