Справа № 300/1278/19
Суддя: Тимощук О.Л.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" липня 2019 р. справа № 300/1278/19

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі судді Тимощука О.Л., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області

про визнання протиправною бездіяльність щодо не призначення, не нарахування та не виплати пенсії за віком та повторну відмову в призначенні пенсії за заявою позивача, зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком з 04.09.2018, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Благодир Сергій Миколайович (надалі, також - представник позивача) в інтересах ОСОБА_1 (надалі, також - позивач, ОСОБА_1 ), 18.06.2019, звернувся в суд з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання протиправною бездіяльність щодо не призначення, не нарахування та не виплати пенсії за віком та повторну відмову в призначенні пенсії за заявою позивача, зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком з 04.09.2018.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу вдруге (після рішення суду) протиправно відмовлено у призначенні пенсії з формальних підстав, а саме: заява ОСОБА_1 про призначення пенсії від 04.09.2018 подана в порядку звернення громадян; при повторному розгляді документів встановлено, що до заяви не додано оригінал документа, що підтверджує особу, відсутня довіреність для подання та оформлення документів для призначення пенсії довіреною особою. Враховуючи повторюваність у протиправній бездіяльності щодо призначення пенсії позивача та те, що позивач досягнув пенсійного віку та має достатній трудовий стаж, просить суд зобов`язати відповідача призначити і виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком з 04.09.2018.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 24.06.2019 відкрито провадження в даній адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) відповідно до правил, встановлених статтею 263 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі, також - КАС України) (а.с.1-3).

Пунктом 2 резолютивної частини вказаної ухвали замінено відповідача - Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську (адреса: 76018, Івано-Франківська обл., місто Івано-Франківськ, вулиця Незалежності, будинок 44, ) на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, ) (надалі, також - відповідач).

Пунктом 5 резолютивної частини зазначеної ухвали суду витребувано у Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області оригінал та належним чином засвідчені копії: - пенсійної справи позивача; - заяви позивача про призначення пенсії з додатками; - трудової книжки позивача; - рішення про відмову в призначенні пенсії позивачу за віком при повторному розгляді заяви від 03.04.2019. Роз`яснено, що оригінали усіх документів будуть повернені відповідачу після прийняття остаточного рішення в даній справі.

На адресу суду 03.07.2019 надійшов відзив на адміністративний позов (а.с.70-73), в якому відповідач із позовними вимогами та викладеними аргументами не погодився і вважає позов безпідставним. Обґрунтовуючи заперечення проти позовних вимог відповідач вказав, що у відповідності до пенсійного законодавства, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Одним із необхідних документів для призначення пенсії є інформація про місце проживання на території України, що випливає із приписів порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також, відповідач вказав, що оскільки Україна не привела у відповідність свої нормативні документи, питання призначення пенсії громадянам України, які постійно проживають у державі Ізраїль, буде вирішуватись у разі прийняття Верховною Радою відповідного Закону і за встановленим Угодою порядком. Окрім цього, позивачем заяву про призначення пенсії подано в порядку звернення громадян і при повторному зверненні не додано оригіналу документа, що підтверджує особу позивача та не подано довіреності для подання та оформлення документів для призначення пенсії довіреною особою. З огляду на вказане просив в задоволенні позову відмовити.

Також відповідачем надано для вивчення оригінал справи (звернення) позивача, в якій знаходиться заява про призначення пенсії з додатками та рішення про відмову у призначенні пенсії, а також оригінал трудової книжки. Копії вказаних документів долучено до матеріалів справи (а.с.46-69).

Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши наявні заяви по суті та долучені до них письмові докази в їх сукупності, судом встановлено таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 04.09.2018 звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії (а.с.63-64). Прийняття і реєстрація вказаної заяви підтверджується відтиском штампу управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську із вхідним номером 362/С-15 від 04.09.2018. Із заявою також надано: 1) заяву про призначення пенсії (додаток №4 до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій (а.с.65); 2) копію паспорта ОСОБА_1 № НОМЕР_1 (а.с.67); 3) копію ідентифікаційного номера позивача (а.с.69); 4) оригінал трудової книжки ОСОБА_1 (копії заповнених сторінок трудової книжки долучено до матеріалів справи а.с.47-57); 5) договір про надання правової допомоги з адвокатом Благодир С.М.; 6) ордер адвоката Благодира С.М.; 6) засвідчену адвокатом Благодиром С. М. копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську надано відповідь №362/С-15 від 18.09.2018 на заяву позивача, в якій зазначено, що пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. Громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Питання призначення пенсії громадянам України, які постійно проживають у Державі Ізраїль може вирішуватись у разі прийняття закону про ратифікацію Угоди між Україною та Державою Ізраїль про соціальне забезпечення. Оскільки позивач не надав жодних документів, згідно яких було б зазначено, що ОСОБА_1 проживає в Україні, а саме в м. Івано-Франківську, а також у зв`язку з тим, що немає договору (угоди) з Державою Ізраїль, відсутні підстави для призначення пенсії за віком (а.с.61-62).

Суд наголошує, що зі змісту вищенаведеної відповіді вбачаються зовсім інші підстави відмови позивачу у призначенні пенсії, а відтак, можна стверджувати, що відповідачем не підтверджено жодними належними доказами, що позивач особисто не подав документи та, що заява про призначення пенсії подана не у відповідній формі.

Не погоджуючись із вказаною відмовою, позивач звернувся до Івано-Франківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання бездіяльності щодо не призначення, не нарахування і не виплати пенсії за віком, а також дії щодо відмови у призначенні пенсії протиправними, та зобов`язання призначити і виплачувати пенсію за віком з 04.09.2018 року.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року в адміністративній справі №0940/1852/18 позовну заяву ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання до вчинення дій, задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо не призначення, не нарахування і не виплати ОСОБА_1 пенсії за віком. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2018 про призначення пенсії із врахуванням встановлених обставин та викладених судом правових висновків у цій справі. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.18-24).

Вищевказане рішення суду набрало законної сили 25.02.2019, що підтверджується довідкою від 20.03.2019 (на звороті а.с.24).

Рішенням також встановлено, що ОСОБА_1 працював на території УРСР та території України з 1973 року, що підтверджується записами трудової книжки та архівної довідки від 06.09.2018 року. Позивач знятий з реєстраційного обліку Івано-Франківського міського відділу УМВС в Івано-Франківській області у 2002 році. Постійно проживає на території Ізраїлю, 07.03.2003 року прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, про що містяться відповідні відмітки в закордонному паспорті позивача. Законодавець визначив необхідні умови для виникнення у особи права на пенсію за національним законодавством, а саме: особа повинна бути громадянином України, який застрахований згідно із цим Законом, досягти встановленого цим Законом пенсійного віку, мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Суд виходить з того, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовним або іншими ознаками. А тому, позивач, проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.09.2018 у справі №766/1519/17. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач протиправно відмовив позивачу у призначенні пенсії з підстав відсутності документів про проживання позивача в Україні, зокрема в м. Івано-Франківську, та у зв`язку з відсутністю договору (угоди) з державою Ізраїль, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Для виникнення права на отримання пенсії визначено такі умови: особа повинна бути громадянином України, який застрахований згідно із цим Законом, досягти встановленого цим Законом пенсійного віку, а також мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Судом не може бути надана правова оцінка дотримання умов щодо виникнення права на пенсію за віком, в їх сукупності, оскільки підставою для відмови позивачу у призначенні пенсії стали тільки відсутність документів, у яких було б зазначено що позивач проживає в Україні, а саме в м. Івано-Франківську, та у зв`язку з тим, що немає договору (угоди) з державою Ізраїль. Інших підстав відмови не було, а тому і відсутні у суду підстави для перевірки дотримання відповідачем інших умов щодо виникнення у позивача права на пенсію, зокрема, наявності чи відсутності необхідного страхового стажу для призначення пенсії.

Адвокат позивача 26.02.2019 звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську із заявою про виконання вищевказаного рішення суду і долучення оригіналу трудової книжки ОСОБА_1 і оригіналу довідки Державного архіву Івано-Франківської області від 06.09.2019 №С-93/06-07 про щомісячну заробітну плату ОСОБА_1 (а.с.25). Суд зазначає, що довідки Державного архіву Івано-Франківської області від 06.09.2019 №С-93/06-07 про щомісячну заробітну плату ОСОБА_1 в матеріалах управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо розгляду заяви ОСОБА_1 №362/С-15 від 04.09.2018 не виявлено (а.с.46-69).

Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську листом №89,90/Б-15 від 12.03.2019 повідомило адвоката позивача, що після пред`явлення виконавчого листа до УПФУ в м. Івано-Франківську, рішення суду щодо повторного розгляду заяви, зокрема ОСОБА_1 від 04.09.2018 буде виконано в добровільному порядку (а.с.26).

На підставі вищевказаної відповіді, адвокатом позивача звернуто до виконання виконавчий лист №0940/1852/18, виданий 20.03.2019 шляхом подання його до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, на підставі чого відкрито виконавче провадження, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження №58801163 від 08.04.2019 (а.с.30).

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську листом №3824/06 від 31.05.2019 повідомлено державного виконавця про виконання судового рішення та прийняття рішення №991 від 03.04.2019 про відмову в призначенні пенсії (а.с.32).

Так, рішенням управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську №991 від 03.04.2019 відмовлено у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком при повторному розгляді заяви для призначення пенсії. Підставою відмови є те, що заява ОСОБА_1 про призначення пенсії від 04.09.2018 подана в порядку звернення громадян, а тому в журналі форми 10 (електронна форма реєстрації заяв для призначення/перерахунку пенсій) не зареєстрована та оригінали документів не відскановано. Крім того, при повторному розгляді документів (на виконання рішення суду) встановлено, що до заяви не додано оригінал документа, що підтверджує особу, а також відсутня довіреність для подання та оформлення документів для призначення пенсії довіреною особою (а.с.33).

Не погоджуючись із повторною бездіяльністю відповідача щодо призначення пенсії позивачу, останній звернувся до суду за захистом своїх прав.

Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд враховує таке.

У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин, суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.

Згідно із частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з частиною 1 статті 105 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», застраховані особи та члени їхніх сімей мають право на оскарження дій (бездіяльності) страхувальників, виконавчих органів Пенсійного фонду та їх посадових осіб відповідно до законодавства про звернення громадян, а також у судовому порядку.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до приписів статті 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно з статтею 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Суд зазначає, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року в адміністративній справі №0940/1852/18 зобов`язано управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 04.09.2018 про призначення пенсії із врахуванням встановлених обставин та викладених судом правових висновків у цій справі (а.с.23). Судовим рішенням, яке набрало законної сили чітко встановлено умови, які необхідно встановити органу пенсійного фонду для прийняття рішення про призначення чи не призначення пенсії позивачу, а саме: особа повинна бути громадянином України, який застрахований згідно із цим Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», досягти встановленого цим Законом пенсійного віку, а також мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

Натомість відповідачем повторно відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 з формальних підстав, які взагалі не можуть покладатися на позивача. Питання організації прийому документів при формуванні пенсійної справи покладається на відповідача. Окрім цього, неналежне подання документів про призначення пенсії не було предметом відмови у призначенні пенсії від 18.09.2018 (а.с.61-62), а тому, на переконання суду, повторна відмова у призначенні пенсії №991 від 03.04.2019 є протиправною. Суд зазначає, що відповідач при первинній відмові у призначенні пенсії повинен встановити усі існуючі підстави і вказати їх, в іншому разі орган Пенсійного фонду України, зловживаючи своїми можливостями, може відмовляти у призначенні пенсії з формальних підстав невизначену кількість разів, чим порушувати право особи на соціальне забезпечення.

Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті (визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії), суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Враховуючи те, що відповідачем повторно відмовлено у призначенні пенсії позивачу з формальних підстав та таких, які не обумовлювалися рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року, на переконання суду, необхідно дослідити усі умови, за яких позивачу може бути призначена пенсія за віком.

Тому з`ясуванню підлягають такі умови щодо позивача, а саме він:

1) повинен бути громадянин України;

2) має мути застрахований згідно із цим Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;

3) досягти встановленого Законом пенсійного віку;

4) мати необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.

У відповідності до копії сторінки паспорта ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , його громадянство - Україна, тому позивач підпадає під першу умову.

Щодо страхування позивача, суд зазначає, що відповідно до абзацу 5 статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» 09.07.2003 № 1058-IV (надалі, також - Закон №1058), застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до цього Закону підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачуються чи сплачувалися у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та до накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.

Згідно із абзацом 39 статті 1 Закону №1058, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 та 7 абзацу 1 статті 11 Закону №1058, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають: громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, у громадських об`єднаннях, у фізичних осіб - підприємців, осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, та в інших фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи (надають послуги) на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру; особи, які проходять строкову військову службу у Збройних Силах України, інших утворених відповідно до закону військових формуваннях, Службі безпеки України та службу в органах і підрозділах цивільного захисту.

Згідно з пунктом «а» статті 3 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII, право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом особи, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, кооперативах (у тому числі за угодами цивільно-правового характеру), незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, або є членами колгоспів та інших кооперативів, - за умови сплати підприємствами та організаціями страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Суд зазначає, що позивач з 01.08.1973 по 26.06.2002 року працював на підприємствах: Прикарпатський меблевий комбінат ім. 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції; комбінат «Прикарпатліс»; Обласний учбово-курсовий комбінат «Сільгосптехніка; Завод автоматичних ліній «Автолитмаш»; Івано-Франківське виробниче об`єднання «Карпатпресмаш»; Відкрите акціонерне товариство «Автоливмаш». Також, позивач проходив військову службу в рядах Радянської Армії. Доказів, які б давали підстави вважати, що вказаними підприємствами не здійснювалися сплати страхових внесків відповідачем не надано, а тому позивач є застрахованою особою в розумінні Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та підпадає під другу умову.

Відповідно до приписів частини 1 статті 26 Закону №1058, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

Аналогічна норма міститься в частині 1 статті 12 Законі України «Про пенсійне забезпечення», а саме право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

При зверненні ОСОБА_1 до відповідача із заявою про призначення пенсії - 04.09.2018, позивачу ( ІНФОРМАЦІЯ_1) виповнилося 62 роки, а тому від досягнув пенсійного віку, передбаченого законодавством, тому позивач підпадає під третю умову.

Щодо наявного трудового стажу, виходячи із записів трудової книжки (а.с.47-57), позивач працював:

з 01.08.1973 по 23.10.1973 - столяр 4-го розряду на прикарпатському меблевому комбінаті ім. 50-річчя Великої Жовтневої соціалістичної революції;

з 04.05.1974 по 09.05.1976 - служба в рядах Радянської армії;

з 18.08.1976 по 18.01.1977 - водій легкового автомобіля в Обласному учбово-курсовому комбінаті «Сільгосптехніка;

з 26.01.1977 по 03.03.1986 - токар першого, другого, третього, четвертого розрядів та токар-карусельник на Заводі автоматичних ліній «Автолитмаш»;

з 03.03.1986 по 01.04.1996 - токар четвертого, п`ятого розрядів та машиніст крану 3-го розряду у Івано-Франківському виробничому об`єднанні «Карпатпресмаш»;

з 01.04.1996 по 26.06.2002 - токар п`ятого розряду у Відкритому акціонерному товаристві «Автоливмаш».

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Підраховуючи сукупний трудовий стаж ОСОБА_1 , суд зазначає, що він перевищує необхідних для призначення позивачу пенсії 25 років, а тому позивач підпадає під четверту умову.

Таким чином, судом досліджено усі умови, визначені рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2018 року в адміністративній справі №0940/1852/18 та встановлено, що позивач підпадає під усі визначені рішенням суду умови, а тому, відповідача необхідно зобов`язати призначити пенсію ОСОБА_1 за віком.

Враховуючи, що відповідачем повторно відмовлено у призначенні пенсії ОСОБА_1 з формальних підстав, на переконання суду позовні вимоги відповідача підлягають до задоволення в повному обсязі.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства ("STRETCH v. THE UNITED KINGDOM " № 44277/98).

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського суду з прав людини "Фон Мальтцан та інші проти Німеччини"). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність ("MALTZAN (FREIHERR VON) AND OTHERS v. GERMANY " № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

Як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі, також - Європейський Суд) у рішенні по справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський Суд дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії, відповідно до пункту 51 цього рішення.

У пункті 54 вказаного рішення Європейський Суд зазначив, що наведених вище міркувань Суду достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі, також - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Додатково слід вказати на висновки Європейського Суду, викладені у рішенні "Суханов та Ільченко проти України" від 26.06.2014. Суд вказав, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином встановленої соціальної допомоги може становити втручання у право власності, аналогічна позиція в справі «Хонякіна проти Грузії» (Khoniakina v. Georgia), № 17767/08, п. 72, від 19 червня 2012 року).

Суд зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece) [ВП], заява № 25701/94, пп. 79 та 82, ЄСПЛ 2000-XII).

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги, викладені в позовній заяві є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною 1 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до приписів статті 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, адвокатом Благодиром Сергієм Миколайовичем (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №316 від 20.08.1999 (а.с.38), ордер серії ІФ №064938 від 18.06.2019 (а.с.37)) надано:

- квитанцію №0000506 серії ВГ від 25.02.2019, яким засвідчено прийняття від позивача 4000 грн. (а.с.39);

- акт розрахунку суми розміру витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 від 18.06.2019 (а.с.40), яким встановлено оплату за: - підготовку і реєстрацію листа в УПФ про направлення документів та щодо виконання рішення суду з додатками - 500 грн; підготовку і направлення заяви про відкриття виконавчого провадження з додатками - 500 грн; - підготовка, оформлення та подання до суду позову ОСОБА_1 , виготовлення копій документів - 3000 грн.

Враховуючи, що вказана категорія спорів є спорами незначної складності та те, що витрати на правничу допомогу позивача, пов`язані із безпосереднім зверненням до суду становлять 3000 грн, дана сума підлягає відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Решту витрат в загальному розмірі 1000 грн, вказані в акті розрахунку від 18.06.2019 (а.с.40) не пов`язані з розглядом даної адміністративної справи, а відтак розподілу не підлягають.

Окрім цього, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача понесені ним судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768,40 грн, що підтверджується квитанцією про сплату №7419 від 17.06.2019 (а.с.4).

На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 241-246, 255, 295, 297, підпункту 15.5 пункту 15 частини 1 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088) щодо не призначення, не нарахування і не виплати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер - НОМЕР_2 ) пенсії за віком, а також дії щодо повторної відмови в призначенні пенсії за заявою позивача від 04.09.2018.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088) призначити і виплачувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер - НОМЕР_2 ) пенсію за віком з 04.09.2018.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (ідентифікаційний код - 20551088) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) гривень 40 копійок та на правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі ) гривень.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер - НОМЕР_2 ;

відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, адреса: вул. Січових Стрільців, буд. 15, м. Івано-Франківськ, 76018, код ЄДРПОУ - 20551088.

Суддя /підпис/ Тимощук О.Л.