Справа № 522/15235/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 522/15235/18

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л. В.

Час і місце ухвалення: 11:14 год., м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Лук`янчук О.В.

суддів Бітова А.І.

Ступакової І. Г.

при секретарі Черкасовій Є. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 19 квітня 2019 року по справі за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до т.в.о. начальника Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Калашнікової Т.В., ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження,-

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до т.в.о. начальника Приморського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Калашнікової Т.В., ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що. в його країні походження триває військовий конфлікт, тому він не може повернутися до країни походження через небезпеку для свого життя та здоров`я. Інформація по країні походження позивача підтверджує численні порушення прав людини на території Сирійської Арабської Республіки. Між тим дані обставини не були враховані відповідачем. На думку позивача, оскаржуване рішення прийнято із порушенням ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (громадянин Сирійської Арабської Республіки) до т.в.о. начальника Приморського РВ у м.Одесі ГУ ДМС України в Одеській області Калашнікової Т.В., ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення в країну походження відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу з підстав необґрунтованості та зазначив, що рішення є таким, що суперечить приписами чинного законодавства, прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження всіх обставин по справі, у зв`язку з чим, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що в ході судового розгляду справи судом першої інстанції не досліджено інформацію по країні походження апелянта. При цьому апелянтом також зазначено, що судом першої інстанції не проведено перевірку обставин, які відповідно до ст.31 ЗУ « Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» унеможливлюють примусове повернення позивача до Сирії.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирійської Арабської Республіки.

16.08.2018 року співробітниками ГУДМС України в Одеській області у м. Одесі на ринку « 7 кілометр» було виявлено позивача та під час перевірки встановлено, що позивач порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживав без документів на право проживання в Україні, постійного місця проживання та законного джерела існування не має. З відповідною заявою, а також з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні позивач до ГУ ДМС України в Одеській області не звертався, відповідного бажання під час опитування не виявив, жертвою торгівлі людьми себе не вважає.

16.08.2018 за порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення ПР МОД № 003583 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 16.08.2018 ПН МОД № 003583 був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 1700 грн.. Накладене адміністративне стягнення на позивача було виконано ним шляхом сплати штрафу.

У подальшому, 16.08.2018 року, на підставі статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Приморським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області було прийняте рішення №104 про примусове повернення в країну походження громадянина Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 25.08.2018 року.

Вказане рішення міграційної служби позивач отримав 16.08.2018 року, про що свідчить відповідна розписка, наявна у матеріалах справи.

Вважаючи вищезазначене рішення Приморського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області №104 від 16.08.2018 року про примусове повернення позивача в країну походження незаконним та протиправним позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», правові підстави щодо скасування рішення Приморського РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області № 104 від 16.08.2018 року про примусове повернення позивача в країну походження Сирійської Арабської Республіки - відсутні.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI ( далі - Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 25 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі прийняття рішення про добровільне повернення іноземцю та особі без громадянства, зазначеним у частинах першій і другій цієї статті, видається довідка про особу, яка добровільно повертається. Зазначена довідка є підставою для тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України на строк до завершення процедури добровільного повернення. У разі завершення процедури добровільного повернення така довідка вилучається або визнається недійсною.

За приписами частини першої статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст. 26 Закону №3773-VI).

Статтею 31 Закону № 3773-VI наведений вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Аналіз наведених норм показав, що підставою для прийняття рішення про примусове повернення позивача є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно із п. 14 ст. 1 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011року № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Таким чином, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Апеляційний суд зазначає, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Як вбачається із матеріалів справи, виїзд позивача з країни походження не пов`язаний з переслідуванням його за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоювання зазнати серйозної шкоди.

Згідно пояснень позивача та матеріалів справи встановлено, що позивач прибув на території України через аеропорт КПП Одеси за паспортом громадянина Сирійської Арабської Республіки для виїзду за кордон. До цього позивач увесь час проживав у своїй країні походження та участі у збройних конфліктах не приймав.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не врахована інформація по країні походження, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки при наданні пояснень працівникам міграційної служби, позивач не зазначав про неможливість повернення до країни походження через ситуацію в країні його громадської належності, водночас повідомив про відсутність загрози його життю, здоров`ю, безпеці, свободі у разі повернення до країни громадянської належності. Також вказував, що до нього не можуть бути застосовані смертна кара, виконання вироку про смертну кару, тортури, нелюдське поводження або приниження гідності чи незаконне покарання у разі повернення до країни громадянського походження. Позивача не переслідували за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства),політичних переконань, належності до певної соціальної групи, що зокрема досліджувалося судом першої інстанції ат про що зазначено в оскаржуваному рішенні суду.

Крім того, позивач повідомив, що на території Сирійської Арабської Республіки залишились проживати його рідні, жодних пригнічень, обмежень або дискримінації у реалізації прав і свобод, а також при користуванні загальними комунікаціями під час проживання на території Сирії ніхто з його рідних не зазначив, проте вони згодом також виїхали до Туреччини, що зокрема було досліджено міграційною службою при прийнятті оскаржуваного рішення.

Отже, колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації. Не знаходять свого підтвердження і доводи позивача про його віднесення до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в Сирії.

При цьому, колегія суддів враховує, що позивачем визнано свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме порушення встановлених правил перебування в Україні, що підтверджується сплатою в добровільному порядку та в повному обсязі штрафу визначеного постановою про накладення адміністративного стягнення ПН МОД №003583 від 16.08.2018 року, яку позивачем не оскаржено.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС в Одеські області про примусове повернення ОСОБА_1 (громадянин Сирійської Арабської Республіки).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач при винесенні оскаржуваного рішення діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб передбачений положеннями Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Оцінюючи викладене в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 (громадянин Сирійської Арабської Республіки) залишити без задоволення,

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 19 липня 2019 року.

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А.І.Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова