Справа № 140/147/19
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року № 857/5345/19
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Курильця А.Р., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Чопко Ю.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційні скарги Головного управління ДФС у Волинській області та Приватного підприємства «Спека» на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2019 року у справі №140/147/19 (суддя Димарчук Т.М., рішення ухвалене о 17/09 год м.Луцьк, повний текст складено 15 квітня 2019 року) за позовом Приватного підприємства «Спека» до Головного управління ДФС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2019 року Приватне підприємство «Спека»(далі - ПП) звернулося до суду із позовом до Головного управління ДФС у Волинській області (далі - Головне управління) про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень від 13.09.2018 №№, , (далі - ППР №№, НОМЕР_1 , НОМЕР_2 відповідно).

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2019 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано ППР № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість (далі - ПДВ) ПП у розмірі 46928,68 грн, в т.ч. за основним платежем - 37542,94 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 9385,74 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішення, його у відповідній частині оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині визнання протиправним та скасування ППР №, яким донараховано позивачу грошове зобов`язання з ПДВ на суму 29365,77 грн та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині.

В доводах апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог щодо безпідставного донарахування контролюючим органом ПП за період з 01.05.2015 по 31.03.2018 грошового зобов`язання з ПДВ на суму зайво включених витрат на списання паливно-мастильних матеріалів (далі - ПММ) (бензин, газ) по легковому автомобілю Тойота Ланд Крузер на загальну суму 29365,77 грн, оскільки при проведенні планової перевірки згідно даних бухгалтерського обліку, обороти по рахунку 631 «Розрахунки з вітчизняними постачальниками», 685 «Розрахунки з іншими кредиторами» були відсутні. Зазначає, що з поданих ПП до суду та під час перевірки документів (подорожніх листів, актах здачі-прийняття робіт (надання послуг), договорах найму (оренди) транспортного засобу) не можливо встановити факт існування взаємовідносин між позивачем та особою, яка надавала свій транспортний засіб в оренду підприємству.

Рішення в частині відмовлених позовних вимог оскаржив і позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати таке у відповідній частині та повністю задовольнити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі із покликанням на окремі обставини справи вказує, що відповідач при винесенні ППР № вийшов за межі строку давності встановленого пунктом 102.1 статті 102 Податкового кодексу України (далі - ПК), оскільки при розрахунку грошового зобов`язання позивачу протиправно включені дані податкових декларацій з ПДВ за травень-липень 2015 року. Крім того, судом першої інстанції не враховано дату винесення вказаного вище ППР, а саме 13.09.2018, від якої відповідно до пункту 102.1 статті 102 ПК, слід обчислювати 1095 днів строку давності. Зазначає, що розрахунок від`ємного значення суми ПДВ відповідач мав робити починаючи з даних податкової декларації за серпень 2015 року, строк подачі якої закінчився 20.09.2015.

Також, вказує, що для підтвердження факту використання власного автотранспорту (вантажних автомобілів) у господарських цілях в ході перевірки позивачем надавались для огляду товарно-транспортні накладні (далі - ТТН) на транспортування (перевезення) дизпалива, а тому висновки відповідача про те, що ПММ, які списувались для вантажних автомобілів, використовувались позивачем не у господарських цілях є неправомірними. Списання ПММ проводилось на підставі подорожніх листів, які відповідають вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV).

Зазначає, що у ППР № (яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення норм регулювання обігу готівки у розмірі 56807,25 грн) вказано, що воно винесено на підставі акта позапланової перевірки від 03.09.2018 та яким встановлено порушення підпункту 2.2, 2.6 розділу 2 «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого постановою правління Національного банку України від 15.12.2004 №637 (далі - Положення №637). Проте, зауважує, що у згадуваному акті позапланової перевірки немає жодної згадки про вказані порушення. Порушення норм з регулювання обігу готівки зазначені в акті планової перевірки від 18.07.2018, який отримано позивачем 23.07.2018. Вказане порушення в порядку, визначеному пунктом 86.7 статті 86 ПК, не оспорювалось. А тому, відповідно до пункту 86.8 статті 86 ПК ППР № мало бути прийняте контролюючим органом протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта планової перевірки (23.07.2018), проте, всупереч вказаним вимогам відповідачем таке ППР прийняте лише 13.09.2018.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції у відповідній частині законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційні скарги Головного управління та ПП необхідно задовольнити частково з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що днем початку проведення планової перевірки позивача було 20.06.2018, перевірці (з урахуванням вимог пункту 102.1 статті 102 ПК) підлягали податкові декларації з ПДВ, починаючи з травня 2015 року (граничний строк подання травневої декларації до 20.06.2015). Разом з тим, період з січня по квітень 2015 року (який був охоплений перевіркою) перебуває поза межами строку давності визначеного пунктом 102.1 статті 102 ПК, тому Головним управлінням протиправно, в порушення цих приписів, проведено перевірку та донараховано позивачу за період з 01.01.2015 по 30.04.2015 податкове грошове зобов`язання з ПДВ на загальну суму 17562,91 грн.

Щодо відмови у задоволенні частини позовних вимог, то цей суд частково погодився з правомірністю винесення ППР №, так як позивачем первинними документами не підтверджено витрати по використанню (списанню) ПММ на вантажні автомобілі згідно подорожніх листів (перелік яких наведено у додатку 17 до акта перевірки).

Щодо ППР №, то суд зауважив, що позивач не заперечує та не спростовує самого факту порушення пунктів 2.2, 2.6 розділу 2 Положення №637, яке виразилось у несвоєчасному оприбуткуванні готівкових коштів у Книзі обліку розрахункових операцій (далі - КОРО) на підставі фіскальних звітних чеків на загальну суму 11361,45 грн, тому його доводи щодо протиправності такого є безпідставними.

Такі висновки суду першої інстанції у певній частині відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, однак оскаржуване рішення суду не може бути залишено без змін, з таких міркувань.

Апеляційним судом, з врахуванням встановленого судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що ПП зареєстровано виконавчим комітетом Луцької міської ради 23.08.1994 (08.08.2007 дата зміни свідоцтва про державну реєстрацію), з 09.09.1994 перебуває на податковому обліку у відповідача, 23.08.1994 йому видано свідоцтво про реєстрацію платника ПДВ. Основним видом його діяльності є: Код КВЕД 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля (основний); також здійснює діяльність у сфері Вантажний автомобільний транспорт (Код КВЕД 49.41) (т.1 а.с.159-161).

На підставі акта від 18.07.2018 №11430/14-01/20134464(далі - Акт) документальної планової виїзної перевірки ПП податкового, валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 по 31.03.2018 контролюючим органом було встановлено порушення позивачем вимог:

- підпункту 14.1.36, підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, статей 22, 23, пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 198.5 статті 198 ПК, в результаті чого занижено ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 259633 грн, в т.ч. за 2015 рік в сумі 65397 грн, за 2016 рік в сумі 99666 грн, за 2017 рік в сумі 72422 грн та за І кв. 2018 року в сумі 22148 грн;

- пунктів 2.2, 2.6 розділу 2 Положення №637, а саме несвоєчасне оприбуткування готівкових коштів у КОРО на підставі фіскальних звітних чеків на загальну суму 11361,45 грн (далі - Акт; т.1, а.с.10-27).

Не погодившись з висновками, викладеними відповідачем в Акті позивачем подало заперечення на Акт від 01.08.2018 №45 (т.1, а.с.28-29).

За результатами розгляду заперечень, Головним управлінням винесено наказ «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки ПП» від 17.08.2018 №3001 за період діяльності з 01.01.2015 по 31.03.2018 з метою дослідження питань, що стали предметом заперечення за наслідками якої складено акт від 03.09.2018 №13538/14-01/201344464 (далі - Акт-1; т.1, а.с.30-40, 177).

Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог:

- підпункту 14.1.36, підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14, статей 22, 23, пункту 44.1 статті 44, пункту 185.1 статті 185, пункту 198.5 статті 198 ПК, в результаті чого занижено ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 259633 грн, в т.ч. за 2015 рік в сумі 65397 грн, за 2016 рік в сумі 9966 грн, за 2017 рік в сумі 72422 грн та за І кв. 2018 року в сумі 22148 грн.

13.09.2018 Головним управлінням на підставі Акта-1 прийнято ППР:

№, яким збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на суму 319073,25 грн, (податкове зобов`язання 254165грн, штрафні (фінансові) санкції 64908,25 грн);

- №, яким зменшено розмір від`ємного значення суми ПДВ на суму 5468 грн;

- №, яким застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення норм регулювання обігу готівки у розмірі 56807,25 грн (т.1 а.с.41-43).

Не погодившись із вище переліченими ППР позивач оскаржив такі в адміністративному порядку.

За наслідками розгляду такої скарги Державною фіскальною службою України (далі - ДФС) прийнято рішення від 14.12.2018 №40474/6/99-11-04-01-25 (далі - Рішення), яким зазначені ППР №№, НОМЕР_1 , НОМЕР_2 залишені без змін, а скарга у відповідній частині без задоволення (т.3 а.с.106-110).

Згідно статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 61.1 статті 61 ПК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) податковий контроль - це система заходів, що вживаються контролюючими органами та координуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Згідно із підпунктом 62.1.3 пункту 62.1 статті 62 ПК податковий контроль здійснюється шляхом перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.

Підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК визначено, що контролюючим органам надано право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Нормами пункту 75.1 статті 75 ПК передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.

За змістом пункту 102.1 статті 102 ПК контролюючий орган, крім випадків, визначених пунктом 102.2 цієї статті, має право провести перевірку та самостійно визначити суму грошових зобов`язань платника податків у випадках, визначених цим Кодексом, не пізніше закінчення 1095 дня (2555 дня у разі проведення перевірки контрольованої операції відповідно до статті 39 цього Кодексу), що настає за останнім днем граничного строку подання податкової декларації, звіту про використання доходів (прибутків) неприбуткової організації, визначеної пунктом 133.4 статті 133 цього Кодексу, та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, нарахованих контролюючим органом, а якщо така податкова декларація була надана пізніше, - за днем її фактичного подання. Якщо протягом зазначеного строку контролюючий орган не визначає суму грошових зобов`язань, платник податків вважається вільним від такого грошового зобов`язання (в тому числі від нарахованої пені), а спір стосовно такої декларації та/або податкового повідомлення не підлягає розгляду в адміністративному або судовому порядку.

У разі подання платником податку уточнюючого розрахунку до податкової декларації контролюючий орган має право визначити суму податкових зобов`язань за такою податковою декларацією протягом 1095 днів з дня подання уточнюючого розрахунку.

Згідно з пунктом 102.2 статті 102 ПК грошове зобов`язання може бути нараховане або провадження у справі про стягнення такого податку може бути розпочате без дотримання строку давності, визначеного в абзаці першому пункту 102.1 цієї статті, якщо:

податкову декларацію за період, протягом якого виникло податкове зобов`язання, не було подано;

посадову особу платника податків (фізичну особу - платника податків) засуджено за ухилення від сплати зазначеного грошового зобов`язання або у кримінальному провадженні винесено рішення про його закриття з нереабілітуючих підстав, яке набрало законної сили.

Статтею 114 ПК встановлено, що граничні строки застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) до платників податків відповідають строкам давності для нарахування податкових зобов`язань, визначеним статтею 102 цього Кодексу.

З матеріалів справи видно, предметом планової перевірки, серед іншого, була правильність визначення позивачем у податкових деклараціях поданих за період 2015 року суми грошового зобов`язання з ПДВ.

При цьому, ПП наголошувало, що відповідачем при прийнятті оскаржуваного ППР № протиправно охоплено період декларування з ПДВ з 01.01.2015 по 31.07.2015.

Даючи оцінку вказаним доводам позивача, суд першої інстанції лише частково прийняв такі до уваги та дійшов до висновку, що оскільки днем початку проведення перевірки було 20.06.2018, то перевірці підлягали податкові декларації з травня 2015 року, а періоди з січня по квітень 2015 року перебувають поза межами строку давності. Виходячи з цього, вказав, що Головним управлінням протиправно, в порушення приписів пункту 102.1 статті 102 ПК, проведено перевірку та донараховано ПП за період з 01.01.2015 по 30.04.2015 податкове грошове зобов`язання з ПДВ на загальну суму 17562,91 грн, з яких за основним платежем - 14050,33 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 3512,58 грн.

Рішення суду першої інстанції в цій частині фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення.

Водночас, зважаючи на те, що норма пункту 102.1 статті 102 ПК пов`язує відлік строку давності саме із останнім днем граничного строку подання податкової декларації та/або граничного строку сплати грошових зобов`язань, то суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи позивача стосовно протиправного донарахування контролюючим органом в складі ППР № грошового зобов`язання з ПДВ за період травня-липня 2015 року.

В ході перевірки відповідач мав право перевірити та самостійно визначити суму грошових зобов`язань ПП з ПДВ за період не пізніше 20.08.2015 (за останнім днем граничного строку подання податкової декларації за липень 2015 року). Крім того, приймаючи до уваги дату прийняття ППР № (13.09.2018), вказане винесене за межами 1095 дня граничного строку подання податкової декларації за липень 2015 року.

Вказані висновки апеляційного суду щодо застосування положень пункту 102.1 статті 102 ПК узгоджуються із позицією Верховного Суду викладеною у постановах від 10 травня 2018, 5 червня 2018 року у справах №№820/3544/17, 824/760/17-а відповідно.

Відтак, Головним управлінням протиправно, в порушення приписів пункту 102.1 статті 102 ПК донараховано позивачу за період з травня по липень 2015 року грошове зобов`язання з ПДВ на загальну суму 23855,20 грн, з яких за основним платежем - 19084,16 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 4771,04 грн.

Суд першої інстанції, наведених обставин не врахував та дійшов помилково висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Водночас статтею 1 Закону №996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно із частиною першою статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 9 Закону №996-XIV встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського обліку. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Аналіз цієї норми дає підстави вважати, що первинний документ згідно з цим визначенням містить дві обов`язкові ознаки: він має містити відомості про господарську операцію і підтверджувати її реальне (фактичне) здійснення.

Господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК).

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК.

З матеріалів справи видно, що одним із видів діяльності за КВЕД-2010 ПП є вантажний автомобільний транспорт (49.41) (т.1 а.с.161).

Перевіркою встановлено, що позивачем списувались ПММ, як на легкові так і на вантажні автомобілі.

У власності та користуванні позивача є наступні автомобілі:

- легковий автомобіль ЛАДА 21713, державний номер НОМЕР_3 , згідно наказу від 02.01.2014 №3 матеріально-відповідальна особа ОСОБА_1 ;

- легковий автомобіль ВАЗ 2111, державний номер НОМЕР_4 , згідно наказу від 02.01.2014 №3 матеріально-відповідальна особа ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

- легковий автомобіль Тойота, державний номер НОМЕР_5 (далі - Легковий автомобіль), згідно наказу від 02.01.2014 №3 матеріально-відповідальна особа ОСОБА_1 ;

- вантажний автомобіль МАЗ-500, державний номер НОМЕР_6 , причіп НОМЕР_7 , згідно наказу від 02.01.2014 №3 матеріально-відповідальна особа ОСОБА_3 ;

- вантажний автомобіль МАЗ-500, державний номер НОМЕР_8 , згідно наказу від 02.01.2014 №3 матеріально-відповідальна особа ОСОБА_3 ;

- вантажний автомобіль МАЗ-500, державний номер НОМЕР_9 , причіп НОМЕР_10 згідно наказу від 02.01.2014 №3 матеріально-відповідальна особа ОСОБА_3 .

При цьому, Головним управлінням заперечується факт належного підтвердження ПП витрат на писання ПММ по Легковому автомобілю.

Проте, суд апеляційної інстанції вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо належного підтвердження ПП використання Легкового автомобіля у господарській діяльності та у зв`язку з цим наявності підстав для списання пального.

Так, надання послуг по оренді Легкового автомобіля підтверджується: актами здачі-приймання робіт (надання послуг) по оренді автомобіля в кількості 38 штук (за період січень 2015 року - березень 2018 року), підписаними представником ПП та ОСОБА_4 , (наймодавцем згідно договору найму (оренди транспортного засобу) від 03.07.2008), вартість оренди згідно яких становить 50 грн за 1 місяць (т.1, а.с.46-84, т.2 а.с.1-3).

Списання ПММ на Легковий автомобіль підтверджується подорожніми листами службового легкового автомобіля. Зокрема, списання палива проводилось один раз в місяць із зазначенням у подорожньому листі кількості пального використаного протягом місяця (т.2 а.с.4-42).

У свою чергу, наказом від 04.07.2008 №7 визначено порядок використання вказаного автомобіля та обумовлено, що подорожній лист є підставою для списання витраченого пального (т.1 а.с.45).

Взаємовідносини між позивачем та ОСОБА_4 відображені на рахунку 685 «Розрахунки з іншими кредиторами», які були додані позивачем до заперечення на акт перевірки, що не заперечується відповідачем, а тому висновки перевіряючих про відсутність у позивача оборотів по рахунку 685 є безпідставними і суперечать положенням пункту 44.6 статті 44 ПК.

Таким чином, оскільки, вказаний Легковий автомобіль використовувався у господарській діяльності позивача, що підтверджується наданими контролюючому органу первинними документами (договорами, актами приймання-передачі транспортного засобу, актами здачі-приймання робіт, подорожніми листами службового легкового автомобіля), суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо протиправного донарахування Головним управлінням в складі ППР № грошового зобов`язання з ПДВ на суму зайво включених витрат на списання ПММ (бензин, газ) по Легковому автомобілю на загальну суму 29365,77 грн, з яких за основним платежем - 23492,61 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 5873,16 грн.

З огляду на це, апеляційна скарга відповідача у цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо списання ПММ на вантажні автомобілі, то позивач зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги доказів, що підтверджують факт використання власного автотранспорту (вантажних автомобілів) у господарських цілях, зокрема надані 95 ТТН на транспортування дизельного палива на склад ПП. Вказує, що надані первинні документи містять відомості про господарські операції і підтверджують їх реальне здійснення (т.1 а.с.85-137).

Між тим, в обґрунтування висновків щодо протиправного відображення у податковій звітності ПП показників ПДВ контролюючий орган посилається на те, що підприємством не підтверджено витрати по використанню (списанню) палива, а саме: до перевірки не надано документів, які підтверджували перевезення ПММ від постачальника (ПП) до покупця. Під час перевірки не надано: актів на внутрішнє переміщення пального; складських документів, які підтверджують передачу ПММ з складу водіям; наказів про порядок обліку та списання ПММ на підприємств; наказу про норми витрат паливо-мастильних матеріалів для автомобілів, не надано наказів на відрядження (куди з якою метою їздив працівник), авансових звітів тощо.

У Акті-1 зазначено, що робота транспорту фіксується водієм у подорожніх листах (перелік яких наведено у додатку 17 до Акта) та реєстрах поїздок автомобілем за місяць (т.1. а.с.217-251).

Крім того, на підтвердження використання ПММ у господарських цілях, ПП надано суду першої інстанції ряд договорів з фізичними та юридичними особами на поставку ПММ, постачальником (продавцем) яких є позивач (т.2. а.с.99-148).

Проте, під час перевірки Головним управлінням встановлено, що в основній кількості до подорожніх листів та реєстрів (які за своїм змістом мають фіксувати факт використання транспорту в межах господарської діяльності суб`єкта господарювання на підприємстві) відсутні накази про відрядження водія та інформація про мету таких поїздок, тобто встановлено відсутність інформації про зміст та обсяг господарської операції підприємства.

Також вказано, що жодних актів виконаних робіт на транспортування ПММ, видаткових накладних, ТТН (за договорами на реалізацію ПММ) та інших документів, які б підтверджували здійснення господарської операції по перевезенню від постачальника (ПП) до покупця ПММ як до перевірки, так і на вимогу суду позивачем не надано.

Поряд з цим, за результатами проведеного аналізу, контролюючим органом встановлено невідповідність щодо місцезнаходження покупців ПММ та маршрутів, які зазначені у подорожніх листах. Вищевикладене свідчить про використання пального не у господарських цілях.

Наведені вище обставини повністю підтвердилися під час апеляційного розгляду справи поясненнями сторін, а також показами свідка.

Посилання апелянта на 95 ТТН, як на підтвердження реальності здійснення господарської операції щодо транспортування палива на свій склад, у розглядуваному випадку не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки під час перевірки контролюючим органом не розглядались відносини позивача щодо поставки ПММ відповідно до вказаних ТТН, ним досліджувалось питання правомірності відображення витрат по використанню (списанню) палива, яке постачалось позивачем до інших контрагентів відповідно до договорів поставки, що містяться у матеріалах справи (т.2 а.с.99-148) та подорожніх листів наведених у додатку 17 до Акта.

Враховуючи, що позивач не надав первинних документів, якими підтверджуються господарські операції (договори на транспортування ПММ, видаткові накладні, ТТН), то суд погоджується з висновками відповідача, викладеними в актах перевірки, що позивачем не підтверджено витрати по використанню (списанню) ПММ на вантажні автомобілі згідно наданих подорожніх листів.

