Справа № 263/1060/19
Суддя: Голубова Л.Б.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2019 р. Справа№263/1060/19

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Голубової Л.Б., за участі секретаря судового засідання Грисюк І.А., розглянувши в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області

про визнання дій протиправними, скасування рішення, визнання громадянкою України

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання протиправними дій про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, скасування рішення від 26.12.2018 року № 3.1-7154/1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну, визнання громадянкою України ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 від спільного шлюбу з ОСОБА_3 .

Заявлені позивачем вимоги обґрунтовані тим, що позивач є громадянкою Республіки Азербайджан.

23.05.2018 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дочку ОСОБА_2 .

Зазначає, що зібрала та передала в міграційну службу Центрального району м. Маріуполя документи для отримання громадянства України дочки ОСОБА_2 , яка народилася у м. Маріуполі.

Однак, 26.12.2018 року позивач отримала рішення начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області по відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну з підстав надання недостовірних даних.

Вважає рішення відповідача протиправними та таким, що порушує її права, оскільки перебуває на території України на підставі дійсного паспорту громадянина Азербайджану та на законних підставах, на території України у неї народилася дочка.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 січня 2019 року справу № 263/1060/19 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про визнання дій протиправними, скасування рішення направлено на розгляд до Донецького окружного адміністративного суду.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 25 березня 2019 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22 травня 2019 року.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року відкладено підготовче засідання на 06 червня 2019 року та витребувано у Харківського прикордонного загону документи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 червня 2019 року відкладено підготовче засідання на 19 червня 2019 року та повторно витребувано у Харківського прикордонного загону документи.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року у задоволенні клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції відмовлено.

Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 19 червня 2019 року підготовче провадження закрито та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 10 липня 2019 року.

Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином. Позивачем надано заяву про розгляд справи без особистої присутності (а.с. 23).

Представник відповідача Орлатий В.М. до суду з`явився.

Відповідач позов не визнав, надавши письмовий відзив (а.с. 40-44). В обґрунтування незгоди з позовними вимогами зазначив, що позивач 08.05.2019 року звернулася до Центрального РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області з заявою про продовження строку перебування на території України. В якості підстави для продовження строку перебування надала довідку комунального закладу «маріупольське територіальне медичне об`єднання здоров`я дитини та жінки» про те, що вона знаходиться на стаціонарному лікуванні.

При перевірці її документів відповідно до бази даних «Аркан» було встановлено перебування позивача в Україні протягом тривалого строку з порушенням правил перебування.

Так, 08.02.2018 року позивач залишила Україну, змінила паспорт та вже з використанням нового паспорту знову в`їхала в Україну 25.02.2018 року.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_1 перебувала в Україні понад 70 днів від дозволеного чинним законодавством строку перебування, співробітниками Центрального РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області відносно неї було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП, після чого 08.05.2018 року начальником Центрального РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області було прийнято рішення про продовження строку перебування на території України до 06.06.2018 року.

23.05.2018 року, перебуваючи на лікуванні, ОСОБА_1 уклала шлюб з громадянином Азербайджану ОСОБА_3 та на підставі цього 26.05.2018 року звернулась до Центрального РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки її чоловік є іммігрантом та постійно проживає в Україні.

З зазначених підстав Центральним РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області було спрямовано запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, за результатами якого було встановлено, що рішенням начальника Харківського прикордонного загону Бадаловій А.С. кизи було заборонено в`їзд в Україну строком на 3 роки, до 01.03.2021 року.

Враховуючи надану інформацію, позивачу було відмовлено у наданні дозволу на імміграцію на підставі пункту 4 статті 10 Закону України «Про імміграцію».

З зазначених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 72-79 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є громадянкою Азербайджану, про що свідчить паспорт PC НОМЕР_1 (а.с. 29). Дата видачі паспорту - 17.02.2018 року.

Позивач залізничним сполученням прибула до України через КПП Тополі Харківської області 25.02.2018 року, про що свідчить відповідна відмітка у паспорті (а.с. 30).

Згідно вкладеного талону до вказаного паспорта, позивачу продовжено строк перебування в Україні до 06.06.2018 року, потім до 27.08.2018 року, приймаючою стороною вказано місце проживання позивача в Україні - АДРЕСА_1 (а.с. 30).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_1 народилася дочка ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 35).

Позивач 23.05.2018 року уклала шлюб з громадянином Азербайджану та батьком її дочки ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 , видане Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с. 34).

Правовий статус, основні права, свободи та обов`язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, та порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України визначені Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

За приписами статті 2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.

Згідно з вимогами ст. 3 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Згідно ч. 2 вказаної статті документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Як встановлено судом, позивачу продовжено строк перебування на території України до 27.08.2018 року.

Умови та порядок імміграції в України іноземців та осіб без громадянства, регулюється Законом України «Про імміграцію».

У відповідності до вимог пунктів першого та другого частини першої статті 1 вказаного закону, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - це іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозволом на імміграцію є рішення, що надає іноземцям та особам без громадянства право на імміграцію.

Частиною першою статті 4 Закону «Про імміграцію», встановлено, що дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

У свою чергу, квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Відповідно до вимог частини другої статті 4 цього ж закону, квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: 1) діячі науки та культури, імміграція яких відповідає інтересам України; 2) висококваліфіковані спеціалісти і робітники, гостра потреба в яких є відчутною для економіки України; 3) особи, які здійснили іноземну інвестицію в економіку України іноземною конвертованою валютою на суму не менше 100 (ста) тисяч доларів США; 4) особи, які є повно рідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України; 5) особи, які раніше перебували в громадянстві України; 6) батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти; 8) особи, які безперервно проживали на території України протягом трьох років з дня встановлення їм статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми; 9) особи, які прослужили у Збройних Силах України три і більше років.

Згідно з вимогами частини третьої статті 4 зазначеного Закону, дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в`їзду та перебування на території України.

Пунктом другим частини першої статті 9 Закону України «Про імміграцію» встановлено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Відповідно до вимог частини другої статті 9 вказаного Закону, заяву про надання дозволу на імміграцію заявник подає особисто до відповідного органу державної влади. За наявності поважних причин (хвороба заявника, стихійне лихо тощо) заява може надсилатися поштою або за дорученням заявника, посвідченим нотаріально, подаватися іншою особою.

Для надання дозволу на імміграцію до заяви додаються такі документи: 1) три фотокартки; 2) копія документа, що посвідчує особу; 3) документ про місце проживання особи; 4) відомості про склад сім`ї, копія свідоцтва про шлюб (якщо особа, яка подає заяву, перебуває в шлюбі); 5) документ про те, що особа не є хворою на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Частиною першої статті 10 Закону України «Про імміграцію», встановлено перелік обставин, за яких дозвіл на імміграцію не надається, зокрема, особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи.

Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983 затверджено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок №1983), який визначає процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію.

Згідно з пп. 3 п. 2 Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні підрозділи Державної міграційної служби - стосовно іммігрантів які на законних підставах перебувають на території України і є іммігрантами позаквотової категорії (крім тих, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: одного з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітей і батьків громадян України.

Пунктом 14 цього Порядку передбачено, що територіальні органи і підрозділи після отримання документів від зазначених у пунктах 12 і 13 Порядку №1983 органів перевіряють у місячний термін правильність їх оформлення, з`ясовують у межах своєї компетенції питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію», надсилають відповідні запити до регіональних органів Служби безпеки України, Робочого апарату Українського бюро Інтерполу та Державної прикордонної служби.

МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, яким дозвіл на імміграцію не надається. Про результати перевірки інформується орган, який надіслав запит.

Пунктом 9 Порядку № 1983 передбачено, що МВС, органи Національної поліції, СБУ та її регіональні органи, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу, Держприкордонслужба відповідно до компетенції вживають у місячний строк за зверненням ДМС, її територіальних органів та територіальних підрозділів заходів: до виявлення серед осіб, які подали заяву про надання дозволу на імміграцію, таких, яким дозвіл на імміграцію не може бути наданий відповідно до статті 10 Закону України «Про імміграцію»; до встановлення відомостей, що можуть бути підставою для скасування дозволу на імміграцію згідно із статтею 12 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу наведених норм права вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Встановлення органом державної міграційної служби однієї з обставин, передбачених ст. 10 Закону України «Про імміграцію» є підставою для не надання дозволу на імміграцію.

Як встановлено судом, позивач звернулася до відповідача із заявою щодо отримання дозволу на імміграцію в Україну.

За результатами розгляду заяви, відповідачем 26.12.2018 року прийнято рішення № 3.1-7154/1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» з підстав подання завідомо неправдивих відомостей (а.с. 28).

Позивач надала необхідні документи, які підтверджують родинні стосунки, з ОСОБА_3 , який має посвідку на постійне проживання в Україні (а.с. 33) та свідоцтво про укладення шлюбу з ним, свідоцтво про народження на території України дочки ОСОБА_2 .

Зважаючи на інформацію, викладену в листі Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 на підставі рішення начальника Харківського прикордонного загону, рішенням від 26.12.2018 року № 3.1-7154/1, відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (а.с. 49).

Таким чином, єдиною підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на імміграцію в Україну є лист Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України.

При цьому, статтею 10 Закону України «Про імміграцію», встановлений вичерпний перелік підстав для відмови в наданні дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для відмови в наданні дозволу на імміграцію можуть бути лише доведені та обґрунтуванні докази.

Проте, оскаржуване рішення відповідача, а також висновок за результатами розгляду клопотання позивача про отримання дозволу на імміграцію в Україні, жодних посилань на інші закони України, які б вказували на наявність тих обставин, які стали підставою для відмови в наданні позивачу дозволу на імміграцію, як це визначено в п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію», не містить.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відповідач, приймаючи спірне рішення, не мав даних щодо рішення начальника Харківського прикордонного загону (дати, номеру, прізвища особи, що прийняла рішення, даних про його вручення позивачу, можливе оскарження, тощо).

Доказів про притягнення позивача до адміністративної відповідальності матеріали справи також не містять.

Крім того, відповідач не надав суду жодних доказів того, що ним було вчинено будь - які дії з метою з`ясування обставин, які стали підставою для відмови позивачу у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

За змістом норм ст. 69, ч. 1 ст. 73, ч. 1 ст. 75, ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що рішення Головного управління Державної міграційної служби в Донецькій області про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну № 3.1-7154/1 від 26.12.2018 р. прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим належним способом захисту позивача є скасування цього рішення.

Стосовно позовних вимог в частині визнання громадянкою України дочки позивача ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 від спільного шлюбу з ОСОБА_3 , суд зазначає таке.

Підстави набуття громадянства України передбачені Законом України «Про громадянство України».

Відповідно до приписів статті 6 цього Закону громадянство України набувається: 1) за народженням; 2) за територіальним походженням; 3) внаслідок прийняття до громадянства; 4) внаслідок поновлення у громадянстві; 5) внаслідок усиновлення; 6) внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7) внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8) у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9) внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10) за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.

Стаття 7 вказаного Закону регламентує набуття громадянства України за народженням.

Особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від осіб без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, є громадянином України.

Особа, яка народилася за межами України від осіб без громадянства, які постійно на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства іншої держави, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від іноземців, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України, одному з батьків якої надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, і не набула за народженням громадянства жодного з батьків або набула за народженням громадянство того з батьків, якому надано статус біженця в Україні чи притулок в Україні, є громадянином України.

Особа, яка народилася на території України від іноземця і особи без громадянства, які на законних підставах проживають на території України, і не набула за народженням громадянства того з батьків, який є іноземцем, є громадянином України.

Новонароджена дитина, знайдена на території України, обоє з батьків якої невідомі (знайда), є громадянином України.

Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

Відтак, особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження.

При цьому, доказів звернення до територіального підрозділу ДМС України за місцем проживання дитини або одного з її батьків позивачем до суду не надано, як не надано і відмови, тому суд не вбачає порушення прав позивача та її дитини в цій частині позовних вимог.

Повноваження суду при вирішенні справи передбачені статтею 245 КАС України. Серед наданих процесуальним законодавством повноважень суду не надано права визнавати громадянство за певними особами, тому в цій частині вимог слід відмовити.

В розумінні вимог ст. 19 Конституції України, відповідач як орган державної виконавчої влади зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про зобов`язання вчинити певні дії.

Відповідно абз. 2 ч. 4 цієї статті, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

У зв`язку з чим, така вимога, на думку суду, є дискреційними повноваженнями органу, який наділений правом щодо прийняття рішень передбачених Законом України «Про імміграцію».

Таким чином позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до п. 10 ч. 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

За вимогами ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках залежно від складності справи складення рішення, постанови у повному обсязі може бути відкладено на строк не більш як десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.

Відповідно до частини 4 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.

На підставі ст.ст. 2, 17, 77, 90, 139, 242-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (адреса проживання та адреса для листування, яка зазначена в позовній заяві: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (місцезнаходження згідно даних з ЄДР: 87515, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Митрополитська, буд. 20, ) про визнання дій протиправними, скасування рішення, визнання громадянкою України - задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про відмову в наданні ОСОБА_1 дозволу на імміграцію в Україну.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 26.12.2018 року № 3.1-7154/1 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з судового збору у розмірі 512 (п`ятсот дванадцять) гривень 27 копійок.

Рішення складено у повному обсязі та підписано 19 липня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя Л.Б. Голубова