Справа № 160/1172/19
Суддя: Сліпець Надія Євгенівна
Дата ухвалення: 2019-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2019 року Справа № 160/1172/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСліпець Н.Є.
за участі секретаря судового засіданняКлочек Д.Я.
представника позивача представника відповідача представника третьої особи Астраханцевої Л.Т. Донець В.В. Крючкової Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» до Кам`янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, приватне підприємство фірма «Бомонд», про визнання протиправними та скасування рішень, -
06.02.2019 року Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації звернулось до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кам`янської міської ради, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Кам`янської міської ради №1105-25/VII від 22.06.2018 року «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста»;
- визнати протиправним та скасувати рішення Кам`янської міської ради від 29.09.2017 року №816-19/VII, яким затверджено Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.02.2019 року відкрито провадження у адміністративній справі, та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.02.2019 року о 11:00 год. (т. 1 а.с. 3).
Усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 21.05.2019 залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватне підприємство фірму «Бомонд» (т. 1 а.с. 191-192).
07.06.2019 року усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, здійснено заміну назви позивача на Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Дніпропетровськгаз» (т. 2 а.с. 21-26).
Також, усною ухвалою суду, із занесенням до протоколу судового засідання, від 07.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 12.07.2019 року о 13:00 год. (т. 2 а.с. 21-26).
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов з підстав, зазначених у позові.
18.03.2019 року представником відповідача було подано письмовий відзив на позов, у якому у задоволенні позову просив відмовити повністю, посилаючись на те, що відповідно до п.3 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-УІІІ встановлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності». Щодо твердження позивача з приводу не застосування до даних правовідносин дії Закону України №2245-УІІІ з підстав того, що вказаним законом не були внесені зміни до п.п.12.3.4 п.12.3, п.п.12.4.3 п.12.4, п.12.5 ст. 12 ПК України та наявність таких суперечностей трактуються на користь позивача, то представник вважає такі твердження безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, оскільки зазначений Закон №2245-УІІІ не визнаний неконституційним та не скасований у встановленому законодавством порядку, а, відповідно, він є чинним та підлягає застосуванню на всій території України.
Представник відповідача в судовому засіданні обставини, викладені у відзиві на позов підтримав, проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.
30.05.2019 року представник третьої особи надала письмові пояснення, у яких позовні вимоги підтримала, позов просила задовольнити, посилаючись на те, що прийняття рішення про встановлення місцевих податків та зборів без зазначення бюджетного (податкового) періоду є підставою для визнання такого рішення незаконним. Крім того, зазначила, що оскаржуваними рішеннями встановлені ставки орендної плати за земельну ділянку без додержання принципів державної регуляторної політики, поза застосування відповідних процедур, зокрема, поза планом здійснення регуляторної діяльності, без аналізу регуляторного впливу та обов`язкового оприлюднення його проекту, чим порушено права позивача на участь у процесі прийняття рішення, зокрема, на подання зауважень та пропозицій щодо проекту такого регуляторного акта. Відповідач, як розробник регуляторного акта, не визначив очікуваних результатів прийняття запропонованого регуляторного акта, у тому числі, не здійснив розрахунок очікуваних витрат та вигід суб`єктів господарювання, не довів обґрунтовано, що досягнення запропонованим регуляторним актом встановлених цілей є можливим з найменшими витратами для суб`єктів господарювання, що є обов`язковими відповідно до статті 8 Закону України «Про Державну регуляторну політику у сфері господарської діяльності», чим порушив принципи ефективності та передбачуваності.
Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов з підстав, зазначених у позові.
Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, пояснення третьої особи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Відповідно до умов договору оренди земельної ділянки, в оренду передається земельна ділянка для розміщення автомобільної газонаповнювальної станції, загальною площею 0,4518 га.
Пунктом 1 рішення Кам`янської міської ради від 23.06.2017 року №725-17/VІІ було затверджено «Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста», із зазначенням про набрання чинності таким рішенням з 1 липня 2017 року.
29.09.2017 року Кам`янською міською радою прийнято рішення №816-19/VІІ «Про затвердження Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста», яким вирішено затвердити Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста. Дане рішення набирає чинності з 01.10.2017 року. Вважати таким, що втратив чинність пункт 1 рішення міської ради від 23.06.2017 року №725-17/VIІ «Про затвердження Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста» з 01.10.2017 року (далі - Положення №725-17/VIІ).
Згідно «Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста», затвердженого рішенням №816-19/VІІ (далі - Положення №816-19/VІІ), підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики.
Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
Ставки орендної плати за земельні ділянки, які використовуються для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 3% від нормативної грошової оцінки.
Ставки орендної плати за земельні ділянки, які не зазначені в пунктах 5.1, 5.3. - 4% від нормативної грошової оцінки.
Ставки орендної плати за земельні ділянки, які використовуються для розміщення об`єктів торгівлі (посередництво в торгівлі) пальним та паливом та за земельні ділянки, які використовуються для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності - 12% від нормативної грошової оцінки.
Крім того, 22.06.2018 року Кам`янською міською радою прийнято рішення №1105- 25/VII «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста», яким вирішено:
1) установити на території міста:
- ставки земельного податку і а розмір орендної плати за землю;
- пільги для фізичних і юридичних осіб, надані відповідно до статей 281, 282, 284 Податкового кодексу України, зі сплати земельного податку згідно з переліком.
2) визначити об`єкт оподаткування, платників податку, податковий період, особливості оподаткування, інші обов`язкові елементи плати за землю згідно із ст. ст. 46 - 49,269 - 271,273, 281 - 289 Податкового кодексу України.
3) установити, що рішення міської ради від 27.07.2017 року №790-18/УП «Про затвердження Положення про порядок обчислення та сплати земельного податку» та рішення міської ради від 29.09.2017 року №816-19/УІІ «Про затвердження Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста» зі змінами або доповненнями, інші нормативно-правові акти міської ради стосовно плати за землю та пільг із земельного податку, які прийнято до набрання чинності цим рішенням, діють у частинах, що не суперечать нормам цього рішення.
4) установити, що це рішення набирає чинності з першого числа місяця, який настає за датою його офіційного оприлюднення.
Згідно «Додатку 1 до рішення міської ради рішення міської ради від 22.06.2018 року № 1105-25/VII:
- за земельні ділянки, що використовуються юридичними і фізичними не оформлено ставка земельного податку становить 3% від їх нормативної особами, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди (їх частини), але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку грошової оцінки;
- ставки податку на земельні ділянки незалежно від виду цільового призначення земель, які перебувають в користуванні благодійних, громадських організацій, діяльність яких не передбачає одержання прибутку становить 0,01 % від їх нормативної грошової оцінки;
- ставки податку за земельні ділянки незшіежно від виду цільового призначення земель, нормативну грошову оцінку яких проведено, які перебувають у власності або в постійному користуванні суб`єктів господарювання визначених статтею 92 Земельного кодексу України становлять 1% від нормативної грошової оцінки землі;
- ставки податку за земельні ділянки незалежно від виду цільового призначення земель, нормативну грошову оцінку яких проведено, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання, але не підпадають під дію статті 92 Земельного кодексу України, становлять 4% від нормативної грошової оцінки землі;
- ставки орендної плати за земельні ділянки незалежно від виду цільового призначення земель, які використовуються для розміщення об`єктів торгівлі (посередництво в торгівлі) пальним та паливом та за земельні ділянки, які використовуються для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, становлять 12% від нормативної грошової оцінки землі;
- розмір річної орендної плати може перевищувати граничний розмір орендної плати (12 %), установлений у Податковому кодексі України, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах;
- плата за суборенду земельних ділянок не може перевищувати орендної плати.
Позивач вважає, що відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень змінено протягом бюджетного року податки та збори, їх ставки, зокрема, змінено ставку земельного податку, внаслідок чого відповідачем були порушені принцип стабільності щодо заборони прийняття рішень про зміни ставок податку пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові ставки, визначений п.п.4.1.9 п.4.1 ст.4 ПК України та обов`язок оприлюднення такого рішення до 15 липня 2017р. за нормами п.п.12.3.4 п.12.3, п.12.5 ст. 12 ПК України, при цьому, позивач вважає, що Законом України №2245-УІІІ не були внесені зміни у вказані вище норми податкового законодавства, за принципом пріоритетності підлягають застосування норми Податкового кодексу України, а не норми Закону №2245-УІІІ, а, відтак, відсутні підстави для не застосування наведених норм відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень.
Отже, спір між сторонами виник з підстав правомірності та обґрунтованості винесення Кам`янською міською радою рішень щодо обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Вирішуючи питання щодо правомірності рішення Кам`янської міської ради від 29.09.2017 року №816-19/VII, яким затверджено Положення про порядок обчислення та сплати орендної плати за земельні ділянки у межах міста, суд вважає за необхідне зазначити.
Законодавство України про державну регуляторну політику складається із Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», а також законів України та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері державної регуляторної політики.
Відповідно до статей 10, 12 Податкового кодексу України до місцевих податків належить податок на майно. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
Згідно із пунктом 12.5 статі 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
Податковим кодексом України, в редакції до 01.01.2017 року, визначено:
- 274.1 ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь та земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки;
- 274.2 ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності);
- 288.5 розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу: 288.5.1. не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки; 288.5.2. не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. 288.5.3 може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2, у разі визначення орендаря на конкурентних засадах;
- 289.2 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік;
- у разі якщо індекс споживчих цін не перевищує 100 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 100.
Пунктами 25, 28, підпунктом 3 пункту 33 Розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» від 20.12.2016 року №1791-VIII (далі - Закон №1791-VIII) до Податкового кодексу України були внесені зміни, які стосувались справляння плати за землю у формі земельного податку та впливали на визначення розміру орендної плати.
Зокрема, Законом №1791-VIII внесено до Податкового кодексу України такі зміни:
- пункт 274.1 статті 274 викладено в такій редакції: «274.1. Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки»;
- пункт 288.5 статті 288 доповнено підпунктом 288.5.4 такого змісту: «288.5.4. для пасовищ у населених пунктах, яким надано статус гірських, не може перевищувати розміру земельного податку»;
- у розділі XX «Перехідні положення»: 3) підрозділ 6 доповнено пунктом 8 такого змісту: «8. Установити, що індекс споживчих цін за 2016 рік, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, застосовується із значенням: для сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів) - 100 відсотків; для земель несільськогосподарського призначення - 106 відсотків».
Пунктами 3 та 4 Розділу ІІ Закону №1791-VIII «Прикінцеві та перехідні положення» визначено наступне:
- установити, що з 1 січня 2017 року до прийняття відповідним органом місцевого самоврядування рішення про встановлення ставок місцевих податків і зборів на 2017 рік відповідно до цього Закону, встановлені таким органом місцевого самоврядування ставки єдиного податку для платників першої групи, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, та збору за місця для паркування транспортних засобів застосовуються з коефіцієнтом 0,5;
- установити, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Пунктами 120, 121 розділу І Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні» від 21.12.2016 року №1797-VIII (далі - Закон №1797-VIII) внесено зміни до Податкового кодексу України, які стосувались справляння плати за землю у формі земельного податку.
Зокрема, Законом №1797-VIII внесено такі зміни до Податкового кодексу України: у статті 288: 1) у пункті 288.1:
- в абзаці третьому слово «податкової» замінити словом «фінансової»;
- доповнити абзацом четвертим такого змісту: «Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України»;
- підпункт 288.5.1 викласти в такій редакції: «288.5.1. не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території»;
Абзац четвертий пункту 289.2 статті 289 викласти в такій редакції: «У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115».
Пунктом 3 Розділу ІІ Закону №1797-VIII «Прикінцеві та перехідні положення» визначено наступне:
- установити, що у 2017 році в частині плати за землю вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» не поширюються на рішення органів місцевого самоврядування, які прийняті на виконання цього Закону.
Закон №1791-VIII та Закон №1797-VIII в частині наведених змін набрали чинності з 1 січня 2017 року.
З 01.01.2017 року норми Податкового кодексу України є наступними:
- 274.1 ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки; (пункт 274.1 статті 274 в редакції Закону № 1791-VIII);
- 274.2 ставка податку встановлюється у розмірі не більше 12 відсотків від їх нормативної грошової оцінки за земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні суб`єктів господарювання (крім державної та комунальної форми власності);
- 288.1 підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки б переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.
Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. (пункт 288.1 статті 288 із змінами, внесеними згідно із Законом № 1797-VIII від 21.12.2016).
Договір оренди земель державної і комунальної власності укладається за типовою формою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.
- 288.5 розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:
- 288.5.1 не може бути меншою розміру земельного податку, встановленого для відповідної категорії земельних ділянок на відповідній території;
- 288.5.2 не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
- 288.5.3 може перевищувати граничний розмір орендної плати, встановлений у підпункті 288.5.2 у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.
- 288.5.4 для пасовищ у населених пунктах, яким надано статус гірських, не може перевищувати розміру земельного податку.
- 288.5.5 для баз олімпійської, паралімпійської та дефлімпійської підготовки, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України, не може перевищувати 0,1 відсотка нормативної грошової оцінки.
- 289.2 Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за формулою: Кi = І:100, де І - індекс споживчих цін за попередній рік.
У разі якщо індекс споживчих цін перевищує 115 відсотків, такий індекс застосовується із значенням 115.
289.3. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації не пізніше 15 січня поточного року забезпечують інформування центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову і митну політику, і власників землі та землекористувачів про щорічну індексацію нормативної грошової оцінки земель.
З системного аналізу вищенаведених змін, та тексту оскаржуваного рішення вбачається, що вищенаведені змінені норми відображені в оскаржуваному рішенні, отже, останнє прийнято на виконання норм Закону №1791-VIII та Закону №1797-VIII.
Крім того, суд вважає обґрунтованими аргументи відповідача про необхідність врахування пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» від 07.12.2017 року №2245-VIII (далі - Закон №2245-VIII), який набрав чинності з 1 січня 2018 року, яким установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Таким чином, на підставі пункту 3 Розділу ІІ Закону №2245-VIII до оскаржуваного рішення не застосовуються вимоги Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Поряд із чим, суд вважає помилковими доводи відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення на виконання вимог пункту 4 розділу ХІХ Податкового кодексу України щодо щорічного перегляду ставок деяких податків визначених в абсолютних значеннях, оскільки вказаною нормою зобов`язано Кабінет Міністрів України щорічно до 1 червня вносити до Верховної Ради України проект закону про внесення змін до цього Кодексу щодо ставок оподаткування, визначених в абсолютних значеннях, з урахуванням індексів споживчих цін, індексів цін виробників промислової продукції з таких податків і зборів: 1) акцизний податок; 2) екологічний податок; 3) рентна плата. Отже, вказаною нормою не врегульовано спірні правовідносини.
Тобто, законодавець визначив нижню граничну межу річної суми платежу по орендній платі за земельні ділянки незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.
Інші доводи представника позивача щодо незаконності спірного рішення до уваги судом не приймаються, тому як з урахуванням встановлених обставин не мають правового значення для правильного вирішення справи.
При цьому, суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Вирішуючи питання щодо правомірності рішення Кам`янської міської ради від 22.06.2018 року №1105-25/VII «Про ставки земельного податку, розмір орендної плати за землю, пільги зі сплати земельного податку на території міста», суд вважає за необхідне зазначити.
Статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р. встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Згідно п.10.1, п.10.2 ст. 10 ПК України до місцевих податків належать: податок на майно, єдиний податок. Місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).
У відповідності до вимог ст.ст. 269, 270 ПК України платниками земельного податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) землекористувачі, а об`єктами оподаткування земельним податком є, зокрема, земельні ділянки, які перебувають у власності або у користуванні.
Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі не більше 3 відсотків від їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки, а для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки - згідно п. 274.1 ст. 274 ПК України.
Згідно з підпунктом 12.3.2 пункту 12.3 статті 12 ПК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради у межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів. При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору.
За підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 наведеного Кодексу, визначено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Згідно із підпунктом 12.3.5 пункту 12.3 ст. 12 ПК України у разі якщо сільська, селищна або міська рада не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів та акцизного податку в частині реалізації суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, що є обов`язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.
Відповідно до підпунктів 4.1.4, 4.1.9 пункту 4.1 ст.4 ПК України податкове законодавства України ґрунтується на таких принципах: презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів ч різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу; стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.
Пунктом 4.4 статті 4 ПК України передбачено, що установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам здійснюються відповідно до цього Кодексу, Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.
Так, 07.12.2017 року прийнято Закон України «Про внесення змін до податкового законодавства та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році» №2245-УІІІ (далі - Закон №2245), який набрав чинності з 01.01.2018 року.
Пунктом 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245 установлено, що у 2018 році до рішень про встановлення місцевих податків і зборів, прийнятих органами місцевого самоврядування, у тому числі радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, після 15 липня 2017 року та у 2018 році, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Аналіз вищенаведених норм податкового законодавства свідчить про те, що принцип стабільності у податкових правовідносинах є складовою частиною процедури запровадження змін до елементів податків і зборів, що впливає на податковий період, з якого застосовуються відповідні зміни, проте не впливає на право прийняття оспорюваного рішення з урахуванням того, що наведеним вище п.3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №2245 встановлені спеціальні умови щодо не розповсюдження дії вищенаведених норм для конкретного кола осіб та у конкретному періоді (ради об`єднаних територіальних громад, що утворені після 15 липня 2017 року та у 2018 році).
При цьому, судом враховується і те, що Закон №2245 станом на момент розгляду цієї справи є чинним та не визнавався неконституційним у встановленому законодавством порядку, а тому вимоги представника позивача про не застосування його положень до даних правовідносин є безпідставними, оскільки обов`язковість виконання всіх законів України, які набрали чинності та є чинними на всій території України підлягають виконанню всіма державними органами, підприємствами і організаціями та їх посадовими особами до моменту їх визнання неконституційними у відповідності до вимог Конституції України.
Також слід зазначити, що є помилковими посилання позивача на те, що у разі суперечностей нормативно-правових актів та виходячи із принципу пріоритетності підлягають застосуванню саме норми Податкового кодексу України щодо необхідності застосування норм п.4.1.9 п.4.1 ст. 4 та п.12.3.4 п.12.3 ст. 12 ПК України до яких зміни наведеним Законом №2245 не вносились, оскільки із аналізу змісту наведених норм не вбачається між ними жодних суперечностей, а, навпаки, законодавець у п.3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №2245 наділив правом органи місцевого самоврядування, у тому числі ради об`єднаних територіальних громад, що утворені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад після 15 липня 2017р. та у 2018 році встановлювати саме у 2018 році місцеві податки і збори без застосування вищенаведених норм п.4.1.9 п.4.1 ст. 4 та п.12.3.4 п.12.3, п.п.12.4.3 п.12.4 та п.12.5 ст. 12 ПК України.
Таким чином, суд дійшов висновку, що Закон №2245 не встановлює окремий від Податкового кодексу України порядок оподаткування, нормами цього Закону встановлюється строк можливого прийняття сільськими, селищними та міськими радами рішень у певний проміжок часу з метою забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2018 році.
Проте, у ході судового розгляду справи позивачем не було надано суду жодних доказів та не наведено жодних будь-яких обґрунтованих правових підстав, які б свідчили про протиправність оспорюваного рішення з урахуванням чинності норм Закону №2245, які не визнані неконституційними у встановленому законодавством порядку, на момент розгляду цієї справи є чинними та не наведено жодних підстав які б дозволяли не застосовувати норми наведеного Закону №2245 у даних правовідносинах виходячи з обставин, встановлених у ході судового розгляду справи та аналізу вищенаведених норм податкового законодавства.
Є безпідставними посилання позивача на неправомірність застосування відповідачем Закону №2245 при прийнятті оскаржуваного рішення, оскільки наведений Закон №2245 набрав чинності з 01.01.2018 року є діючим законом, а відповідач в межах своїх повноважень зобов`язаний виконувати свої обов`язки, у тому числі і з урахуванням внесених змін у регулювання спірних правовідносин, при цьому, слід зазначити, що позивачем фактично висловлюється незгода із нормами Закону №2245, що не може бути ні предметом, ні підставою розгляду таких правовідносин у порядку адміністративного судочинства та, у такому випадку, позивач не позбавлений можливості звернутися до Конституційного Суду України щодо невідповідності норм вказаного Закону Конституції України.
Також судом враховується і те, що редакція статті 12 Податкового кодексу України зі змінами згідно з Законом України №2245 та у попередній редакції визначає повноваження, зокрема, але не виключно, сільських, селищних, міських рад та рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, щодо податків та зборів, і її додержання, як і додержання інших норм податкового законодавства є важливою складовою при реалізації державної політики у сфері справляння податків і зборів і, відтак, навіть при наявності процедурних порушень законодавства при здійсненні повноважень щодо прийняття рішень щодо податків і зборів, що ніяким чином не спростовує наявності такого обов`язку як сплата податків і зборів.
Між тим, представником відповідача доведено належними та допустимими доказами правомірність та обґрунтованість прийняття суб`єктом владних повноважень - відповідачем оспорюваного рішення у відповідності до вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Перевіривши правомірність прийняття відповідачем оскаржуваних рішень, суд дійшов висновку, що при їх прийнятті відповідач діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, обґрунтовано, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), права та інтереси позивача при прийнятті оскаржуваних рішень відповідачем порушені не були, а тому підстави для визнання їх протиправними та скасування відсутні.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відсутні підстави для вирішення питання стосовно повернення судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду.
Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 22 липня 2019 року.

Суддя Н.Є. Сліпець