Справа № 340/388/19
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2019 року м. Дніпросправа № 340/388/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Мельника В.В. (доповідач),

суддів: Чепурнова Д.В., Сафронової С.В.,

розглянувши в порядку

письмового провадження

в м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23 березня 2019 року (головуючий суддя - Хилько Л.І.) в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області

про визнання протиправною та скасування вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулась до Кіровоградського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області (далі - Відповідач), в якому просила суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 06.11.2018 №Ф-95258-53 на суму 15819,54 грн.

В обґрунтування позовної заяви зазначено про те, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 2005 р., однак з 2006 р. та по теперішній час підприємницькою діяльністю не займається, не отримувала будь-який дохід від такої діяльності, а тому не зобов`язана сплачувати єдиний внесок. Крім того, вказано, що з 01.09.2014 р. Позивача прийнято на роботу до дошкільного навчального закладу, де нарахування єдиного внеску здійснюється роботодавцем за основним її місцем роботи. Зазначені обставини, на думку Позивача, є підставою для скасування , вимоги Відповідача про сплату боргу (недоїмки).

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року по справі №340/388/19 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області про визнання протиправною та скасування вимоги - задоволено (а.с. 52-53).

Відповідач - Головне управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 58-60).

В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Вимоги апеляційної скарги мотивовано тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому факту, що у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фізичні особи-підприємці та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску, при цьому фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від обов`язку подання звітності за себе, як фізичної особи-підприємці, та сплати єдиного внеску.

Позивачем - ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст. 311 КАС України.

Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач з 31.03.2005 року по 06.12.2018 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.17, 30-31).

06.11.2018 року Відповідачем сформовано спірну вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-95258-53, відповідно до якої Позивача зобов`язано сплатити 15819,54 грн. заборгованості зі сплати єдиного внеску (а.с.28).

Правомірність прийняття Відповідачем спірної вимоги сплату боргу (недоїмки) є предметом судового спору у даній справі.

Спірні правовідносини у даній справі врегульовано нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що винесена Відповідачем вимога про сплату боргу (недоїмки) не відповідає критерію "пропорційності", адже не дотримано справедливої рівноваги між інтересами держави та інтересами особи - позивача, оскільки мета сплати єдиного внеску - страхування особи, в даних правовідносинах досягається сплатою єдиного внеску роботодавцем, в свою чергу трактування Відповідачем законодавства призвело до необхідності виплати додаткових коштів (зайвих витрат) позивачем, за умови відсутності доходу від відповідної діяльності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 вказаного Закону для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування..

Аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що інших підстав звільнення від сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, чинним законодавством не передбачено.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, не нарахував та не сплатив у встановлений строк єдиний внесок у розмірі мінімального страхового внеску, внаслідок чого станом на 19.10.2018 року в інтегрованій картці платника податків утворилася недоїмка зі сплати єдиного внеску у розмірі 15819, 54 грн. (а.с. 28,29).

Разом з цим, як встановлено судом, позивач з 01 вересня 2014 року по даний час офіційно працює як найманий працівник в ДНЗ "Мальвіна" Володимирівської сільської ради, що підтверджується довідкою за підписом завідувача ДНЗ "Мальвіна"(а.с.18) та копією трудової книжки (а.с.19).

Доводи Позивача про те, що у спірний податковий період єдиний соціальний внесок вплачувався за нього у повному обсязі ДНЗ «Мальвіна» Володимирської сільської ради, як за найманого працівника, суд апеляційної інстанції не знаходить обґрунтованими, адже, у розумінні Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фізичні особи-підприємці та роботодавці розглядаються як окремі платники єдиного внеску.

Приймаючи рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і те, що сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, в даному випадку, не здійснюється подвійно, адже за фізичну особу-підприємця, яка працює найманим працівником у юридичної особи, сплачує роботодавець без утримання ЄСВ із заробітної плати такого працівника.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування і є одночасно найманими працівниками, не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці, що у свою чергу свідчить про правомірність прийняття Відповідачем спірної податкової вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, і тому рішення суду першої інстанції у даній адміністративній справі від 27 березня 2019 року підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 243, 311, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Кіровоградській області - задовольнити.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року по справі №340/388/19 - скасувати.

В задоволенні позову - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - суддя В.В. Мельник

суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова