Справа № 1340/5303/18
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4834/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Носа С. П.,

суддів Попка Я. С., Сеника Р. П.;

за участю секретаря судового засідання Джули В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Степана Миколайовича на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року в справі № 1340/5303/18 (головуючий суддя Гавдик З.В., м. Львів, повний текст судового рішення складено 08 квітня 2019 року) за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся з позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати: податкові повідомлення-рішення №, № № №, та вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 11.10.2018 року, прийняті Головним управлінням ДФС у Львівській області; рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № від 11.10.2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 11.10.2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначає, що позивач вважає оскаржувані рішення суб`єкта владних повноважень безпідставними, необґрунтованими, такими, що суперечить нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим, такі податкові повідомлення-рішення, вимога про сплату боргу (недоїмки) та рішення про застосування штрафних санкцій підлягають скасуванню.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року, в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою позов задоволи повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції ухвалено рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме: застосовано закон, який не підлягає до застосування за спірних правовідносин - п.п. 54.3.2 п. 54.3 ст. 54, п. 119.2 ст. 119, п. 121.1 ст.121, п. 123.1 ст. 123, п.п. 177.4.5 п. 177.4 ст. 177, п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 (в частині віднесення транспортних засобів позивача до основних засобів подвійного призначення) ПК України, ч. 2 ст. 25, п. З ч. 11 ст. 25, п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»; не застосовано закон, який підлягає застосуванню за спірних правовідносин - п.п. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4, п. 56.21 ст. 56, п. 177.2 ст. 177, п.п. 177.4.1, п. 177.4, ст. 177, п.п. 177.4.4, п. 177.4, ст. 177 та п.п. 177.4.6, п. 177.4, ст. 177 (в частині амортизації транспортних засобів позивача) ПК України, а також ст. 19 Конституції України. У зв`язку з чим, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Головним управлінням ДФС у Львівській області подано відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Клима Степана Миколайовича просить залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року залишити без змін. Поряд з цим зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а судом першої інстанції повно та об`єктивно з`ясовано всі обставини справи.

Представник позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просив таку задовольнити.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечив та просив відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Встановлено, що Головним управлінням ДФС у Львівській області 01.03.20128 року була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача.

За результатами зазначеної перевірки контролюючим органом було складено акт №631/13-01-13-07/, встановлено порушення: п. 177.10. ст. 177 ПК України, не належне ведення та перекручення даних книги обліку доходів та витрат за 2017 рік; п. 44.1., п. 44.3., п. 44.5., п. 44.6. ст. 44 ПК України, за незабезпечення зберігання документів та ненадання посадовим особам, які проводять перевірку документів, що підтверджують показники податкової звітності платника податків; п. 167.1. ст. 167, п. 177.1., п. 177.2., п.п.177.4.5., п.п. 177.4.6. п. 177.4. ст. 177 ПК України, донараховано податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік на загальну суму 59207,30 грн.; п. б п. 176.2. ст. 176 ПК України, а саме не в повному обсязі відображено у податковій звітності суми нарахованого та виплаченого доходу фізичним особам підприємцям (ознака доходу 157) та фізичним особам податкового розрахунку за формою 1 ДФ за 2015-2017рр.; п. 1 ч. 4 ст. 1, абз. 1 п. 2 ч. 1 ст. 7, п. 5 ст. 8, п. 2, п. 8 ст. 9 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, донараховано єдиний внесок за 2017 рік на загальну суму 72364,4 грн.; п. 3.1 р. ІІІ порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування регламентовано наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 року за № 435 та п. 7 ч. 11 ст. 25 Закону №2464, платником несвоєчасно подано звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів (додаток 4) не своєчасно подано звіт за червень 2017р.; п.п. 1.2, п.п. 1.3, п.п. 1.5, п.п. 1.6 п. 161 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, п.п. 168.1.1, п.п. 168.1.2 п. 168.1 ст. 168 Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи в результаті чого донараховано військового збору за 2017 рік на загальну суму 4933,94 грн.

На підставі зазначеного, податковим органом 11.10.2018 було прийнято: податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 74009,13 грн.; податкове повідомлення-рішення № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем військовий збір у розмірі 6167,43 грн.; податкове повідомлення-рішення № , яким застосовано штрафні санкції у розмірі 1020,00 грн.; податкове повідомлення-рішення №, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 510,00 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) № якою позивачу донараховано 72 364,40 грн. єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування; рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № , прийняте ГУ ДФС у Львівській області; рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № , прийняте ГУ ДФС у Львівській області.

Не погоджуючись з прийнятими Головним управлінням ДФС у Львівській області рішеннями позивач звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні даного позову, суд першої інстанції мотивував це тим, що податковим органом правомірно в межах чинного законодавства прийнято оскаржувані рішення, а відтак такі не підлягають скасуванню.

Однак, такі висновки суду першої інстанції не відповідають нормам матеріального права та є помилковими.

Відносно віднесення до складу витрат товаро-матеріальних цінностей (запчастини до автомобілів), слід вказати наступне.

Згідно з п.п. 177.1, 177.2 ст. 177 ПК України, доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Відповідно до п.п. 177.4.1. п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат.

Підпунктом 177.4.4. пункту 177.4 статті 177 ПК України передбачено, що до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1.-177.4.3. цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

Крім цього, пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України передбачено, що не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Таким чином, фізична особа-підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування вправі відносити до складу витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, вартість матеріалів, комплектуючих виробів, запасних частин та інших матеріалів, а також витрати на проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів.

Основним видом економічної діяльності позивача є вантажний автомобільний транспорт (КВЕД 49.41). Вказане підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № від 06.11.2018 року та Актом.

У відповідності до КВЕД ДК 009:2010, клас 49.41, зокрема включає усі види перевезень вантажним автомобільним транспортом. Під час здійснення перевірки контролюючим органом встановлено, що фактично в період з 16.01.2015 по 31.12.2017 позивач здійснював вказаний вид діяльності.

При цьому, як вірно встановлено контролюючим органом та не заперечувалось останнім у процесі розгляду справи, позивач у підприємницькій діяльності використовує такі транспортні засоби: сідловий тягач, Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; напівпричіп, Lecinena, реєстраційний номер НОМЕР_2 ; сідловий тягач, Renault Magnum 440, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; напівпричіп, Marker, реєстраційний номер НОМЕР_4 ; сідловий тягач, Renult Premimum, реєстраційний номер НОМЕР_5 ; напівпричіп, Fruehauf, реєстраційний номер НОМЕР_6 ; сідловий тягач, Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_7 ; напівпричіп, Fruehauf, реєстраційний номер НОМЕР_8 ; сідловий тягач, MAN, реєстраційний номер ВСОЗЮЕЕ; напівпричіп, Schmitz, реєстраційний номер НОМЕР_9 .

Як встановлено з матеріалів справи і не спростовувалось контролюючим органом, за період з 01.01.2016 року по 01.01.2018 року позивач надавав послуги перевезення чималій кількості суб`єктів господарювання.

Отже, позивачем за спірний період надавались послуги перевезення вантажів, транспортними засобами, які, як вірно встановлено контролюючим органом, використовував у підприємницькій діяльності. Відтак, дохід позивача залежить від експлуатаційних можливостей транспортних засобів, якими позивач власне і надає послуги перевезення своїм контрагентам. У зв`язку з цим, витрати пов`язані із заміною запчастин вказаних транспортних засобів за період 2017 року, правомірно віднесено останнім до складу витрат.

Так, позивачем до складу документально підтверджених витрат за 2017 рік віднесено товаро-матеріальні цінності, а саме запасні частини на суму 295119,09 грн. без ПДВ, до яких зокрема належать шини, ліхтарі, термостати, важелі гальмівні, ремкомплекти ресори, кронштейни крила. На підтвердження факту отримання та використання в господарській діяльності вказаних запасних частин позивачем долучено відповіді документи до матеріалів справи, при цьому факт купівлі та використання вказаних матеріалів не заперечувався податковим органом.

Проте, всупереч імперативним приписам Податкового кодексу України, незважаючи на наявність документально підтверджених витрат на запасні частини, які позивач використав для провадження підприємницької діяльності та отримання доходу від останньої, контролюючий орган дійшов до висновку про неправомірність дій позивача.

Із змісту Акту вбачається, що вказані висновки контролюючого органу базуються на пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України.

Згідно з пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України, не включаються до складу витрат підприємця: витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем; витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації; витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею; документально не підтверджені витрати.

Однак, надаючи визначення поняттю «утримання», контролюючий орган посилався на Правила експлуатації колісних транспортних засобів, затверджені наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550.

Згідно із п.п. 26, п. 6 розд. І, Правил від 26.07.2013 року № 550, у цих Правилах терміни вживаються в таких значеннях: утримання транспортного засобу - забезпечення державної реєстрації, дотримання умов безпечності технічного та санітарного стану, проведення обов`язкового технічного контролю, своєчасного виконання технічного обслуговування і ремонту, охорони, передання транспортного засобу та його швидкозношуваних складників на утилізацію або видалення відповідно до законодавства.

У зв`язку з цим, контролюючий орган дійшов до висновку, що фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має право включати до складу витрат, пов`язаних із його господарською діяльність, зазначені витрати на утримання вантажних автомобілів, зокрема витрати на технічне обслуговування та ремонт.

Однак, слід вказати, що Податковий кодекс України не містить поняття «утримання основних засобів», більше цього, не містить поняття «утримання транспортного засобу».

Так, згідно з п.п. 1, 2 Правил від 26.07.2013 року № 550, Правила визначають механізм організації безпечного утримання колісних транспортних засобів (КТЗ) категорій М, N, О впродовж експлуатаційного життєвого циклу автомобільним перевізником (їх власником, орендарем), автомобільним самозайнятим перевізником, а також підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності (далі - перевізники). Ці Правила можуть використовуватися підприємствами автомобільного сервісу (далі - ремонтники). Ці Правила не стосуються питань охорони праці, пожежної безпеки, організації і забезпечення використання колісних транспортних засобів з метою надання транспортних послуг, питань дотримання правил дорожнього руху. Ці Правила поширюються на суб`єктів господарювання, які організовують або здійснюють роботи у сфері технічної експлуатації колісних транспортних засобів (придбання- продаж, утримання, передання на утилізацію колісних транспортних засобів або їх частин).

Тобто, термін «утримання транспортного засобу», яким керувався контролюючий орган, використовується виключно для тлумачення правовідносин, які регулюються Правилами експлуатації колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 26.07.2013 року № 550, а не правовідносин зі сплати податків, зборів та інших загальнообов`язковий платежів фізичними та юридичними особами.

Незважаючи на вищенаведене, позивачем, не включено до складу витрат за 2017 рік, вартість послуг по ремонту транспортних засобів. Заміну запасних частин транспортних засобів позивач здійснював власним господарським способом, без залучення інших суб`єктів господарювання, про що свідчать відповідні акти списання, які містяться у матеріалах справи.

Крім цього, українське законодавство, у тому числі Податковий кодекс України, не містить визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

Зазначена позиція, зокрема відображена Міністерством фінансів України у листі від 22.08.2018 року № 11220-16-10/22320, яким було надано відповідь Державній фіскальній службі України на лист від 25.07.2018 року № 2144/4/99-99-13-04-03-13 щодо права фізичних осіб - підприємців згідно з п.п. 177.4.6 п. 177.4 ст. 177 розділу IV ПК України зменшувати оподатковуваний дохід на суму амортизаційних нарахувань на вантажні автомобілі (основні засоби подвійного призначення), зареєстрованих на фізичну особу, але повністю використаних фізичною особою - підприємцем у господарській діяльності (за умови документального підтвердження повного використання), а також на суму витрат на утримання таких основних засобів.

Тобто, сама ж Державна фіскальна служба України не розуміючи змісту та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення», зверталась до Міністерства фінансів України за роз`ясненням. При цьому, отримавши у відповідь вищезгаданий лист, яким повідомлено про законодавчу невизначеність такого терміну, територіальний орган Державної фіскальної служби України при здійснені перевірки, ймовірно керуючись власними суб`єктивними переконаннями, які жодним чином немотивовані, все ж дійшов до висновку, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення.

Згідно з пп. 4.1.4. п. 4.1. ст. 4 ПК України, податкове законодавство України ґрунтується на такому принципі, як презумпція правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

На необхідності дотримання судами правила вирішення колізій у податковому законодавстві на користь платника податків наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України». Європейський суд дійшов висновку про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, зокрема, у зв`язку з тим, що національними органами не було дотримано вимоги законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника - платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Також, з аналізу оскаржуваного рішення, вбачається, що суд першої інстанції помилково дійшов висновків на предмет того, що сідловий тягач та напівпричіп відносяться до вантажних автомобілів у розумінні Податкового кодексу України.

У відповідності до преамбули Закону України «Про автомобільний транспорт», цей Закон визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

Стаття 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» надає визначення, зокрема наступним поняттям:

автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт;

автомобільний транспортний засіб - колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій (далі - транспортний засіб);

автомобіль вантажний - автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

напівпричіп - причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача.

Отже, напівпричіп за своєю конструкцією призначений для використання з сідловим тягачем і частина повної маси якого передається на цей тягач через сідпово-зчіпний пристрій. Напівпричіп призначений для з`єднання з автомобілем таким чином, щоб його частина обпиралась на автомобіль і останній ніс на собі значну частину ваги напівпричепа та ваги його вантажу.

Однак, у статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» відсутнє визначення «сідловий тягач».

Згідно з Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності (далі - УКТЗЕД), затвердженої Законом України «Про Митний тариф України» від 19.09.2013 №584-VII, сідловий тягач належить до товарної позиції трактори колісні для напівпричепів (код 8701 20). При цьому, трактор не відноситься ні до вантажних, ні до легкових автомобілів.

Окрім цього, згідно з визначенням поняття «сідловий тягач», наведених у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, таким є автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

З огляду на вказане, напівпричепи та сідлові тягачі, згідно чинного законодавства, не відносяться до основних засобів подвійного призначення, а є транспортними засобами спеціального призначення.

Таким чином, посадові особи контролюючого органу в супереч імперативним приписам Конституції України, Закону України «Про державну службу» та Податкового кодексу України, безпідставно, невмотивовано та на власне суб`єктивне трактування, без законодавчого визначення поняття та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення» дійшли до висновків, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення, а також, що вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями. При цьому, відповідач повністю знівелював таким принципом податкового законодавства, як правомірність рішень платника податку. Як наслідок, відповідач дійшов протиправних висновків стосовно того, що витрати, пов`язані із заміною запчастин транспортних засобів за період 2017 року, неправомірно віднесено позивачем до складу витрат.

Щодо віднесення до складу витрат суми нарахованої амортизації, слід вказати наступне.

Згідно з пп. 14.1.3. п. 14.1 ст. 14 ПК України, амортизація - систематичний розподіл вартості основних засобів, інших необоротних та нематеріальних активів, що амортизується, протягом строку їх корисного використання (експлуатації).

У відповідності до пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України, зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат. При цьому амортизації підлягають: витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів; витрати на самостійне виготовлення основних засобів. Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на: проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів; ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості). Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення: земельні ділянки; об`єкти житлової нерухомості; легкові та вантажні автомобілі.

Згідно з пп. 177.4.7. п. 177.4 ст. 177 ПК України, розрахунок амортизації основних засобів та нематеріальних активів здійснюється із застосуванням прямолінійного методу нарахування амортизації, за яким річна сума амортизації визначається діленням первісної вартості об`єкта основних засобів та нематеріальних активів, яка амортизується, на строк корисного використання об`єкта основних засобів та нематеріальних активів.

Підпункт 177.4.8. пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України передбачає, що облік вартості, яка амортизується, ведеться за кожним об`єктом.

Згідно з пп. 177.4.9. п. 177.4 ст. 177 ПК України, амортизація нараховується протягом строку корисного використання (експлуатації) об`єкта основних засобів та нематеріальних активів, самостійно установленого фізичною особою, але не менше мінімально допустимого строку корисного використання об`єкта основних засобів та нематеріальних активів: машини, обладнання, тварини, багаторічні насадження та інше - мінімально допустимі строки корисного використання, 5 років.

Дія цього підпункту поширюється виключно на об`єкти основних засобів та нематеріальних активів, витрати на придбання чи самостійне виготовлення яких підтверджені документально.

Слід вказати, що позивачем було амортизовано на загальну суму 33 810,36 грн. транспортні засоби: сідловий тягач, Renault Magnum 440, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; сідловий тягач, Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Вказане підтверджується податковою декларацією про майновий стан та доходи позивача за 2017 рік та розрахунком амортизації за 2017 рік.

Однак, посадові особи контролюючого органу безпідставно, немотивовано та за власним суб`єктивним трактуванням, без законодавчого визначення поняття та ознак терміну «основні засоби подвійного призначення» дійшли до висновків, що транспортні засоби, які позивач використовує у своїй підприємницькій діяльності, є основними засобами подвійного призначення, а також що вказані транспортні засоби є вантажними автомобілями. При цьому, податковим органом було повністю знівельовано таким принципом податкового законодавства, як правомірність рішень платника податку. Як наслідок, за спірних обставин має місце протиправних висновків відповідача стосовно того, що сума нарахованої амортизації на вантажні автомобілі неправомірно віднесено позивачем до складу витрат.

Водночас, слід зазначити, що норми Податкового кодексу України прямо не встановлюють, що усі вантажні автомобілі є транспортними засобами подвійного призначення.

Так, з аналізу пп. 177.4.5. п. 177.4 ст. 177 та .п. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України видно, що Податковий кодекс України не передбачає можливість підприємцю включити до складу витрат, витрати на придбання та утримання основних засобів саме подвійного призначення. Тобто, положення вказаної норми стосуються не усіх основних засобів, а лише тих, які є основними засобами подвійного призначення.

Водночас, законодавець не дозволяє відносити до складу витрат витрати на придбання та утримання саме тих основних засобів подвійного призначення, які визначені ст. 177 ПК України (земельні ділянки, об`єкти житлової нерухомості, легкові то вантажні автомобілі - пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України). Тобто, положення вказаної норми стосуються не усіх основних засобів подвійного призначення, а лише земельних ділянок, об`єктів житлової нерухомості, легкових та вантажних автомобілів.

Відтак, у своїй сукупності пп. 177.4.5. та пп. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 ПК України не передбачають, що вантажний автомобіль є основним засобом подвійного призначення. Наведені правові норми лише вказують на те, що не можуть бути включені до складу витрат підприємця витрати на придбання та утримання тих вантажних автомобілів, які є основними засобами саме подвійного призначення.

Аналогічного висновку можна дійти стосовно амортизації основних засобів подвійного призначення. Так, п.п. 177.4.6. п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України передбачає лише перелік основних засобів подвійного призначення, які не підлягають амортизації, а не вказує на те, що вказані об`єкти є основними засобами подвійного призначення.

Тобто, для того щоб говорити про те, що витрати на придбання та утримання вантажних автомобілів не можуть бути включені до складу витрат підприємця, а також про те, що не підлягають амортизації вантажні автомобілі, такі транспортні засоби повинні бути основними засобами подвійного призначення.

Проте, як уже зазначалось, українське законодавство, у тому числі, Податковий кодекс України не містить визначення (критеріїв), за яких обставин (умов) основні засоби подвійного призначення визначаються такими, що мають ознаки подвійного призначення, які б відповідно мали визначати на які цілі вантажні автомобілі можуть використовуватись частково/повністю фізичною особою-підприємцем через те, що їх власником є фізична особа.

З аналізу правових норм неможливо дійти висновку чи є усі без виключення вантажні автомобілі основними засобами подвійного призначення.

Згідно із п.п. 14.1.138. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, основні засоби - матеріальні активи, у тому числі запаси корисних копалин наданих у користування ділянок надр (крім вартості землі, незавершених капітальних інвестицій, автомобільних доріг загального користування, бібліотечних і архівних фондів, матеріальних активів, вартість яких не перевищує 6000 гривень, невиробничих основних засобів і нематеріальних активів), що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку, вартість яких перевищує 6000 гривень і поступово зменшується у зв`язку з фізичним або моральним зносом та очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких з дати введення в експлуатацію становить понад один рік (або операційний цикл, якщо він довший за рік).

Так, заважаючи на вищезазначену законодавчу норму, транспортні засоби, які позивач використовує у своїй господарській діяльності, безумовно належать до основних засобів.

Однак, відсутність законодавчого визначення критеріїв, обставин, умов за наявності яких основний засіб може вважатись таким, що має ознаки подвійного призначення не дозволяє дійти до висновку, що вказані транспортні засоби є основними засобами подвійного призначення. Більше цього, в Акті перевірки контролюючі органи встановили те, що транспортні засоби використовуються позивачем у підприємницькій діяльності (сторінка 4 Акту). Водночас, у подальшому в Акті не встановлено того, що мав місце факт будь-якого подвійного використання позивачем таких транспортних засобів.

Отже, контролюючий орган попри те, що встановив факт того, що транспортні засоби використовуються позивачем лише у підприємницькій діяльності, а також попри відсутність законодавчого визначення поняття основні засоби подвійного призначення, все ж без відповідного аналізу дійшов до висновку про неправомірність дій позивача щодо віднесення на витрати витрат, пов`язаних із придбанням запасних частин, а також дій щодо амортизації транспортних засобів.

Окрім цього, сама лише реєстрація транспортного засобу, який є основним засобом, за фізичною особою не свідчить про те, що останній має ознаки подвійного призначення.

Як встановлено з матеріалів справи позивачем було амортизовано такі транспортні засоби, як сідловий тягач, Renault Magnum 440, реєстраційний номер НОМЕР_3 та сідловий тягач, Renault Magnum, реєстраційний номер НОМЕР_1 , які зареєстровані за позивачем як за фізичною особою, а не як за суб`єктом господарювання.

Пунктом 6 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, передбачено, що транспортні засоби, що належать фізичним особам - підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами.

Таким чином, реєстрація транспортного засобу, який використовується фізичною-особою підприємцем лише у своїй господарській діяльності, саме, як за суб`єктом господарювання є неможливою. Натомість такі транспортні засоби реєструються за фізичними-особами підприємцями, як за фізичними особами.

Більше цього, незрозумілим є те, яке подвійне призначення (окрім надання послуг перевезення) може мати такий транспортний засіб, як сідловий тягач та напівпричіп.

Відносно збільшення відповідачем зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та донарахування штрафних санкцій, необхідно зазначити, що оскільки позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів та суму амортизації на транспортні засоби, тому збільшення зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 11.10.2018 року здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим таке рішення підлягає скасуванню.

Щодо збільшення відповідачем зобов`язання зі військового збору та донарахування штрафних санкцій, слід вказати наступне.

Відповідно до пп. 1.1. п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір. Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. (За спірних обставин фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи).

Згідно з підпунктами 1.2., 1.3., 1.4 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України, об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Аналіз вищезазначених норм Податкового кодексу України дозволяє дійти висновку, що правові підстави сплати останнього є такими ж, як і для податку на доходи фізичних осіб, а тому зважаючи на те, що позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів та суму амортизації на транспортні засоби, збільшення зобов`язання зі сплати військового збору та донарахування штрафних санкцій відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 11.10.2018 року здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим таке рішення також підлягає скасуванню.

Також, відносно донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій, колегія суддів зазначає, що оскільки позивачем правомірно віднесено до складу витрат за 2017 рік вартість придбання запасних частин до транспортних засобів та суму амортизації на транспортні засоби, донарахування відповідачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та штрафних санкцій відповідно до вимоги про сплату боргу (недоїмки) № від 11.10.2018 року, рішення № від 11.10.2018 року про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та рішення № від 11.10.2018 року про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску здійснено відповідачем протиправно, у зв`язку з чим такі рішення підлягають скасуванню.

Безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечить нормам матеріального права є висновки суду першої інстанції стосовно того, що контролюючим органом правомірно застосовано до позивача штрафну санкцію в розмірі 1020,00 грн. (податкове повідомлення-рішення № від 11.10.2018 року).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач стверджує, що п. «б» п. п. 176.2 ст. 176 ПК України встановлює вимоги щодо дій платника для забезпечення виконання грошового зобов`язання, а п. 119.2 ст. 119 ПК України передбачає відповідальність, яка настає у разі невиконання вимог наведеної статті.

Згідно з п. «б» пп. 176.2 ст. 176 ПК України, особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

У відповідності до п. 119.2 ст. 119 ПК України, неподання, подання з порушенням встановлених строків, подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками податкової звітності про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків, суми утриманого з них податку, а також суми отриманої оплати від фізичних осіб за товари (роботи, послуги), якщо такі недостовірні відомості або помилки призвели до зменшення та/або збільшення податкових зобов`язань платника податку та/або до зміни платника податку - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 510 гривень. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення, - тягнуть за собою накладення штрафу у розмірі 1020 гривень.

Отож, п. «б» п. п. 176.2 ст. 176 ПК України передбачає обов`язок подавати відповідну звітність у встановлений строк (не регулюючи питання повноти відображення інформації). При цьому, п. 119.2 ст. 119 ПК України, передбачає відповідальність за: 1) неподання; 2)подання з порушенням встановлених строків; 3) подання не у повному обсязі, з недостовірними відомостями або з помилками.

Тобто, п. «б» п. п. 176.2 ст. 176 та п. 119.2 ст. 119 ПК України співвідносяться між собою лише в частині обов`язку подавати податкову звітність у встановлений законом строк та відповідальності за неподання/несвоєчасне подання звітності. Водночас, питання подання звітності у повному обсязі не регулюється п. «б» п. 176.2 ст. 176 ПК України. Однак, відповідач все ж посилається на вказаний пункт у податковому повідомленні-рішенні.

Також, податковий орган посилався на те, що позивачем несвоєчасно подано за IV квартал 2017 року податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма № 1 ДФ, термін подання до 09.02.2018 року, а подано - 04.05.2018 року), у зв`язку з чим на позивача було накладено штрафну санкцію на загальну суму 510,00 грн. (податкове повідомлення-рішення № від 15.05.2018 року).

В подальшому відповідачем відображена інформація стосовно того, що перевіркою позивача встановлено порушення, а саме не в повному обсязі відображено у податковій звітності суми нарахованого та виплаченого доходу фізичним особам-підприємцям (ознака доходу 157) та фізичним особам податкового розрахунку за формою 1ДФ за 2015-2017 роки.

У зв`язку з цим, у результаті відповідачем прийняте повідомлення-рішення № від 11.10.2018 року із сумою грошового зобов`язання 1 020,00 грн.

Проте, як вже зазначалось, п. 119.2 ст. 119 ПК України передбачає відповідальність у формі штрафу у розмірі 1 020,00 грн. лише у випадку, якщо ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке саме порушення.

Тобто, умовою для накладення на позивача штрафу у розмірі 1 020,00 грн. було б те, що останній несвоєчасно подав звітність, адже несвоєчасне подання звітності не є тим самим діянням що і відображення у податковій звітності неповної інформації.

Натомість, відповідач, встановивши у діях позивача ймовірне порушення, яке на переконання відповідача полягало у відображенні не у повному обсязі інформації у податковій звітності, дійшов до помилкових висновків стосовно того, що правомірним буде застосування штрафу у розмірі 1 020,00 грн., як за повторне діяння за яке уже було притягнуто до відповідальності протягом року.

Більше цього, описуючи вказане ймовірне порушення в Акті перевірки (сторінки 17,18 Акту), відповідач не вказує які саме суми не відображені, однак повинні бути відображені у податкових розрахунках за формою 1 ДФ за 2015-2017 роки та не зазначає стосовно яких саме фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб позивач подав неповні відомості. У зв`язку з цим, Акт на підставі якого винесено податкове повідомлення- рішення № від 11.10.2018 року, не відповідає вимогам щодо чіткості, систематизованості та повноти викладу усіх обставин, які відображають порушення, що, на думку контролюючого органу, мають місце.

Водночас, зазначення у процесі розгляду справи відповідачем осіб, щодо яких на переконання контролюючого органу, не було відображено згаданих відомостей, жодним чином не свідчить про те, що Акт відповідає вимогам закону щодо чіткості, систематизованості та повноти викладу усіх обставин, які відображають порушення.

Щодо правомірності застосування податковим органом до позивача штрафної санкції в розмірі 510,00 грн. (податкове повідомлення-рішення № від 11.10.2018 року), слід вказати наступне.

17.09.2018 року мала місце подія викрадення ряду документів позивача, зокрема: договори оренди, договори на утилізацію, інші фінансово-господарські документи. Про вказаний факт позивач невідкладно повідомив Головне управління ДФС у Львівській області. Вказана обставина підтверджується листом від 17.09.2018 року на якому міститься відмітка відповідача датована 17.09.2018 року.

Однак, відповідачем в Акті не надано жодної правової оцінки вказаним обставинам, які повідомлялись позивачем.

При цьому, не заслуговують на увагу посилання відповідача на лист Головного управління ДФС у Львівській області від 19.09.2018 року № 32326/10/13-01-13-07-14, яким відповідач відповів на лист позивача від 17.09.2018 року (щодо втрати документів) повідомивши про те, що останній недостатньо обґрунтував факт втрати документів. Вказане зумовлено тим, що станом на момент вчинення такого листа (19.09.2018 року) документальна планова перевірка позивача була завершена, адже тривала з 05.09.2018 року по 18.09.2018 року, про що свідчить Акт перевірки (сторінка 2).

Також, не є належним та допустимим доказом Акт про ненадання документів до перевірки від 19.09.2018 року, який долучено до матеріалів справи відповідачем. Вказане зумовлено тим, що такий акт складено в односторонньому порядку, тобто лише представниками відповідача без залучення позивача.

При цьому, незважаючи на доводи відповідача, не може вважатись належним та допустимим доказом Акт про ненадання документів до перевірки від 19.09.2018 року.

Так, у відповідності до п.п. 2 п. 4 розд. IІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 20.08.2015 року № 727 (на який посилався відповідач у запереченнях на відповідь від 18.01.2019 року), зокрема передбачено, що у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно у разі відмови посадових осіб платника податків (керівника платника податків або уповноважених ним осіб) надати документи та/або копії документів посадовій особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові посадової особи платника податків, уповноваженої здійснювати від його імені юридичні дії, та переліку документів (копій документів), які йому запропоновано подати, факт складання такого акта відображається в акті (довідці) документальної перевірки.

Слід зазначити, що позивач не відмовлявся надавати запитувані документи, такі документи не були надані в силу об`єктивних причин. Крім того, факт складення акта про ненадання документів повинен бути відображений в акті перевірки, чого за спірних обставин, не було здійснено відповідачем. При цьому, саме лише зазначення в акті перевірки формулювання «про що складено акт», не свідчить про те, що контролюючим органом складено саме вищезгаданий акт від 19.09.2018 року. Водночас, такий акт складено по завершенню перевірки, а не під час проведення останньої.

17.09.2018 року було скеровано відповідну заяву про вчинення злочину до правоохоронних органів, реєстрація якої підтверджується Талоном-повідомленням № 94 від 17.09.2018 року. У подальшому, Миколаївське відділення поліції Пустомитівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області надіслало повідомлення від 27.09.2018 року № 9265 в якому зазначило, що вищезгадана заява зареєстрована 17.09.2018 року, а також, що за вказаною заявою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000474, про що свідчить відповідний витяг. При цьому, вказані документи були викрадені із автомобіля, що перебував у користуванні громадянина ОСОБА_3 , який знаходиться у трудових відносинах із позивачем, що підтверджується матеріалами справи.

Таким чином, зважаючи на те, що позивач повідомляв відповідача про поважність причини ненадання певних документів, відповідач проігнорував вказане повідомлення та не надав йому оцінки в Акті, дії апелянта виключають відповідальність за незабезпечення зберігання документів та ненадання посадовим особам, які проводять перевірку документів, що підтверджують показники податкової звітності платника податків.

Крім цього, п. 44.5. ст. 44 ПК України передбачено, що у разі втрати, пошкодження або дострокового знищення документів, зазначених в пунктах 44.1 і 44.3 цієї статті, платник податків зобов`язаний у п`ятиденний строк з дня такої події письмово повідомити контролюючий орган за місцем обліку в порядку, встановленому цим Кодексом для подання податкової звітності, та контролюючий орган, яким було здійснено митне оформлення відповідної митної декларації.

Абзац 1 пункту 44.6 статті 44 ПК України регламентує, що у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Відтак, чинне законодавство не наділяє контролюючий орган правом встановлювати платнику податків строки/терміни надання документів, при цьому закон передбачає, що такі документи повинні бути надані платником податку до закінчення перевірки.

Натомість, за спірних правовідносин, відповідач 13.09.2018 року встановив позивачу термін надання документів, а саме до 14.09.2018 року, чим порушив приписи ПК України. При цьому, окрім вищезазначеного, встановлений відповідачем термін є надто коротким та в будь-якому випадку позбавляв би можливості позивача зібрати усі запитувані документи у межах такого терміну.

При цьому, позивачем поінформовано контролюючий орган про неможливість надання документів у межах строку, встановленого законом, а саме протягом п`ятиденного строку з дня настання події викрадення документів та до закінчення перевірки.

Таким чином, враховуючи норми чинного законодавства колегія суддів прийшла до неспростовного переконання, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані вище обставини, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

За пунктами 3, 4 ч.1 ст.317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

В підсумку, такі обставини є безсумнівною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нової постанови про повне задоволення позову з наведених вище підстав.

Відповідно до ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Як встановлено з матеріалів справи, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 згідно квитанції №ПН 2718 від 08.11.2018 (Т.1 а.с. 3) за подання позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 1615 грн, а за подання апеляційної скарги згідно квитанції №ПН 7795 від 23.04.2019 сплатив судовий збір у розмірі 2 422,5 грн.

Враховуючи повне задоволення позову та вимоги ст.139 КАС України, слід стягнути на користь Фізичної особи-підприємця Клима Степана Миколайовича за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ДФС у Львівській області судовий збір в розмірі 4 037,5 грн.

Керуючись ст. ст. 241, 243, 308, 310, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. ст. 317, 321, 322, ст.325 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Степана Миколайовича задовольнити.

Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 березня 2019 року в справі № 1340/5303/18 скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування рішень задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №, № № №, № від 11.10.2018 року, прийняті Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Визнати протиправним та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № від 11.10.2018 року, прийняту Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № від 11.10.2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Визнати протиправним та скасувати рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску № від 11.10.2018 року, прийняте Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Львівській області (79003, місто Львів, вул. Стрийська, 35 ) на користь Фізичної особи-підприємця Клима Степана Миколайовича ( АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_10 ) 4 037 (чотири тисячі тридцять сім) гривень 50 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Я. С. Попко
Р. П. Сеник
Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року