Справа № 802/1107/17-а
Суддя: Чернюк Алла Юріївна
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

м. Вінниця

15 липня 2019 р. Справа № 802/1107/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Чернюк Алли Юріївни,

суддів: Мультян Марини Бондівни,

Воробйової Інни Анатоліївни,

розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 в адміністративній справі:

за позовом: ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 )

до: Міністерства оборони України (, адреса: проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168), Південно-територіального квартирно-експлуатаційного управління (, адреса: вул. Армійська, 18, м. Одеса, 65058)

про: визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького окружного адміністративного суду перебувала адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 ) до Міністерства оборони України (, адреса: проспект Повітрофлотський, 6, м. Київ, 03168), Південно-територіального квартирно-експлуатаційного управління (, адреса: вул. Армійська, 18, м. Одеса, 65058) про визнання протиправним та скасування рішення.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року вирішено адміністративний позов задовольнити повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства оборони України від 26 травня 2017 року №358 про звільнення з військової служби у відставку полковника ОСОБА_1 з посади начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління (п. 17); визнано протиправним та скасовано п. 2 наказу Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління від 14 червня 2017 року №111 щодо виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління; поновлено полковника ОСОБА_1 на військовій службі на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 20.06.2018 року апеляційні скарги Міністерства оборони України, Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління залишено без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року - без змін.

28.03.2019 року від Міністерства оборони України відповідача надійшла заява про зміну способу і порядку виконання рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року.

Ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 12.04.2019 року в задоволенні заяви Міністерства оборони України про зміну способу і порядку виконання судового рішення відмовлено.

10.06.2019 року від ОСОБА_1 на адресу суду надійшла заява в порядку статті 382 КАС України про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та притягнення винних у його невиконанні осіб до відповідальності.

Листом № 802/1107/17-а/1725/19 від 12.06.2019 року Вінницький окружний адміністративний суд повідомив ОСОБА_1 , що розгляд заяви буде здійснено, відповідно до вимог статті 382 КАС України, після закінчення терміну щорічної основної оплачуваної відпустки судді ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 24.06.2019 року призначено заяву ОСОБА_1 до розгляду в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Сторони до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином.

Так, статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не встановлено порядку розгляду заяви про встановлення судового контролю та подачі звіту про виконання судового рішення, натомість, питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням сторони або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін. Неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання (частина 4 стаття 282 КАС України). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про розгляд вказаної заяви в порядку письмового провадження.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень частини 4 статті 229 КАС України.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та накладення штрафу на посадових осіб суб`єкта владних повноважень, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 02.08.2018 року Вінницьким окружним адміністративним судом позивачу видано виконавчий лист № 802/1107/17-а, який 30.11.2018 року разом із заявою про примусове виконання рішення суду пред`явлений для виконання до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

07.02.2019 року головним державним виконавцем Думанською Аліною Леонідівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 58308074.

Постановою старшого державного виконавця Валявського Олександра Анатолійовича від 28.02.2019 року за невиконання рішення суду накладено на Міністерство оборони України штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн., зобов`язано боржника виконати рішення протягом трьох робочих днів та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

У зв`язку із невиконанням судового рішення Міністерством оборони України протягом тривалого часу, 03.04.2019 року та 13.04.2019 року ОСОБА_1 звернувся до Київської місцевої прокуратури № 9 та Державного бюро розслідувань із заявами про вчинення кримінального правопорушення в яких просив розглянути питання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за статтею 382 Кримінального кодексу України.

Листом № 11/2743 від 18.04.2019 року Військова прокуратура Київського гарнізону повідомила позивача, що оскільки вказана заява не містить відомостей, передбачених частиною 5 статті 214 КПК України, вона не являється повідомленням про кримінальне правопорушення, а тому підстави для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні.

Постановою старшого державного виконавця Валявського Олександра Анатолійовича від 23.04.2019 року за повторне невиконання рішення суду накладено на Міністерство оборони України штраф на користь держави у розмірі 10200,00 грн., зобов`язано боржника виконати рішення та попереджено про кримінальну відповідальність за умисне невиконання рішення.

23.04.2019 року старшим державним виконавцем Валявським Олександром Анатолійовичем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Вінницького окружного адміністративного суду № 802/1107/17-а від 27.11.2018 року про поновлення полковника ОСОБА_1 на військовій службі на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

15.05.2019 року позич звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зі скаргою на дії старшого державного виконавця Валявського Олександра Анатолійовича та просив скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 58308074 від 23.04.2019 року.

У зв`язку з викладеними обставинами, заявник звернувся до суду з даною заявою.

Враховуючи викладені обставини, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Положеннями частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював думку в контексті тлумачення статті 6 Конвенції, що без ефективної системи виконання судових рішень існування судової системи позбавлене будь-якого сенсу. Як неодноразово підкреслював Суд, органи державної влади є одним із компонентів держави й інтереси цих органів повинні збігатися з необхідністю належного здійснення правосуддя, кінцевим етапом якого є виконання судового рішення. Так, у рішенні по справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, Суд зазначив, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов`язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6.

З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з положеннями статті 129-1 Конституції України.

Отже, обов`язковою складовою судового процесу є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.

Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

Відповідно до статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби (пункт 2, 3 частина 1 статті 371 КАС України).

З метою належного захисту прав щодо виконання судових рішень законодавцем нормативно врегульовано питання судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах, зокрема, одним із способів судового контролю є порядок зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, регламентований статтею 382 КАС України.

