Справа № 636/603/19
Суддя: Карімов І. В.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 636/603/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

Головуючого судді - Карімов І.В.,

за участю секретаря судового засідання - Селеверстової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Чугуєві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Чугуївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення та рішення про примусове повернення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Чугуївського міського суду Харківської області із позовною заявою до Чугуївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування постанови начальника Чугуївського РВ ГУДМС в Харківській області ПН МХК 121076 від 30.06.2018 про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу та скасування рішення начальника Чугуївського РВ ГУДМС в Харківській області від 06.08.2018 про примусове повернення з України ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що 30.06.2018 начальник Чугуївського РВ ГУДМВС в Харківській області Кондрашин В.І. склав відносно позивача постанову ПН МХК 121076 про накладення адміністративного стягнення за порушення вимог ст. 203 КУпАП, а саме порушення правил перебування на території України. Вищевказана постанова про накладення адміністративного стягнення є такою, що підлягає скасуванню, оскільки працівником Чугуївського РВ ГУ ДМС в Харківській області не наведено жодних доказів того, що ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ст. 203 КУпАП. Крім того, в постанові не зазначено доказів, які підтверджують вчинення правопорушення, що свідчить про незаконність винесення даної постанови та притягнення позивача до адміністративної відповідальності. До матеріалів справи не додано жодних доказів вчинення адміністративного правопорушення, тому розгляд справи та притягнення позивача до адміністративної відповідальності були, на думку позивача, упередженими та незаконними. Під час розгляду справи не було враховано, що в період часу з січня 2018 року до вересня 2018 року позивач була вагітна та ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину.

Від ОСОБА_1 до суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання з`явився та проти позову заперечував, але відзив на позовну заяву у встановлений судом строк від нього не надходило, тому, на підставі ст. 205 КАС України, суд розглядає справу.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги, докази, якими вони підтверджуються, суд приходить до наступного:

Судом встановлено, що за порушення правил перебування іноземних громадян на території України громадянка Республіки Вірменія ОСОБА_1 притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.203 КУпАП (адміністративний протокол МХК 121076 від 30.06.2018), штраф у сумі 1700 грн, сплачено 03.07.2018. 06.08.2018 прийнято рішення про примусове повернення з України громадянки Республіки Вірменія ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до якого ОСОБА_1 зобов`язано покинути територію України.

Згідно зі ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом (ч. 1 ст. 7 КУпАП).

Частина 1 ст. 9 КУпАП, визначає поняття адміністративного правопорушення, яким визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Як стверджує позивач в своєму позові, в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП. Будь-яких доказів, які б підтверджували факт вчинення адміністративного правопорушення позивачем з боку відповідача надано не було.

Статтею 280 КУпАП, передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто, з урахуванням наведених обставин, суд вважає, що доводи позивача не були спростовані, будь-яких доказів відповідачем не надано, про факт вчинення адміністративного правопорушення свідчить лише постанова, яка фактично не містить в собі опису вчиненого правопорушення, а лише констатує факт порушення.

Відповідно до положень ст.ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Рішення про примусове повернення за межі України оголошується іноземцю у присутності перекладача та законного представника (на вимогу затриманого) під підпис та обліковується посадовою особою територіального органу, територіального підрозділу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у Журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства (додаток 6) (п.2.5 Інструкції).

У разі відсутності акредитованого в Україні дипломатичного представництва або консульської установи країни походження іноземця запити до компетентних органів відповідної країни щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно.

У разі відсутності відповіді від компетентних органів країни походження іноземця запити щодо його ідентифікації надсилаються через Департамент консульської служби МЗС України повторно (п. 2.7. Інструкції №353/271/150).

Проте, всупереч зазначеним нормам, ОСОБА_2 не було надано послуги перекладача з метою ознайомлення із рішенням про примусове повернення. Також, їй не надано оригіналу другого примірника рішення. При винесенні рішення її не ідентифіковано згідно чинного законодавства України, також не надано права добровільно виконати вимоги оскаржуваного рішення, через неймовірно короткий строк його виконання.

Абзацом 1 статті 26 розділу III Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що «іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції...»

Згідно до частини 3 статті 3 розділу 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно- правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до частини 1 стаття 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Порядок примусового повернення іноземців з території України визначено ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Інструкцією про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 № 353/271/150.

Крім того, відповідно до ст. 13 30, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Підставами для заборони в`їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, зокрема, є

- в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

- якщо при клопотанні про в`їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

- якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

- якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

- якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов`язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в`їзду в Україну;

- якщо така особа намагається здійснити в`їзд через контрольні пункти в`їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в`їзду - виїзду.

2. За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в`їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

3. Рішення про заборону в`їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Як встановлено в судовому засіданні, жодна з вищезазначених підстав для заборони в`їзду представником відповідача не зазначена в рішенні про примусове повернення та не доведена в судовому засіданні.

Також, суд бере до уваги те, що у позивача на території України проживає її чоловік, який є громадянином України, а також позивач народила дитину.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в`їзду в Україну, суд приходить до висновку, що постанова про примусове повернення позивача з України порушує принцип пропорційності, встановлений ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, та прийняття якої має негативний вплив на дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у зв`язку з чим вона підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2-15, 17-18, 33-35, 41-42, 47-51, 56-59, 69-71, 79, 86, 87, 94, 99, 104-107, 110-112, 121, 122-143, 151-154, 158, 162, 163, 167, 185-186, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чугуївського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про скасування постанови про адміністративне правопорушення та рішення про примусове повернення - задовольнити.

Скасувати постанову начальника Чугуївського РВ ГУДМС в Харківській області ПН МХК 121076 від 30.06.2018 про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 203 КУпАП.

Провадження по справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_2 за ч.1 ст.203 КУпАП - закрити.

Скасувати рішення начальника Чугуївського РВ ГУДМС в Харківській області від 06.08.2018 про примусове повернення з України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя: