Справа № 640/7572/19
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

22 липня 2019 року № 640/7572/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого Бояринцевої М.А, розглянувши в порядку спрощеного провадження справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного територіального управління юстиції у м. Києві в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби

про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач та/або ОСОБА_1 ) з позовом до Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби (далі - відповідач та/або ГТУЮ у м. Києві в особі ВПВР УДВС) та просить суд:

- визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо прийняття у виконавчому провадженні №20786605 постанови від 29.03.2019 року про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору;

- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кеди М.В. від 29.03.2019 року про стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №20786605;

- стягнути на користь позивача сплачений при зверненні судовий збір та витрати на правничу допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач, посилаючись на статтю 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, стверджує про безпідставність прийняття відповідачем постанови від 29.03.2019 року про стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №20786605, оскільки виконавчий документ, який перебував на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві був повернутий стягувачу за його заявою без виконання.

Таким чином, на думку ОСОБА_1 , грошові кошти за виконавчим документом стягнуто не було, що в свою чергу, виключає підстави для стягнення виконавчого збору.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній стверджує про правомірність постанови від 29.03.2019 року про стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №20786605.

Також відповідачем надано до суду копію матеріалів виконавчого провадження.

При цьому, ГТУЮ у м. Києві в особі ВПВР УДВС стверджує про хибність тлумачень ОСОБА_1 поняття «виконавчих дій», з огляду на що, застосування пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII є безпідставним.

Натомість, позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому останній наполягає на тому, що виконавчий збір стягується виключно у випадку стягнення заборгованості за виконавчим документом.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

23.04.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. в рахунок погашення заборгованості за договором іпотеки, укладеного 04.07.2006 року між ОСОБА_1 та ВАТ «РОДОВІД БАНК», в розмірі 500 2635, 18 грн. вчинено виконавчий напис №533 про звернення стягнення на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , що належать на праві власності боржнику ОСОБА_1 .

Надалі, 06.08.2010 року державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Терещенко О.В. відкрито виконавче провадження №20786605.

04.12.2008 року між ПАТ «РОДОВІД БАНК» та ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» ФІН АКТИВ» укладено договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 04.07.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лакустою С.І., 04.07.2006 року та зареєстрований в реєстрі за № 516 (далі - іпотечний договір №516).

Згідно з умовами даного договору ПАТ «РОДОВІД БАНК» відступило, а ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» ФІНАКТИВ» прийняло право вимоги за Кредитним договором №28.4/С-058.06.1 від 04.07.2006 року за іпотечним договором № 516.

05.12.2018 року між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» ФІНАКТИВ» та ОСОБА_7 , укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 04.07.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лакустою С.І., 04.07.2006 року та зареєстрований в реєстрі за №516.

Відповідно до умов зазначеного договору ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ» ФІНАКТИВ» відступило на користь ОСОБА_7 право вимоги за кредитним договором №28.4/С-058.06.1 від 04.07.2006 року, а також іпотечним договором №516.

В подальшому, ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15.02.2019 року у справі №761/48665/18 замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на правонаступника ОСОБА_7 у виконавчому провадженні №20786605 від 06.08.2010 року з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №533 виданого 23.04.2010 року.

29.03.2019 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Кедою Михайлом Валентиновичем (далі - державний виконавець та/або виконавець) винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №20786605 на підставі пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII.

Крім того, на підставі статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII, керуючись статтями 3, 27, 40 зазначеного закону, державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №20786605 (далі - оскаржувана та/або спірна постанова).

Вирішуючи спір по суті суд враховує наступне.

Так, згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (у редакцій чинній станом на час відкриття виконавчого провадження ВП №20786605) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення) (далі - Закон №606-XIV).

Відповідно до статті 26 Закону №606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надано відстрочку виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення строку відстрочки в межах строку, встановленого для його пред`явлення.

У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог або якщо рішення підлягає негайному виконанню строк, встановлений частиною другою цієї статті, не надається.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною 1 статті 28 Закону №606-XIV визначено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Між тим, 02.06.2016 року прийнято Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VII (далі - Закон №1404-VII).

Згідно з пунктами 5, 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону №1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження.

Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Так, статтею 1 Закону №1404-VII передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи наведене, з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 року №1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

За таких обставин при вирішенні спірних правовідносин застосуванню підлягають положення Закону №1404-VІІІ.

У частині першій статті 5 Закону №1404-VII зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до статей 40, 42 Закону №1404-VII передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною 3 статті 40 Закону унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частиною 4 статті 42 Закону №1404-VII на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 27 Закону №1404-VII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби і стягується з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу за виконавчим документом.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення органами державної виконавчої служби, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.

Разом з цим, аналіз вищенаведених норм Закону №1404-VII дає підстави для висновку, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.

При цьому, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Аналогічний правовий підхід застосовано у постанові Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №824/172/18-а.

Відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону №1404-VII, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону.

При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону №1404-VII, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується лише з фактично стягнутої на користь стягувача суми.

Судом встановлено, що виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі його заяви у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону №1404-VII.

Крім цього, у постанові про повернення виконавчого документу стягувачу від 29.03.2019 року ВП 20786605 вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 29.03.2022 року.

Також, судом встановлено, що зазначена постанова не містить в собі результатів виконання (суму, яку фактично стягнуто).

Відповідачем в ході розгляду справи не заперечувався факт фактичного не виконання виконавчого документу, відсутність результатів виконання.

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що при стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону №1404-VII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, а виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

З огляду на те, що фактично виконавчий документ виконано не було, реального стягнення грошових коштів не здійснено, суд вважає, що у державного виконавця відсутні підстави для стягнення виконавчого збору в тому розмірі, який визначений у спірні постанові.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Підсумовуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що спірна постанова не відповідає критеріям, що встановлені частиною 3 статті 2 КАС України, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та таким, що підлягають до задоволення.

Згідно частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи те, що адміністративний позов підлягає до задоволення, то судові витрати щодо сплати судового збору слід присудити на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу суд зазначить наступне.

Так, стаття 134 КАС України встановлює, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять в собі жодних належних та допустимих доказів щодо понесення позивачем витрат на правничу допомогу, ані договору, ані детального опису робіт (наданих послуг).

Також матеріли адміністративної справи не містять в собі доказів щодо здійснення безпосередньо витрат на правничу допомогу (квитанція, прибутковий ордер) тощо.

З урахуванням зазначеного судом не вбачається підстав для відшкодування позивачу витрат на правничу допомогу, оскільки відсутні докази на підтвердження їх понесення як таких.

Керуючись статтями 2, 73 77, 134, 139, 245, 246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби (01001, м. Київ, провулок Музейний, б. 2-9, ) задовольнити.

2. Визнати протиправними дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві щодо прийняття у виконавчому провадженні №20786605 постанови від 29.03.2019 року про стягнення з боржника - ОСОБА_1 виконавчого збору.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кеди М.В. від 29.03.2019 року про стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження №20786605.

4. Судові витрати в розмірі 5002 (п`ять тисяч дві) грн. 65 коп. присудити на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного територіального управління юстиції у місті Києві в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби (01001, м. Київ, провулок Музейний, б. 2-9, )

Рішення суду набирає законної сили в строк і порядку, передбачені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України. Рішення суду може бути оскаржено за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295 - 297 КАС України.

Суддя М.А. Бояринцева