Справа № 826/13624/14
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2019 року

м. Київ

справа №826/13624/14

касаційне провадження №К/9901/25719/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Олендера І.Я.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2016 (суддя Іщук І.О.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 (головуючий суддя - Глущенко Я.Б., судді: Пилипенко О.Є., Шелест С.Б.) у справі № 826/13624/14 за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення від 13.05.2014 № 227/26-59/17-01.

Справа розглядалась неодноразово. За наслідками останнього її розгляду Окружний адміністративний суд м. Києва постановою від 18.04.2016 в задоволенні позову відмовив.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 07.06.2016 залишив постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2016 без змін.

Відмовляючи в задоволенні позову, судові інстанції виходили з того, що зобов`язання ОСОБА_1 перед банком складались із суми основного боргу та суми відсотків і в момент прощення цих сум в останнього зник обов`язок зі сплати як суми основного тіла кредиту, так і суми нарахованих процентів, а тому заборгованість, прощена ОСОБА_1 , включається до його річного оподатковуваного доходу як отримане додаткове благо, без розмежування при цьому анульованого боргу на тіло кредиту та відсотки.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 оскаржив їх у касаційному порядку.

В касаційній скарзі позивач просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2016, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, а саме: підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в судах попередніх інстанцій).

Зокрема, наголошує на тому, що він самостійно вирахував та сплатив податок від повної суми прощеного кредиту, а саме тих грошових коштів, які банк надав позивачу безпосередньо й які призвели до збільшення його майнового стану. В свою чергу, анульовані (прощені) проценти за користування кредитом та штрафні санкції, на переконання ОСОБА_1 , не можна вважати додатковим благом, позаяк позивач цих коштів не отримував і вони не є доходом.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку дотримання вимог податкового законодавства з питання повноти та своєчасності сплати до бюджету податку з доходів фізичних осіб ОСОБА_1 за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 25.04.2014 № 176/17-01/НОМЕР_1.

За її наслідками орган доходів і зборів дійшов висновку про порушення позивачем вимог статті 36, підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, пункту 167.1 статті 167, статті 176 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) з огляду на недекларування в річній податковій декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік отриманого доходу у вигляді додаткового блага в розмірі 847509,47 грн. на підставі рішення кредитора про анулювання кредитної заборгованості з повідомленням боржника про таке анулювання (прощення).

Зокрема, з`ясовано, що між позивачем та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» укладено договори про надання споживчого кредиту від 15.11.2006 № 0 та від 28.02.2008 № 0.

В подальшому між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» укладено договори факторингу та відступлення права вимоги за договором іпотеки від 12.12.2011, в результаті чого право вимоги за договорами від 15.11.2006 № 0 та від 28.02.2008 № 0 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект».

Від Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» на адресу ОСОБА_1 надійшла пропозиція від 16.02.2012 № 434 про часткове прощення боргу за кредитними договорами за умови погашення заборгованості в розмірі 127136,00 доларів США.

Квитанціями від 15.03.2012 № 4 та від 15.03.2012 № 5 позивачем погашено вказану суму заборгованості.

Листами від 15.03.2012 № 1050 та від 15.03.2012 № 1051 Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» повідомило ОСОБА_1 про анулювання боргу в загальному розмірі 243152,99 доларів США.

Під час здійснення перевірки контролюючим органом встановлено, що відповідну суму анульованої заборгованості за договорами від 15.11.2006 № 0 та від 28.02.2008 № 0 позивачем у декларації за 2012 рік, поданої 30.04.2013, не відображено як суму додаткового блага та, відповідно, податок не сплачено.

Внаслідок подання 12.04.2014 ОСОБА_1 уточнюючої декларації за 2012 рік відповідна сума отриманого додаткового блага задекларована позивачем частково, а саме лише в розмірі 1093824,00 грн., замість правильної 1941333,47 грн.

На підставі зазначеного акта перевірки Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 13.05.2014 № 227/26-59/17-01, згідно з яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб за результатами річного декларування в розмірі 144076,61 грн. за основним платежем та 36019,15 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями.

Відповідно до частини першої статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.

Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо у вигляді, зокрема, суми боргу платника податку, анульованого кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку-боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення про анулювання боргу та включає суму анульованого боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано, такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.

Аналіз наведеної законодавчої норми дає підстави для висновку про те, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама собою ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку-боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.

Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) кредитором, збільшує дохід платника податку і включається до його оподатковуваного доходу. Разом з тим, проценти, які нараховані банком/фінансовою установою за умовами договору за користування кредитом, не є доходом, який призводить до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.

Відсутність у підпункті «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) точності щодо визначення додаткового блага у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самосійним рішенням, була усунута шляхом внесення змін Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» від 28.12.2014 № 71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015.

Це уточнення не змінило регулювання, воно конкретизувало дійсний зміст наведеної норми.

Отже, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) нараховані проценти, штрафи тощо.

А тому визначення природи боргу (основна частина, проценти, штрафні санкції), прощеного банком/фінансовою установою, є однією із визначальних обставин, які підлягають з`ясуванню для встановлення дійсного податкового обов`язку платника в межах розглядуваних правовідносин.

При цьому вимоги частин четвертої та п`ятої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на час вирішення спору в попередніх судових інстанціях), які кореспондують правилам частини четвертої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15.12.2017), зобов`язують суд до активної ролі в судовому процесі, в тому числі до офіційного з`ясування всіх обставин справи і у відповідних випадках до витребування тих доказів, яких, на думку суду, не вистачає для належного встановлення обставин у справі, що розглядається.

В порушення наведених процесуальних приписів попередніми судовими інстанціями достовірно не встановлено природу заборгованості позивача та її складові, не розмежовано основну суму анульованого боргу (кредиту) ОСОБА_1 та суму нарахованих відсотків.

Зокрема, ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не витребувано відповідних договорів факторингу та відступлення права вимоги, укладених між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-колект», з метою з`ясування предмету цих правочинів, а саме - які складові заборгованості ОСОБА_1 відступались банком фінансовій установі.

Адже, за змістом статті 1078 Цивільного кодексу України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

В свою чергу, відповідно до пункту 1.6 розділу 1 договору про надання споживчого кредиту та заставу майна від 15.11.2006 № 0, а також пункту 1.7 розділу 1 договору про надання споживчого кредиту від 28.02.2008 № 0, укладених позивачем із Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк», останній вправі самостійно перерозподілити кошти позичальника, що надійшли, відповідно до черговості - прострочені комісії (якщо буде мати місце прострочення); строкові комісії; прострочені проценти (якщо буди мати місце прострочення); строкові проценти; прострочена сума основного боргу (якщо буди мати місце прострочення); строкова сума основного боргу; штрафні санкції за договорами, шляхом проведення відповідних бухгалтерських проводок.

Не з`ясовано судами й умови відступлення банком права вимоги фінансовій установі - шляхом купівлі фактором права грошової вимоги або ж із метою забезпечення виконання зобов`язання, позаяк відповідно до статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, постановлені у справі судові рішення підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суд на підставі встановлених ним обставин та досліджених доказів, з урахуванням принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, повинен дійти висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 18.04.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 07.06.2016 у справі № 826/13624/14 скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

І.Я. Олендер