Справа № 200/5681/19-а
Суддя: Троянова О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 р. Справа№200/5681/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Троянової О.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області в якому просив суд визнати бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2018 р. протиправною, зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2018 році з урахуванням інфляції, зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік по день винесення рішення у справі та зобов`язати відповідача внести зміни до наказу від 10.01.2019 р. №9о/с про звільнення ОСОБА_1 , зі служби в поліції, включивши відомості про невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік.

Ухвалою суду від 26.04.2019 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

02.05.2019 року позивачем усунені недоліки в повному обсязі.

Ухвалою суду від 02 травня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21 травня 2019 року.

21 травня 2019 року, в судовому засіданні відповідачем подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

21 травня 2019 року судом відкладено підготовче засідання на 11 червня 2019 року за клопотанням позивача.

11 червня 2019 року судом відкладено підготовче засідання на 18 червня 2019 року.

18 червня 2019 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення - відзив

18 червня 2019 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача про закриття підготовчого засідання та проведення розгляду справи за правилами письмового провадження.

Ухвалою суду від 18.06.2019 року закрито підготовче провадження та ухвалено розгляд справи по суті здійснювати у порядку письмового провадження в межах строків, визначених Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд зазначає, що судове рішення у справі, постановлене у письмовому провадженні, складене у повному обсязі відповідно до ч.4 ст.243 КАС України, з урахуванням положень ст.193 КАС України.

Згідно з ч.5 ст.250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Щодо позиції позивача та відповідача.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 11 січня 2019 року його було звільнено зі служби в ГУНП в Донецькій області у зв`язку з хворобою та на підставі рапортів позивача від 28.12.2018 року. 18.03.2019 року позивач звернувся із заявою до відповідача про призначення та виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2018 року. 26.03.2019 року відповідач надав відповідь про неможливість виплати компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2018 році у зв`язку з тим, що позивача було звільнено з лав національної поліції з 11.01.2019 року, а виплата грошової компенсації можлива лише за невикористану в році звільнення відпустку. Бездіяльність відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової відпустки у 2018 році та ненарахування і виплату середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації вважає протиправною та такою, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідач заперечував проти задоволення заявлених вимог позивача з підстав викладених у відзиві, просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Також наголосив на тому, що виплата грошової компенсації за невикористану в іншому році, ніж у році звільнення поліцейського, законодавством, що регламентує діяльність органів Національної поліції, не передбачена, а тому відсутні правові підстави для нарахування та виплати позивачу компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік, оскільки позивача звільнено у 2019 році. Крім того, зазначала,що спеціальним законодавством, яке розповсюджується на спірні правовідносини не передбачено право звільненого працівника поліції на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичної виплати грошових коштів. Таким чином, відповідач діяв на підставі в межах повноважень та у визначений законом спосіб.

Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив.

Позивач, ОСОБА_1 , громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 , відповідно до Довідки ВПО від 19.07.2017 р. № фактичне місце перебування АДРЕСА_2 .( ар.с.9-10).

Відповідно до Довідки, за підписом Начальника СКЗ Слов`янського ВП ГУНП у Донецькій області щодо проходження служби ОСОБА_1 у період з 01 листопада 2008 р. по 11.01.2019 р. працював в органах внутрішніх справ. З листопада 2015 по квітень 2016 року позивача працював на посаді оперуповноваженого Слов`янського відділення поліції Краматорського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області. З квітня по грудень 2016 року позивач працював на посаді оперуповноваженого Слов`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області. З грудня 2016 року по січень 2019 року позивач працював на посаді оперуповноваженого сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Слов`янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області /а.с. 13/.

Відповідно до Свідоцтва про хворобу №588 від 26.12.2018 року, виданого військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» за результатами медичного огляду ОСОБА_1 встановлено непридатність до служби в поліції /а.с.14-15/.

Відповідно до Наказу Головного управління Національної поліції в Донецькій області №9 о/с від 10.01.2019 року «По особовому складу» за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено зі служби в поліції капітана поліції ОСОБА_1 з 11 січня 2019 року. Вислуга років на 11 січня 2019 року складає 10 р.02 міс.11дн., у пільговому обчисленні -16 р.08 міс.15 дн. Підстави: рапорт ОСОБА_1 від 28.12.2018 року, свідоцтво про хворобу №588, видане військово-лікарською комісією ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Харківській області» від 26.12.2018 року. ( ар.с. 12)

Зазначені вище обставини не є спірними між сторонами при розгляді справи.

Позивач,18.03.2019 року звернувся до відповідача із заявою про призначення та виплату компенсації за невикористану відпустку у 2018 році. ( ар.с.16)

Відповідачем надано відповідь 26 березня 2019 року про відмову у розрахунку компенсації за невикористану в 2018 році відпустку, оскільки Порядком та умовами виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантів вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженим наказом МВС України від 06.04.2016 року №260, передбачено виплату грошової компенсації лише за невикористану в році звільнення відпустку. Оскільки позивача звільнено з 11.01.2019 року підстави для розрахунку компенсації за невикористану в 2018 році відпустку відсутні. (ар.с.18)

Відповідно до Довідки за вих. № 359 від 29.05.2019 р. за підписом т.в.о начальника УФЗБО ГУНП в Донецькій області про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 з 01.01.2018 р. по 11.01.2019 р. отримував посадовий оклад у розмірі 2400,00 грн. за період з січень-грудень 2018 р., у січні 2019-851,61 грн.; оклад за спец. звання у розмірі 1800,00 грн. за період з січень-грудень 2018 р., у січні 2019-638,71 грн.; надбавку за стаж роботи у розмірі 840,00 грн. за період січень-жовтень 2018 р., листопад-1043,00 грн., грудень-1050,00 грн.,січень 2019-372,58 грн.; надбавка до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень - січень 1440,00 грн., лютий-березень-360,00 грн., квітень-12,00 грн.; премія у розмірі 1000,44 грн. за період з травня по липень 2018, серпень-3 731,79 грн., вересень-жовтень в розмірі 4 024,44 грн., листопад-4186,54грн.,грудень - 4 192,13 грн.,січень 2019р.-1661,80 грн. (ар.с.51)

Відповідно до довідки від 03.06.2019 р., за підписом начальника ВПС УКЗ ГУНП в Донецькій області Бондар ОСОБА_2 не використав щорічну чергову оплачувану відпустку за 2018 рік у кількості 35 діб /а.с.53/.

Зазначені обставини встановлені судом на підставі письмових доказів та не заперечуються учасниками справи.

Тобто, спірними питанням у справі є правомірність невиплати компенсації за невикористану в 2018 році відпустку позивачу та відповідно виплату середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносин, суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначає Закон України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 №580-VIII.

Відповідно до частини 1 статті 92 цього Закону поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначеними цим Законом.

Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Обчислення тривалості відпусток поліцейських визначено у статті 93 вказаного Закону.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки.

Відповідно до частини 9 вказаної статті поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення.

При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року.

Згідно із частиною 10 статті 93 Закону України "Про Національну поліцію" за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону.

Суд зазначає, що на поліцейських поширюється соціальний захист, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських.

Норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) не поширюються на поліцейських щодо умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Водночас, відповідальність за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби (зокрема, затримка виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. В той же час такі питання врегульовані КЗпП України.

Тобто, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, водночас, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадку, якщо норми спеціального законодавства не врегульовують спірних правовідносин або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01.03.2018 у справі 806/1551/17.

Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Аналогічні норми закріплено у частині 1 статті 24 Закону України "Про відпустки", у якій вказано, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.

Як встановлено судом, позивач звертався із заявою до Відповідача у якій просив, зокрема, здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2018 рік.

Однак, відповідач не вирішив питання щодо нарахування та виплати компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік.

Проаналізувавши вищевказані норми законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати повної грошової компенсації позивачу за невикористані дні відпустки належить задовольнити.

Щодо вимоги позивача про нарахування та виплату грошової компенсації за невикористанні дні щорічної чергової відпустки з урахуванням інфляції, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 вказаного Кодексу), зараховуються час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Суд зауважує, що відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), який, окрім іншого, визначає порядок обчислення вихідної допомоги державним службовцям, яка за своєю правовою природою подібна одноразовій грошовій допомозі при звільненні особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, що не заборонено спеціальним законодавством.

Відповідно до пункту 7 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Як встановлено під час розгляду справи та відповідно до довідки ГУНП в Донецькій області від 29.05.2019 позивачу не була нарахована і виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку у 2018 році. (ар.с.51)

Суд зазначає, що розрахунок вказаної компенсації відповідно до норм чинного законодавства повинен здійснюватись виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до положень абз.2 п.3 Порядку №100 при розрахунку розміру місячного грошового забезпечення для обчисленні розміру середньоденного грошового забезпечення судом береться до уваги розмір складових грошового забезпечення, які нараховані та виплачені позивачу за 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористану відпустку.

Таким чином, розмір компенсації за невикористані 35 днів відпустки, що підлягає стягненню на користь позивача, становить 8525,13 грн. з розрахунку (86225,66 грн. (грошове забезпечення за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю виплати компенсації за невикористану відпустку з січня 2018 року по січень 2019 року з урахуванням складових грошового забезпечення нарахованих і виплачених за вказаний період) : 354 календарних днів, з врахуванням вихідних і святкових днів) (розрахунковий період у якому позивач фактично отримував грошове забезпечення з січня 2018 року по січень 2019 року) х 35 днів (невикористана відпустка) = 8525,13 грн.).

Статтями 1, 2, 4, 5, 6 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року за №1282-XII, з наступними змінами та доповненнями, індексація грошових доходів населення це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії, стипендії, оплата праці (грошове забезпечення).

Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.

У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, основною метою індексації грошових доходів населення є забезпечення достатнього життєвого рівня населення України за рахунок відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг.

При цьому, проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Відповідно до пунктів 1-1, 4, 5, 6, 14 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 року підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.

У разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.

Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.

Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №1 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Рішенням Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 визначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми КЗпП України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 6 березня 2018 року по справі № 804/3722/17.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом та сприяти реальному відновленню порушеного права, беручи до уваги приписи Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за невикористані дні відпустки за 2018 рік (35 дні) у розмірі 8525,13 грн., з урахуванням інфляції.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити суму середнього заробітку за весь період затримки виплати компенсації за невикористану відпустку по день винесення рішення у справі суд зазначає.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських врегульовано Постановою № 988 та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 № 260 «Про затвердження Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання», зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29.04.2016 за № 669/28799, який набрав чинності з дня його офіційного опублікування та застосовується з дня набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію».

Зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають застосуванню при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення поліцейських та у випадку виникнення спорів з цього приводу.

Наведений висновок суду узгоджується і з положеннями, що містяться у абзаці другому пункту 2 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якими визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо).

Пунктом 1 Постанови № 988 установлено, що грошове забезпечення поліцейських складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер), премії та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Пунктом 3 Порядку № 260 закріплено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Наведені норми законодавства дають підставу для висновку, що нерозповсюдження на поліцейських норм Кодексу законів про працю України стосується тільки норм, якими врегульована оплата праці (виплата грошового забезпечення) вказаних осіб та спорів щодо цього забезпечення, таких як: спорів щодо розміру посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії, одноразових додаткових видів грошового забезпечення, порядку їх нарахування та виплати.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, винагороди за участь в антитерористичній операції - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.

За правилами частини шостої статті 7 КАС України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці від 01.07.1949 року № 95 «Про захист заробітної плати», ратифікованої Україною 30.06.1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Враховуючи, що перебування особи на публічній службі є однією із форм реалізації закріпленого у статті 43 Конституції України права на працю (постанова Верховного Суду України від 06.11.2013 у справі № 21-389а13), суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин норми Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП України, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби).

Згідно з частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з приписами статті 1 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці»(далі - Закон № 108/95-ВР, в редакції, чинній на час звільнення позивача зі служби) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналіз норм зазначеного Закону свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Тобто, враховуючи зазначені вище норми права середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 8 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів.

Наведене відповідає правовій практиці Верховного Суду України, зокрема, викладеної в постановах від 21 січня 2012 року № 6-87цс11 та від 14 січня 2014 року № 21-395а13.

На підставі викладеного, середній заробіток розраховується наступним чином:

- Заробітна плата позивача за останні два місяці роботи перед звільненням (11.01.2019 р.): у грудні 2018 року 9 442,13 грн., у листопаді 2018 року 9 429,54 грн.

- Кількість робочих днів за останні два місяці роботи перед звільненням (11.01.2019 р.): у грудні 2018 року - 21 днів, у листопаді 2018 року -22 днів.

- Середньоденна заробітна плата за останні два місяці роботи перед звільненням (11.01.2019 р.р.): 438 грн. 88 коп. = (9 442,13 грн. (грудень 2018 р.) + 9 429,54 коп. (листопад 2018 р.) / 43 (загальна кількість робочих днів за грудень та листопад 2018 р.)).

- Період невиплати належної заробітної плати: з 11.01.2019 р. (дата звільнення) по 18.07.2019 р. (дата прийняття рішення суду) становить 130 робочих днів.

- Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки складає 57 053 (п`ятдесят сім тисяч п`ятдесят три ) грн. 89 коп. = 438,88 грн. * 130 робочих днів.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку у розмірі 57 053 (п`ятдесят сім тисяч п`ятдесят три ) грн. 89 коп. за час затримки виплати компенсації за невикористану у 2018 році відпустку за період з 11.01.2019 р. по 18.07.2019 р.

В контексті викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині, оскільки відповідачем не доведено правомірність своїх дій щодо несвоєчасної виплати компенсації за невикористану відпустку.

Щодо позовних вимог про внесення змін до наказу про звільнення, включивши відомості про невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік.

Відповідачем при виданні наказу № 9о/с від 10.01.2019 року не дотримано вимог п. 10 розділу ІІІ Порядку підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 23.11.2016 №1235 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2016 за №1668/29798, яким прямо передбачено, що у випадку видання наказу про звільнення працівника зі служби в поліції в наказі органу поліції зазначаються стаж служби в поліції, вислуга років для призначення пенсії (у тому числі на пільгових умовах), необхідність виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби в поліції та стаж служби в поліції для її виплати, а також інформація щодо необхідності виплати грошової компенсації за кількість діб невикористаних відпусток за фактично відпрацьований час у році звільнення.

Зі змісту наказу № 9о/с від 10.01.2019 року вбачається, що відповідачем в даному наказі не вказано кількість діб невикористаної відпустки станом на дату звільнення позивача 11.01.2019 року, як це передбачено п. 10 розділу ІІІ Порядку №1235.

Судом встановлено, що позивач за 2018 рік має 35 днів невикористаних щорічних чергових оплачуваних відпусток, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Враховуючи всі зазначені обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (стаття 72 КАС України).

Відповідно до статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Проаналізувавши вищевказані норми законодавства та фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання внести зміни до наказу від 10 січня 2019 року № 9о/с про звільнення позивача зі служби в поліції відомостей про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2018 рік, зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки за 2018 рік, суми середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік по день винесення рішення у справі належить задовольнити.

Щодо встановлення судового контролю за виконанням судового рішення шляхом подання звіту, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч. 1 ст. 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може під час прийняття постанови у справі. Тобто, питання щодо зобов`язання відповідача подати такий звіт вирішується судом під час постановлення судового рішення.

Водночас, встановлення строку на подачу звіту про виконання судового рішення є правом суду, який ухвалив судове рішення, а не його обов`язком.

Суд звертає увагу позивача, що на час розгляду справи ним не надано обгрунтованих доказів та не наведено обставин, що відповідач буде ухилятись від виконання рішення суду.

Поряд із цим суд не вбачає підстав для встановлення судового контролю за виконання зазначеного рішення.

Розподіл судових витрат у відповідності до статті 139 КАС України не здійснюється.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 2-15, 19-21, 72-79, 90, 94, 122, 123, 132, 159-161, 164, 192-194, 224-228, 241-247, 255, 253-263, 293-295 КАС України, суд,

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати дії Головного управління Національної поліції в Донецькій області щодо відмови у нарахуванні та виплаті грошової компенсації за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2018 році ОСОБА_1 .

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр-т. Нахімова, 86) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки у 2018 році в розмірі 8525,13 грн. з урахуванням інфляції.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр-т. Нахімова, 86) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2 ) суму середнього заробітку за весь період затримки невиплати компенсації за невикористану відпустку з 11.01.2019 року по 18.07.2019 року з відповідним відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів в розмірі 57 053 ( п`ятдесят сім тисяч п`ятдесят три) грн. 89 коп.

Зобов`язати Головне управління Національної поліції в Донецькій області (, юридична адреса: 87517, Донецька область, м. Маріуполь, пр-т. Нахімова, 86) внести зміни до наказу від 10.01.2019 року №9о/с, включивши відомості про невикористані дні щорічних чергових оплачуваних відпусток за 2018 рік - 35 діб.

Рішення прийнято в нарадчій кімнаті в порядку письмового провадження 18 липня 2019 року. Повний текст судового рішення складено та підписано 18 липня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя О.В. Троянова