Справа № 520/4795/19
Суддя: Тітов О.М.
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2019 р. № 520/4795/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Тітова О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Ломаги А.А.,

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Лук`янцева С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м.Харків, вул.Пушкінська,46, ) про скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просить суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

- скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

- скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску №6 від 09.01.2019.

- скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 № Ф-6.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що погоджується із оскарженими податковими повідомленнями - рішеннями, рішенням про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску та вимогою про сплату боргу (недоїмки). На думку позивача, ці рішення та вимога прийняті на підставі висновків акту перевірки, які є надуманими, документально необґрунтованими, такими, що не відповідають дійсним обставинам та суперечать положенням діючого законодавства України. За таких обставин, рішення та вимога, що ґрунтуються на таких висновках підлягають скасуванню.

Відповідач, Головне управління ДФС у Харківській області надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач у спірних правовідносинах діяв згідно чинного законодавства.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 28.05.2019 р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Протокольною ухвалою суду від 24.06.2019 закрито підготовче провадження та призначену справу до розгляду по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві.

Представник Головного управління ДФС у Харківській області в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, встановив наступне.

Судом встановлено, що фахівцями Головного управління ДФС у Харківській області проведено документальну планову виїзну перевірку самозайнятої особи ОСОБА_2 , податковий номер НОМЕР_1 , щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 року, дотримання вимог законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 року.

За результатами перевірки складено акт №5209/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 від 14.12.2018 року (т.1,а.с.37-63).

В акті перевірки відповідач дійшов до висновків про порушення позивачем вимог п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПКУ), які призвели до заниження податкових зобов`язань по податку на додану вартість на суму 741 850,00 грн., а також про порушення п. 120'.2 ст.120' ПКУ та визначено штрафну санкцію за не реєстрацію податкових накладних у сумі 370 925,00 грн.

На підставі зазначеного висновку в акті перевірки ГУДФС у Харківській області були прийняті податкові повідомлення - рішення від 09.01.19 №6 та від 09.01.19 №6.

Також в акті перевірки №5209/20-40-13-06-057 від 14.12.18 відповідач дійшов висновків про порушення позивачем:

- п.п. 164.1.3 п. 164.1 ст. 164, п. 177.1 ст. 177, п. 177.2 ст. 177 ПКУ, що призвело до заниження суми податкового зобов`язання за 2016-2017 р. з податку на доходи фізичних осіб у сумі 763 115,51 грн;

- ст. 168 ПКУ, що призвело до не забезпечення виконання податкових зобов`язань платником збору по військовому збору за 2016-2017р. у сумі 63592,96 грн;

- п.п.7.1.2 п. 7.1 ст. 7, п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.10 №2464-VІ, що призвело до заниження сум страхових внесків від суми чистого доходу за період 2016, 2017 роки в рі 174 147,74 грн.

На підставі цих висновків акту перевірки ГУДФС у Харківській області прийняті податкові повідомлення- рішення:

- від 09.01.19 №6 про збільшення суми грошового зобов`язання по податку на доходи фізичних осіб на суму 953 894,39 грн. (у т.ч. за податковими зобов`язаннями - 763115,51 грн., за штрафними санкціями - 190 778,88 грн.);

- від 09.01.19 №6 про збільшення суми грошового зобов`язання по військовому збору на суму 79 491,20 грн. (у т.ч. за податковими зобов`язаннями - 63592,96 грн., за штрафними санкціями - 15 898,24 грн.).

Також, відповідачем прийняте рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску №6 від 09.01.19, яким застосовані штрафні санкції у розмірі 25576,47 грн. вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09.01.19 №Ф-6 у розмірі 174147,74 грн.

Перевіряючи обґрунтованість висновків ГУДФС у Харківській області, викладених в акті документальної планової виїзної перевірки №5209/20-40-13-06-07/ НОМЕР_1 від 14.12.2018 року, суд встановив наступне.

Фактичною підставою для вищевказаних висновків у акті перевірки слугувало судження ГУДФС у Харківській області про неправомірність включення підприємцем до складу витрат на закупку пального, яке не було використане для отримання доходу, на суму 3709248,35 грн. та витрат на закупку запчастин у 2017 році на суму 530 282,27 грн.

Актом перевірки встановлено, що ФОП ОСОБА_2 у періоді з 01.01.16 по 31.12.17 перебував на загальній системі оподаткування та був платником податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності, єдиного внеску, військового збору, податку на додану вартість та здійснював діяльність з надання послуг по перевезенню товарно-матеріальних цінностей, що відповідає зареєстрованому виду діяльності 49.41 «вантажний автомобільний транспорт».

Відповідно до ч. 1 ст. 50 Цивільного кодексу України, далі - ЦКУ, право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин (ст. 51 ЦК України).

Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 3 Господарського кодексу України (далі - ГКУ) під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку (ст. 42 ГКУ).

Питання оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, врегульовані ст. 177 ПКУ.

Відповідно до п. 177.2 ст. 177 ПКУ об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Як визначено п.п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПКУ до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково- касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Водночас, п.п. 177.4.5, п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПКУ передбачено, що не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Ці вимоги деталізовані приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88 (далі - Положення №88), згідно з п. 2.4 якого первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз норм вищевказаного Закону, Положення №88 та норм ПКУ свідчить про те, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування фізичної особи - підприємця на загальній системі оподаткування мають бути фактично здійснені, безпосередньо пов`язані з отриманням доходу та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем в межах здійснення господарської діяльності та з метою отримання прибутку протягом 2016-2017 років були надані послуги з перевезення ТМЦ відповідно до укладених договорів про надання послуг з перевезення вантажів з ТОВ «Кернел - Трейд» (п.н. 31454383), ПП«ЛІГА А» (п.н. 30588680), ТОВ «Агроліга» (п.н. 31369010), ТОВ «К.Н.Т» (п.н. 37707554), ПАТ «Підсереднє» (п.н. 00387134), ТОВ«АСК-ТОРГАГРОТРАНС» (п.н. 39247469), ТОВ «АГРОФІРМА «ПІСЧАНСЬКА»(п.н. 30767795), ТОВ «Східагроконтракт» (п.н. 31634250) (стор. 9 акту перевірки).

На підтвердження виконання умов зазначених договорів та підтвердження понесених витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходу, ФОП ОСОБА_2 були надані до перевірки наступні документи: договори, акти виконаних робіт, товарно-транспортнінакладні, акти списання палива, розрахунок витрат пального на виконання роботи по ввезенню вантажів автомобільним транспортом за 2016-2017 роки, виписки з банківського рахунку про отримання коштів від замовників наданих послуг.

Щодо тверджень Відповідача в акті перевірки стосовно ненадання у ході перевірки калькуляції витрат на надання послуг перевезення вантажним автотранспортом, суд зазначає наступне.

Виходячи з загального економічного визначення під калькуляцією розуміють обчислення собівартості одиниці продукції, виконаних робіт та послуг, а також заготівельної собівртості матеріальних цінностей та засобів виробництва за елементами витрат.

Калькуляція - це розрахунково-вартісна методика бухгалтерського обліку, за змогою якого обраховується собівартість виробленої продукції, виконаних робіт, наданих послуг, придбаних матеріальних цінностей.

Конкретний перелік і склад статей калькулювання собівартості перевезень визначається підприємством.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

При цьому, згідно з п. 2.1 Положення №88 "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Враховуючи, що калькуляція містить відомості лише про перелік і склад статей витрат на виробництво одиниці певного виду робіт, і не містить жодних відомостей про здійснені господарські операції підприємцем в межах провадження діяльності по перевезенню вантажів, її не можна вважати первинним документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Отже, калькуляція не є обов`язковим документом бухгалтерського обліку і не може свідчити про недотримання та/або порушення підприємцем вимог податкового законодавства при формуванні витрат за 2016-2017 роки.

Реальність придбання пального та його подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: наказами "Про тимчасові індивідуальні норми витрат дизельного палива", оборотно - сальдовими відомостями по рахунку 203 "Паливо", актами про списання палива, розрахунками витрат пального на виконання роботи по перевезенню вантажів автомобільним транспортом за період 2016-2017 року, плановими калькуляціями собівартості перевезень автомобільним транспортом, документами на право власності транспортними засобами, документами на користування автомобілів та причепів до них, договорами купівлі - продажу нафтопродуктів, податковими та видатковими накладними, договором продажу нафтопродуктів, рахунками - фактури, договорами поставки нафтопродуктів, рахунками на оплату, фіскальними чеками на отримання палива, актами надання послуг, договорами про надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобілів, товаро - транспортними накладними, актами прийому - передачі виконаних робіт, договорами підряду на перевезення вантажу, які містяться в матеріалах справи.

Оплата за придбане пальне проводилась позивачем у готівковій та безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку підприємця на рахунки постачальників, що підтверджується виписками з банківського рахунку, які наявні в матеріалах справи.

Щодо посилання контролюючого органу в акті перевірки на те, що списання пально- мастильних матеріалів має здійснюватися згідно з фактичною вартістю витрачених пально- мастильних матеріалів з урахуванням норм витрат, наведених у наказі Міністерства транспорту України «Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті» від 10.02.98 №43 (далі - Наказ №43), суд наступне.

Відповідно до Наказу №43 норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті призначені для планування потреби підприємств, організацій та установ в паливно-мастильних матеріалах і контролю за їх витратами, ведення звітності, запровадження режиму економії і раціонального використання нафтопродуктів, а також можуть застосовуватись для розроблення питомих норм витрат палива.

При цьому, нормування витрат палива - це встановлення допустимої міри його споживання в певних умовах експлуатації автомобілів, для чого застосовуються базові лінійні норми, встановлені по моделях (модифікаціях) автомобілів, та система нормативів і коригуючи коефіцієнтів, які дозволяють враховувати виконану транспортну роботу, кліматичні, дорожні, та інші умови експлуатації.

Отже, безпосереднім призначенням даних норм є планування витрат палива з метою їх раціонального використання. Разом з тим, норми списання палива у суб`єкта господарювання можуть бути врегульовані внутрішніми наказами, а також підтверджені відповідними розрахунками, з урахуванням технічних характеристик автомобілів, експлуатаційних норм і інших факторів.

Крім того, п. 1.9 Наказу №43 прямо передбачено, що підприємство на підставі аналізу причин відхилень фактичних витрат палива, що можуть змінюватися у часі або за певних умов, від встановлених ним нормативних витрат може змінювати встановлені нормативні витрати відповідно до зміни умов експлуатації або, у разі потреби, вживати заходів щодо усунення причин збільшення фактичної витрати палива понад встановлену підприємством нормативну витрату палива.

Також, норми Наказу №43 не можуть визначати прав та обов`язків суб`єктів господарювання (не мають для них імперативного характеру), оскільки не є нормативно- правовим актом та не пройшли державної реєстрації в Міністерстві юстиції України (ухвала ВАСУ від 13.04.16 №К/800/64715/13, ухвала Вінницького апеляційного адміністративного від 10.11.17 у справі №822/2258/17, ухвала ВАСУ від 16.02.16 у справі /800/49593/15, ухвала ВАСУ від 06.06.13 у справі №К-39866/10-С, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.01.18 у справі №809/1248/17).

На підставі наведеного та враховуючи той факт, що вантажні автомобілі та причепи, які знаходяться у користуванні ФОП ОСОБА_2 , не зазначені у Наказі №43, та дія наказу не поширюється на фізичних осіб-підприємців, суд приходить до висновку, що у позивача відсутній обов`язок дотримуватись вимог Наказу №43, яким затверджено норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті.

Суд зазначає, що оскільки Наказ №43 не містить імперативних норм, порушення яких може трактуватися, як порушення вимог податкового законодавства, висновки контролюючого органу про завищення позивачем витрат по паливу, внаслідок його списання понад норму, є нормативно необґрунтованими.

Крім того, суд зауважує, що розрахунок витрат пального, самостійно зроблений відповідачем (додаток до акту перевірки т.1 а.с.64-90) не може вважатися належним та допустимим доказом, оскільки з розрахунку не можливо зрозуміти, на підставі яких показників розраховувались норми витрат, як встановлювалась базова лінійна норма витрати палива, який сумарний коригуючий коефіцієнт (Кг) застосовувався і чи застосовувався він взагалі.

Фактично нормування витрат палива ФОП ОСОБА_2 здійснював з урахуванням моделі, віку, технічних характеристик вантажного автомобілю, відстані, вантажу та температурного режиму, що підтверджується наказами про тимчасові індивідуальні норми витрат дизельного палива, актами списання палива та розрахунком витрат пального на виконання роботи по перевезенню вантажів автомобільним транспортом за 2016-2017 роки.

Таким чином, суд приходить до висновку, що придбане пальне позивачем було використане за цільовим призначенням на здійснення господарської діяльності підприємця, що підтверджується перерахованими вище документами, а залишки знайшли своє відображення на відповідних рахунках бухгалтерського обліку.

Суд зазначає, що витрати на придбання вказаного палива є підтвердженими та правомірно віднесені підприємцем до витрат у розумінні п. 177.4 ст. 177 ПКУ.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у 2017 році ФОП ОСОБА_2 здійснив придбання запчастин, зокрема, але не виключно шин автомобільних для вантажних автомобілів та причепів до них, дисків колісних, акумуляторів, фільтрів паливних, фільтрів масляних, фільтрів повітряних, підшипників, на загальну суму 530 282,27 грн.

Згідно з п.п. 177.4.4 п.177ст. 177 ПКУ до складу витрат підприємця включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, до яких відносяться витрати на ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності.

Разом з цим п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177 ПКУ встановлено, що не включаються до витрат підприємця витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного значення, визначених ст. 177 ПКУ.

До основних засобів подвійного призначення належать земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові та вантажні автомобілі (пп. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 ПКУ).

