Справа № 460/1224/19
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
З ПИТАНЬ ЗАЛИШЕННЯ ПОЗОВНОЇ ЗАЯВИ БЕЗ РОЗГЛЯДУ
16 липня 2019 року м. Рівне №460/1224/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Самкової Т.А.; позивача ОСОБА_1 ; представника позивача адвоката Мозоль Л.К.; представника відповідача не прибув; розглядаючи у підготовчому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними наказів, поновлення на військовій службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу,
До Рівненського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі іменується позивач) до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) (далі іменується відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправними та скасувати:
наказ начальника Луцького прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про результати службового розслідування» від 21.02.2019 №274-аг;
наказ начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України №93 о/с від 22.02.2019;
наказ начальника 6 прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України «По особовому складу» №95 о/с від 25.02.2019 в частині виключення позивача зі списків особового складу військової частини і всіх видів забезпечення та без права носіння військової форми одягу;
поновити позивача на військовій службі на посаді молодшого інспектора прикордонної служби 1 категорії номера обслуги 2 відділення інспекторів прикордонної служби відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІІ категорії (тип Б) ІНФОРМАЦІЯ_3 (Військової частини НОМЕР_1 ) з 22.02.2019;
Ухвалою суду від 28.05.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 20.06.2019.
Ухвалою суду від 20.06.2019 підготовче засідання відкладено на 16.07.2019 за клопотаннями учасників справи.
При зверненні до суду з позовною заявою, позивач просив суд поновити строк звернення до суду з позовом та визнати поважними причини пропуску.
14 червня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, до якого долучив клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
Клопотання обґрунтоване тим, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з позовною заявою, оскільки про існування оскаржуваного наказу від 21.02.2019 позивачу було відомо вже 21.02.2019, що підтверджується розпискою позивача на аркуші бесіди; про існування оскаржуваного наказу від 22.02.2019 позивачу було відомо в цей же день, що підтверджується Поданням до звільнення з військової служби у запас. Відповідач вказує, що причини пропуску строку звернення до суду з позовом не є поважними, оскільки позивачу було достеменно відомо про існування оскаржуваних наказів від 21.02.2019 та від 22.02.2019, тому є усі підстави для залишення позовної заяви без розгляду.
У підготовче засідання 16.07.2019 прибув позивач та його представник, вказали на поважність причин пропуску строку звернення до суду з позовом та вказали, що оскаржуваний наказ від 25.02.2019 №95-ос взагалі не вручався позивачу та не доводився до відома. Саме цим наказом позивача виключено зі списків особового складу і усіх видів забезпечення, що свідчить про те, що позивач перебував на військовій службі до 25.02.2019 включно.
Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, у підготовче засідання не прибув та не повідомив суд про причини неявки.
Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду за відсутності відповідача, оскільки підстав для відкладення розгляду справи в порядку статей 181, 205, 223 КАС України немає.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для залишення позовної заяви без розгляду, суд зазначає наступне.
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі іменується Закон України №2232-ХІІ) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В силу вимог частини четвертої статті 2 Закону України №2232-ХІІ порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Частиною шостою статті 2 вказаного Закону України №2232-ХІІ закріплено, що до видів військової служби належить, зокрема, строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Пунктом 17 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
Таким чином, спір про визнання протиправними та скасування наказів 21.02.2019 №274-ан, від 22.02.2019 №93 о/с (по особливому складу) та від 25.02.2019 №95-ос, поновлення позивача на посаді та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, є публічно-правовим спором з приводу звільнення з публічної служби.
Так, частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до абзацу 1 частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Як зазначено в частині п`ятій статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
З аналізу вказаних норм слідує, що для звернення до суду у справах щодо звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк, а перебіг строку звернення до суду починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що з наказом від 21.02.2019 №274-аг «Про результати службового розслідування» позивач дізнався 21.02.2019, що підтверджується підписом позивача на Аркуші бесіди (а.с. 56).
З наказом від 22.02.2019 №93-ос «По особовому складу», яким припинено (розірвано) контракт та звільнено позивача з військової служби, останній дізнався 22.02.2019, що підтверджується підписом у Поданні до звільнення з військової служби (а.с. 59).
Разом з тим, позивача виключено зі списків особового складу наказом від 25.02.2019 №95-ос, проте відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, коли позивача було ознайомлено з таким наказом та у якому порядку. Позивач вказує, що з таким наказом його не ознайомлено у будь-який спосіб.
Суд зазначає, що така обставина безумовно впливає на питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом. Окрім того, суд враховує факт перебування позивача на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні ЦМЛ м. Рівне з 27.04.2019 по 16.05.2019.
Суд зазначає, що можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.
Разом з тим право на доступ до правосуддя в Україні, як і в більшості держав світу, не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду.
Відтак, одним із механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Суд констатує, що термін порушення строку звернення до суду з позовом не є критичним, що дає підстави для висновку про можливість поновлення такого строку.
З урахуванням вказаного вище, суд дійшов висновку про можливість поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом, оскільки характер права, для захисту якого позивач звернувся до суду, є дуже значимим для позивача, оскільки стосується питання звільнення з публічної (військової) служби.
Керуючись статтями 122, 123, 240, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
Клопотання Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про залишення позовної заяви без розгляду залишити без задоволення.
Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду з позовною заявою.
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про визнання протиправними наказів, поновлення на військовій службі та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала окремо не оскаржується. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на рішення суду.

Повну ухвалу складено 19.07.2019.

Суддя Недашківська К.М.