Справа № 280/1155/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2019 року м. Дніпросправа № 280/1155/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області

на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року (головуючий суддя - Сіпака А.В.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (далі - Відповідач), в якому просив суд:

- визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, оформленою листом від 04 лютого 2018 №2/04/29-Л, щодо направлення необхідних документів до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років;

- зобов`язати уповноважених на те осіб Головного управління Національної поліції в Запорізькій області підготувати та подати до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області документи, необхідні для призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугою років.

В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що Відповідач при розгляді заяви Позивача про підготовку та подання документів вийшов за межі власних повноважень, оскільки виключно органи Пенсійного фонду України уповноважені приймати рішення про призначення або відмову у призначені пенсії тим категоріям осіб, на яких розповсюджується дія Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», при цьому Відповідач наділений функціями лише щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року по справі №280/1155/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Запорізькій області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено (а.с. 47-49).

Відповідач - Головне управління Національної поліції в Запорізькій області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 54-59).

В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що саме уповноважені структурні підрозділи МВС, у тому числі Відповідач, уповноважені здійснювати перевірку поданих, звільненими зі служби особами, заяв про призначення пенсії, здійснювати обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлювати наявність підстав для її призначення, після чого направляти подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу Пенсійного фонду України або відмовляти у такому поданні.

Позивачем - ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом ГУ Національної поліції в Запорізькій області підполковника поліції Лазаренка Максима Геннадійовича, старшого слідчого відділу Дніпровського відділу поліції з 22.11.2018 звільнено зі служби в поліції на підставі п.2 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Вислуга років на день звільнення в календарному обчислені складає - 20 років 03 місяці 04 дні; у пільговому обчисленні та для призначення пенсії - 20 років 05 місяців 28 днів; календарно для розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні - 20 років 03 місяці 04 дні.

Зазначені вище обставини підтверджуються витягом з наказу №458 о/с від 21.11.2018.

11 січня 2019 року позивач звернувся з письмовою заявою до ГУ Національної поліції в Запорізькій області щодо формування та подання матеріалів до пенсійного органу про призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до п. «а» ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у редакції, чинній на час прийняття його на службу до органів внутрішніх справ.

Відповідач, листом від 04 лютого 2019 року №2/04/29-Л відмовив позивачу в задоволенні його заяви з підстав відсутності необхідної календарної вислуги років, яка має дорівнювати 24 календарних роки та більше. Також зазначено, що вислуга років на день звільнення позивача (22.11.2018) у календарному обчисленні становить 20 років 03 місяці 04 дні.

Правомірність прийняття Відповідачем відмови в задоволенні заяви про формування та подання матеріалів до пенсійного органу про призначення Позивачу пенсії за вислугу років є предметом судового спору у даній справі.

Спірні правовідносини у даній справі врегульовано нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХІІ; Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України №3-1 від 30.01.2007 року.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що оцінка наявності (відсутності) права у позивача на зазначений вид пенсії, могла бути надана лише органом, який призначає пенсії на підставі документів, в направленні яких відповідачем фактично відмовлено, при цьому у спірних правовідносинах відповідач вийшов за межі наданих йому повноважень та по суті вирішив за орган, який призначає пенсії, щодо відсутності у позивача права на призначення пенсії, а звідси - відсутності необхідності в направленні документів.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пунктом «б» статті 1-2 Закону №2262-XII передбачено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, особи начальницького складу податкової міліції, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту.

Згідно з ст. 10 Закону №2262-XII призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.

Як встановлено з матеріалів справи, Позивач був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ 21 листопада 2018 року, і на момент звільнення його вислуга років складала 20 років 03 місяця 04 дні.

Відповідно до п. «а» ст. 12 Закону №2262-XII (в редакції чинній на день звільнення Позивача зі служби) пенсія за вислугою років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "ж" статті 1-2 цього Закону незалежно від віку, якщо вони звільнені зі служби з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року і на день звільнення мають вислугу 24 календарних роки і більше.

При цьому посилання Позивача на необхідність застосування у спірних правовідносинах п. «а» ст. 12 Закону №2262-XII в редакції чинній на день призначення останнього на посаду є необґрунтованими з огляду на таке.

Частиною першою ст. 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» вказав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мір залежить від становища в державах, особливо фінансового.

Тобто, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через відсутність фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

З аналізу вищезазначених норм права випливає, що моментом виникнення у Позивача права на пенсію за вислугою років є дата звільнення зі служби, а тому до спірних правовідносин належить застосовувати законодавство, яке діяло на момент звільнення ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Порядок №3-1) встановлено, що заяви про призначення пенсії за вислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - органи, що призначають пенсії) через уповноважені структурні підрозділи міністерств та відповідних служб.

Відповідно правових положень Порядку №3-1, на уповноважені структурні підрозділи міністерств та відповідних служб покладено функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів.

Міністерства та інші органи, їх територіальні підрозділи в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та Севастополі визначають уповноважені структурні підрозділи, на які за їх рішенням покладаються функції щодо підготовки та подання до органів, що призначають пенсії, необхідних для призначення пенсії документів (далі - уповноважені структурні підрозділи).

Згідно з п. 12 вказаного Порядку уповноважений структурний підрозділ у 10-денний термін з дня одержання заяви про призначення пенсії оформляє всі необхідні документи і своє подання про призначення пенсії (додаток 2), ознайомлює з ним особу, якій оформлюється пенсія, і направляє до органу, що призначає пенсії за місцем проживання особи. Уповноважений структурний підрозділ надає допомогу особі в одержанні відсутніх на момент подання заяви документів для призначення пенсії. У разі, якщо підготовлені не всі необхідні для призначення пенсії документи, подаються наявні документи, а документи, яких не вистачає, подаються додатково в строки, визначені п. 6 цього Порядку.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що саме уповноважені структурні підрозділи здійснюють перевірку поданих звільненими зі служби особами заяв про призначення пенсії, здійснюють обчислення вислуги років для призначення пенсії і встановлюють наявність підстав для її призначення. Після цього такий орган законодавчо наділений компетенцією направити подання про призначення пенсії за вислугу років до територіального органу ПФУ або відмовити у такому поданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі №537/1980/16-а.

У своїй відповіді від 04 лютого 2019 року №2/04/29-Л Відповідач повідомив Позивача про відсутність правових підстав для призначення йому пенсії за вислугу років у порядку п. «а» ст. 12 Закону №2262-XII, а саме з огляду на недостатність вислуги років.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області від 21.11.2018 року №458 о/с, яким Позивача звільнено зі служби в поліції, вислуга років останнього на день звільнення в календарному обчислені складає 20 років 3 місяці 04 дні (а.с. 16), вказане обчислення вислуги років Позивачем не заперечується (а.с 17-20).

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки у ОСОБА_1 недостатньо вислуги років, Відповідач правомірно відмовив останньому у направленні до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області відповідних документів, які необхідні для призначення пенсії за вислугу років.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 22 квітня 2019 року підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Запорізькій області - задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 квітня 2019 року по справі №280/1155/19 - скасувати.

В задоволенні позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова