Справа № 344/19787/18
Суддя: Коваль Роман Йосипович
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6610/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Коваля Р.Й.,

суддів Гуляка В.В.,

Ільчишин Н.В.,

з участю секретаря судового засідання Дідик Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2019 року (прийняте у м. Івано-Франківську суддею Бабій О.М.) в адміністративній справі № 344/19787/18 за позовом ОСОБА_1 до управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області в особі державного інспектора Пастернак Ірини Богданівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із вказаним позовом та просив скасувати постанову Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (далі - ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області, Головне управління) про накладення адміністративного стягнення від 13 вересня 2018 року № 1036/0/92-18-ДК/0235-По/08/01/-18 про притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 53-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) та накладення на нього штрафу у розмірі 170 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що земельною ділянкою він користується правомірно, оскільки вона є прибудинковою територією багатоквартирного житлового будинку, будинок та земельна ділянка не перебувають у комунальній власності міста, а є власністю ВАТ «Агромаш». Гараж на спірній земельній ділянці було встановлено ще в 1975 році з дозволу заводу батьком позивача на підставі належним чином оформленої документації. У матеріалах адміністративної справи відсутні будь-які докази його вини у вчиненні адміністративного правопорушення. А в його діях відсутня вина у формі умислу, наявність якої є необхідною складовою для притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 , який вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте за неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. А тому, з мотивів наведених в апеляційній скарзі, які загалом збігаються з мотивами наведеними в позовній заяві, просив скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

ГУ Держгеокадастру в Івано-Франківській області подало відзив на апеляційну скаргу, у якому вказало, що рішення суду першої інстанції є правомірним, прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а апеляційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Вказує, що жодних правовстановлюючих чи дозвільних документів у позивача на право власності чи користування земельною ділянкою немає. Тому просило апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не здійснювалося.

Також за приписами частини другої статті 313 КАС України неявка сторін, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_3 .

Вказана будівля перебуває на балансі у ВАТ «Агромаш», що підтверджується листом начальника управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 06.11.2007 (а.с. 18).

Біля будинку батьком позивача у 1970 роках встановлено сарай/гараж, що підтверджується показами свідків.

На цей час вказаний сарай/гараж використовує позивач ОСОБА_1 , що сторонами визнається.

21 серпня 2018 року державним інспектором Пастернак І.Б. проведено обстеження та складено акт обстеження земельної ділянки (а.с. 74 - 75). В акті встановлено межі земельної ділянки - 0,0019 га, площу на якій вчинено правопорушення - 0,0019 га, документи, які підтверджують державну реєстрацію права власності чи права постійного користування або права оренди земельної ділянки державному інспектору не надано.

У ході обстеження встановлено, що земельна ділянка комунальної форми власності, площею 0,0019 га (суміжна із земельною ділянкою з кадастровим № НОМЕР_1 , що розташована на АДРЕСА_2 ); на земельній ділянці самовільно встановлено капітальну споруду (гараж), користувачем якої є ОСОБА_1

22.08.2018 відповідач здійснив повідомлення про виклик позивача для надання пояснень з питань, пов`язаних з порушенням земельного законодавства на 29.08.2018 (а.с. 82).

29 серпня 2018 року позивач надав письмові пояснення в яких вказав, що земельна ділянка використовується для обслуговування житлового будинку, гараж побудований його батьком 1975 року, земельна ділянка є в його користуванні, оскільки він погоджував межі земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 , під час того, як приватизовував свою земельну ділянку (а.с. 90-91).

29 серпня 2018 року відповідач здійснив повідомлення про виклик позивача для розгляду справи про адміністративне правопорушення на 03 вересня 2018 року, вказане повідомлення позивач отримав особисто (а.с. 78).

03 вересня 2018 року відповідач склав протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача (а.с. 87-89), із якого видно, що позивач порушив вимоги пункту «б» частини першої статті 211 Земельного кодексу та статті 53-1 КУпАП, а саме: самовільно зайняв земельну ділянку комунальної форми власності площею 0,0019 га (суміжна із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована на АДРЕСА_2 ).

03 вересня 2018 року відповідач здійснив повідомлення про виклик позивача для розгляду справи про адміністративне правопорушення на 13 вересня 2018 року, вказане повідомлення позивач отримав особисто (а.с. 80 - 81).

13 вересня 2018 року відповідач прийняв постанову № 1036/0/92-18-ДК/0235По/08/0/-18 про накладення на позивача адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн за вчинення адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена статтею 53-1 КУпАП (а.с. 92 - 94).

Не погоджуючись із цією постановою, ОСОБА_1 оскаржив її до суду.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що оскаржувана постанова є обґрунтованою та законною, а дії відповідача правомірними. Відповідачем було дотримано принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, так як було всебічно, повно і об`єктивно з`ясовано обставин справи, та вирішено її в точній відповідності із законом.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції правильними, з таких підстав.

Статтею 53-1 КУпАП встановлена відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки.

Зі змісту глави 15 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) видно, що земельні ділянки можуть бути надані у користування або на праві оренди, або на праві постійного користування.

Відповідно до пункту 15 статті 1 Закону України «Про державний контроль за виконанням та охороною земель» під самовільним зайняттям земельної ділянки розуміються будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Згідно із частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною першою статті 123 ЗК України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування

Відповідно до частини першої - третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 40 ЗК України передбачено, що громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Відповідно до пунктів першого, другого статті 41 ЗК України житлово-будівельним (житловим) та гаражно-будівельним кооперативам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування земельні ділянки для житлового і гаражного будівництва передаються безоплатно у власність або надаються в оренду у розмірі, який встановлюється відповідно до затвердженої містобудівної документації.

Житлово-будівельні (житлові) та гаражно-будівельні кооперативи можуть набувати земельні ділянки у власність за цивільно-правовими угодами.

Судом встановлено, що на земельній ділянці комунальної форми власності, площею 0,0019 га (суміжна із земельною ділянкою з кадастровим номером НОМЕР_1 , що розташована на АДРЕСА_2 ), самовільно встановлено капітальну споруду (гараж), користувачем якої є позивач.

З пояснень позивача видно, що гараж на спірній земельній ділянці було встановлено ще в 1975 році з дозволу заводу його батьком на підставі належним чином оформленої документації, а після смерті батька цим гаражем почав користуватися він.

Відповідно до пункту 6 Розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Разом з тим, позивач не надав жодного правовстановлюючого документа на право власності чи право користування земельною ділянкою, що свідчить про її самовільне зайняття.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість, законність оскарженої постанови, правомірність дій відповідача та необхідності відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, тому підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 229, 271, 272, 286, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 червня 2019 року в адміністративній справі № 344/19787/18 - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Р. Й. Коваль
судді В. В. Гуляк
Н. В. Ільчишин