Відповідно до частин першої, другої статті 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Норми частини першої статті 382 КАС України кореспондують з положеннями частини шостої статті 246, пункту 4 частини першої статті 322 названого Кодексу, згідно з якими у резолютивній частині рішення суду першої інстанції зазначається, відповідно, встановлений судом порядок та строк виконання рішення, встановлений судом строк для подання суб`єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про огляд практики застосування адміністративними судами статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України» № 3 від 13.03.2017 року, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання постанови, є правовим наслідком судового рішення і саме в його резолютивній частині повинно бути визначено обов`язок подати звіт, оскільки встановити судовий контроль за невиконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої чи апеляційної інстанції може лише під час прийняття постанови у справі.

Пленум Вищого адміністративного суду України також наголосив, що наведене є правом, а не обов`язком суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Таким чином, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб`єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд першої інстанції може під час прийняття рішення у справі. Такий контроль здійснюється судом першої інстанції шляхом зобов`язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання рішення суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту із накладенням штрафу.

Отже, у разі звернення позивача із заявою про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення після прийняття рішення у справі суд ухвалою відмовляє у задоволенні такої заяви.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного суду 10 грудня 2018 року у справі №807/2358/15 (адміністративне провадження №К/9901/45276/18).

Враховуючи, що позивачем під час розгляду адміністративної справи не було заявлено вимоги про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення щодо зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення та при винесенні рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року такий контроль не встановлювався, підстави для задоволення заяви позивача в частині в частині зобов`язання Міністерства оборони України подати звіт про виконання вказаного судового рішення - відсутні.

Водночас, 04.07.2019 року представником Міністерства оборони України надано письмові пояснення стосовно виконання вказаного судового рішення та витяг з наказу Міністра оборони України № 309 від 04.06.2019 року згідно якого, пункт 17 наказу Міністра оборони Украйни (по особовому складу) № 358 від 26.05.2017 року про звільнення з військової служби у відставку полковника ОСОБА_1 , начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, скасовано та поновлено його на військовій службі на вказаній посаді.

Проте, суд не може вважати такий витяг беззаперечним доказом того, що заявник був поновлений на військовій службі на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, адже згідно статті 65 Закону України № 1404-VІІІ від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

09.07.2019 року від позивача на адресу суду надійшло клопотання в якому ОСОБА_1 з доводами представника Міністерства оборони України, викладеними у письмових поясненнях, не погоджується та просить витребувати з відповідачів наступні документи:

- засвідчену копію рішення Міністра оборони України № 6978/з від 25.04.2019 року;

- засвідчену копію наказу Міністра оборони України № 309 від 04.06.2019 року з відомостями, що стосуються ОСОБА_1 та засвідчені належним чином додатки до пояснення представника Міністерства оборони України від 03.07.2019 року;

- засвідчені копії наказів Міністерства оборони України стосовно проходження ОСОБА_1 військової служби, видані у період з 19.08.2017 року до 09.07.2019 року;

- відомості про те, чи була на час видання наказу Міністра оборони України № 309 від 04.06.2019 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління дана посада вільною;

- документ, згідно якого ОСОБА_3 звільнений з посади начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління;

- відомості про особу, яка на даний час перебуває на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниці Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління.

Надаючи правову оцінку клопотанню позивача про витребування доказів на предмет його відповідності нормам процесуального права, суд виходить із наступного.

Як уже зазначалося, статтею 382 КАС України не встановлено чіткого порядку розгляду заяви про встановлення судового контролю та подачі звіту про виконання судового рішення. Згідно частини четвертої вказаної статті, питання про накладення штрафу вирішується за клопотанням сторони або за ініціативою судді у судовому засіданні з повідомленням сторін. Неприбуття у судове засідання сторін, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду цього питання

Відповідно до частини восьмої статті 382 КАС України судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також в порядку, встановленому статтею 287 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 287 КАС України передбачено, що адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.

Згідно частини 1 статті 80 КАС України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Пунктом 4 частини 2 статті 80 КАС України чітко визначено, що у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

За приписами частини 4 статті 79 КАС України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.

До вказаного клопотання про витребування доказів, позивачем не подано належних та допустимих письмових доказів самостійного звернення до Міністерства оборони України та Південно-територіального квартирно-експлуатаційного, з метою отримання зазначених в клопотанні документів та відомостей.

Враховуючи викладене, суд вважає, що клопотання позивача про витребування доказів є необґрунтованим, доказів, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього заходи, спрямовані на отримання відповідних документів та відомостей не надав.

Щодо посилань заявника про необхідність зобов`язання Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подати звіт про виконання та накладення штрафу на його посадових осіб за тривале невиконання судового рішення, суд зазначає про безпідставність таких доводів, оскільки вказаний суб`єкт владних повноважень не є боржником по даній справі.

Враховуючи зміст рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 19.03.2018 року боржником у вказаній адміністративній справі, в частині поновлення полковника ОСОБА_1 на військовій службі на посаді начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Вінниця Південного територіального квартирно-експлуатаційного управління, є Міністерство оборони України.

При цьому, суд вказує на визначену нормами статті 382 КАС України чітку послідовність дій для можливості встановлення нового строку подання звіту, накладення штрафу на керівника суб`єкта владних повноважень, а саме: лише за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту (якщо його було зобов`язано подати).

Тобто, питання про накладення штрафу розглядається не самостійно, а за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або у разі неподання такого звіту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що за приписами статті 382 КАС України накладення штрафу можливо лише в разі неподання звіту суб`єктом владних повноважень про виконання постанов суду. Інших підстав для накладення штрафу за статтею 382 КАС України не передбачено.

Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду та накладення штрафу на посадових осіб суб`єкта владних повноважень, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст. 243, 248, 256, 382 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити.

Ухвала суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 256 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали виготовлено: 15.07.2019

Головуючий суддя Чернюк Алла Юріївна

Судді Мультян Марина Бондівна

Воробйова Інна Анатоліївна