Відповідно до пункту 44.6 статті 44 ПК у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з правомірністю винесення ППР № у розглядуваній вище частині та ППР №.

На підставі наведеного, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідні права сторін щодо розгляду і вирішення цієї справи, в найповнішій спосіб були реалізовані в межах можливості апеляційного розгляду, виходячи із засад змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Щодо твердження ПП про порушення відповідачем строків винесення ППР №, яким до нього застосовано штрафні санкції за порушення норм регулювання обігу готівки у розмірі 56807,25 грн, то необхідно зазначити наступне.

Проаналізувавши вказані доводи та матеріали справи, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо правомірності прийняття ППР №, оскільки відсутність опису порушення в резолютивній частині Акту-1 за наслідками якого винесено ППР № не звільняє платника податків від відповідальності за невиконання його податкового обов`язку та не повинно сприйматися, як безумовне свідчення протиправності ППР. Крім того, Акт-1 був складений саме за результатами розгляду заперечень на Акт, згадка про який є в описовій частині Акта-1 із описом порушення за наслідками виявлення якого винесено ППР №.

При цьому, окремі недоліки, допущені податковим органом при оформленні податкового повідомлення-рішення, не впливають на факт доведеності складу податкового правопорушення покладеного в основу спірного податкового повідомлення-рішення. Якщо спірне рішення прийняте контролюючим органом в межах своєї компетенції та з його змісту видається можливим чітко встановити його зміст (зокрема порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції та розмір останніх), таке рішення може бути визнане судом правомірним навіть у разі, коли окремі елементи спірного рішення є недотриманими).

Вказана позиція наведена Верховним Судом у постанові від 6 серпня 2018 року №802/1198/16-а.

Більше того, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач не заперечує та не спростовує самого факту порушення пунктів 2.2, 2.6 розділу 2 Положення №637, яке виразилось у несвоєчасному оприбуткуванні готівкових коштів в КОРО на підставі фіскальних звітних чеків на загальну суму 11361,45 грн.

Щодо розподілу судових витрат, то суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції з врахуванням положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) та Закону України «Про судовий збір» невірно визначено суму судового збору за подання позову в частині задоволених позовних вимог, яка повинна була бути стягнута за рахунок бюджетних асигнувань відповідача, а тому у відповідності до частини шостої статті 139 КАС, апеляційний суд вважає за можливе скасувати рішення суду в цій частині та з урахуванням задоволених позовних вимог за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінити розподіл судових витрат шляхом стягнення в користь позивача з бюджетних асигнувань Головного управління 1921 грн судового збору, в межах задоволених судом першої та апеляційної інстанції позовних вимог, та 2881,50 грн за подання апеляційної скарги.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм пункту 102.1 статті 102 ПК (неправильне тлумачення) та порушення норм процесуального права, що призвело до безпідставного визначення позивачу в складі ППР № грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 23855,20 грн (з них податкове зобов`язання - 19084,16 грн, штрафні (фінансові) санкції - 4771,04 грн) та розподілу судових витрат, а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

В іншій частині щодо правомірності нарахування позивачу контролюючим органом грошових зобов`язань за ППР №№, НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , зважаючи на описані вище обставини, рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 308, 310, 315-316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Головного управління ДФС у Волинській областіта Приватного підприємства «Спека» задовольнити частково.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2019 року щодо відмови у задоволенні позову про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13 вересня 2018 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додатну вартість у розмірі 23855,20 гривень (з них податкове зобов`язання - 19084,16 гривень, штрафні (фінансові) санкції - 4771,04 гривень)та розподілу судових витрат, скасувати та прийняти постанову, якою позов в цій частині задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13 вересня 2018 року № в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додатну вартість у розмірі 23855,20 гривень (з них податкове зобов`язання - 19084,16 гривень, штрафні (фінансові) санкції - 4771,04 гривень).

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Волинській області () в користь Приватного підприємства «Спека» () 4802 (чотири тисячі вісімсот дві) гривні 50 (п`ятдесят) копійок судових витрати у вигляді судового збору за подання позову та апеляційної скарги.

В решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 8 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. Я. Качмар
судді А. Р. Курилець
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 22 липня 2019 року.