Водночас нормами ПКУ не передбачено визначення (критерії), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визнаються такими, що мають ознаки подвійного значення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою - підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Реальність придбання запчастин та їх подальше використання для здійснення підприємницької діяльності підтверджується належним чином оформленими документами первинного бухгалтерського обліку, а саме: договорами, рахунками-фактури, видатковими накладними, актами виконаних послуг з ремонту, виписками з банківського рахунку, які містяться в матеріалах справи.

Отже, витрати на закупку запчастин у 2017 році на суму 530 282,27 грн. є витратами на ремонт та експлуатацію майна: вантажних автомобілів та причепів до них, та відносяться до підприємця на здійснення господарської діяльності (п.п. 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК).

Враховуючи вищевикладене, ФОП ОСОБА_2 при визначені суми чистого оподатковуваного доходу за 2016-2017 роки вірно обраховував суму документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, на яку зменшував загальний оподатковуваний дохід, а відтак, правильно визначав чистий оподатковуваний дохід. З цих підстав, висновки відповідача про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу на 138 719,31 грн. і, як наслідок, про заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 763 115,51 грн. є протиправними. Відповідно нараховані підприємцем суми податку з доходів фізичних осіб, є вірними та відповідають дійсним обставинам та підтверджені необхідними документами.

Оскільки саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата військового збору та єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (22%), то і висновки про заниження позивачем військового збору у сумі 63592,96 грн. та ЄСВ у сумі 174 147,74 грн., також є безпідставними та незаконними.

Щодо висновків ГУДФС у Харківській області відносно встановлення заниження ФОП ОСОБА_2 податкових зов`язань з ПДВ за 2016-2017 роки на суму 741 850,0 грн. суд заначає, що вони є необгрунтованими та не відповідають дійсним обставинам.

Судження фахівців ГУДФС у Харківській області щодо порушень вимог п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, І. 188.1 ст. 188, п. 198.5 ст. 198 ПКУ підприємцем ґрунтуються лише на хибних розрахунках контролюючого органу витрат палива та на припущеннях щодо відсутності залишків пального.

Згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних, як це і зазначено в акті перевірки, ФОП ОСОБА_2 придбав 355 470,44 літри пального на загальну суму 5443255,49 грн. та включив до податкового кредиту з ПДВ у відповідних звітних періодах, що підтверджується відповідними документами, зазначених вище.

Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПКУ податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V ПКУ.

Розділом V ПКУ врегульовані питання, пов`язані з обчисленням та сплатою податку на додану вартість.

Виходячи з приписів п. «а» п. 198.1 ст. 198 ПКУ до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПКУ датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку арів/послуг.

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 ПКУ податковий кредит звітного періоду визначається ходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 ПКУ, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг. При цьому, нарахування податкового кредиту здійснюється залежно від того, чи такі товари/послуги почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами п. 198.6 ст. 198 ПКУ не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 ПКУ.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового креедиту.

Суд зазначає, що в акті перевірки фахівцями ГУ ДФС у Харківській області не встановлені порушення вищевказаних норм ПКУ щодо складання податкових накладних та формування на їх підставі податкового кредиту.

Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПКУ об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

При цьому, згідно з п. 187.1 ст. 187 ПКУ датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, або дата відвантаження товарів, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Проаналізувавши положення наведених законодавчих норм, а також норми п. 188.1 ст. 188, п. 198.5 ст. 198, ст. 201 ПКУ вбачається, що платник податків зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ та зареєструвати податкову накладну в Єдиному реєстрі податкових накладних у разі одночасного існування таких обставин як: 1) реальне здійснення платником податків операції з поставки товару (реалізація палива), яка визначена законодавцем як об`єкт оподаткування ПДВ; 2) проведення платником податків господарської операції в умовах звичайної господарської діяльності відповідно до зареєстрованих видів діяльності; 3) реєстрація податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних на реалізацію товару; 4) отримання від контрагентів-покупців коштів за відвантажений товар.

Під час проведення перевірки перевіряючими ГУ ДФС у Харківській області проігноровано ті факти, що придбане пальне було використане ФОП ОСОБА_2 виключно з метою подальшого використання у господарській діяльності підприємця, а саме: придбане пальне використовувалось для заправки вантажного автомобільного транспорту для забезпечення надання послуг з перевезення вантажів. В акті перевірки зафіксовано та жодним чином не спростовано даний факт.

Відповідно до ч. 1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності оскаржувальних рішень та вимоги про сплату боргу (недоїмки).

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим позов належить задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись статтями 14, 243-246, 293, 295, 296 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкових повідомлень-рішень - задовольнити.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

Скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 №6.

Скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нараховано єдиного внеску №6 від 09.01.2019.

Скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у Харківській області від 09.01.2019 № Ф-6.

Стягнути на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Харківській області (61057, м.Харків, вул.Пушкінська, 46, ) судовий збір у розмірі 9605 (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень) грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 18.07.2019 року.

Суддя О.М. Тітов