Справа № 813/3935/15
Суддя: Шипуліна Т.М.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

17 липня 2019 року

Київ

справа №813/3935/15

касаційне провадження №К/9901/26272/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Шипуліної Т.М.,

суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області (правонаступник Буської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області) на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2015 (суддя Клименко О.М.) та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 (головуючий суддя - Судова-Хомюк Н.М., судді: Коваль Р.Й., Святецький В.В.) у справі №813/3935/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопромсервіс" до Золочівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Автопромсервіс" у липні 2015 року звернулося до суду з адміністративним позовом до Золочівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №, № та № від 07.04.2015.

Львівський окружний адміністративний суд постановою від 06.11.2015 адміністративний позов задовольнив.

Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 07.12.2016 постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2015 скасував та ухвалив нову постанову про задоволення позовних вимог частково. Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 07.04.2015 № повністю та №0 в частині 20133грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2015 та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування своїх вимог Головне управління ДФС у Львівській області посилається на те, що викладені в оскаржуваному судовому рішенні висновки не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать нормам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до того, що усі господарські операції з контрагентами (Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпідряд Сервіс» та із Товариством з обмеженою відповідальністю «Львів Буд») не спричинили реального настання правових наслідків. Внесення недостовірних відомостей до первинних документів, на підставі яких платником податків сформовано дані податкового обліку за спірними операціями є наслідком отримання платником необґрунтованої податкової вигоди шляхом завищення суми податкового кредиту та витрат.

Крім того, Головним управлінням ДФС у Львівській області заявлено клопотання про заміну відповідача у справі - Буської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на Головне управління ДФС у Львівській області, у зв`язку з реорганізацією, яке згідно із статтею 52 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає задоволенню.

Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Перемишлянським відділенням Золочівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області проведено позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Автопросервіс" з питань дотримання вимог податкового законодавства у сфері оподаткування під час здійснення фінансово-господарських взаєморозрахунків із Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-Центр» за лютий-березень 2014 року, із Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпідряд Сервіс» за червень-жовтень 2012 року та із Товариством з обмеженою відповідальністю «Львів Буд» за серпень-жовтень 2012 року.

За наслідками перевірки податковим органом складено акт №2/22/05421969 від 25.03.2015, яким встановлено порушення Товариством з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Автопромсервіс» пунктів 44.1, 44.6 статті 44, підпункту 138.1.1 пункту 138.1, пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього на суму 21140грн., в тому числі по звітних періодах : за перше півріччя 2012 року на суму 5888грн., за три квартали 2012 року на суму 21140грн., за 2012 рік на суму 21140грн. та завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування податком на прибуток за 2014 рік всього на суму 13290грн., а також про порушення підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пунктів 44.1, п. 44.6 статті 44, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198, пункту 200.1 статті 200, пунктів 201.7, 201.10 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення податкового кредиту з податку на додану вартість за березень 2014 року всього на суму 22791,33грн.

В акті перевірки податковий орган вказує на порушення позивачем норм Податкового кодексу України щодо правомірності віднесення Товариством з обмеженою відповідальністю "Автопросервіс" витрат на придбання товарно-матеріальних цінностей до складу витрат, на підставі укладених господарських договорів з контрагентами - Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-Центр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпідряд Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Львів Буд».

Обґрунтовуючи свою позицію, орган доходів і зборів посилався на те, що господарські операції між позивачем та його контрагентами Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-Центр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпідряд Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Львів Буд» не спричинили реального настання юридичних наслідків, є безтоварними, а господарські договори укладені без мети настання реальних наслідків та для отримання безпідставної податкової вигоди.

На підставі зазначеного акта 07.04.2015 відповідачем прийнято податкові повідомлення-рішення:

- №, яким зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 22791,33грн.;

- №, яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податку на прибуток на 13290грн.

- №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств у сумі 31710грн.

Cуд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що господарські операції із контрагентами Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-Центр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпідряд Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Львів Буд» підтверджуються первинними документами, які містять всі необхідні реквізити, передбачені частиною другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак, є належними первинними документами які фіксують факт здійснення господарських операцій.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що податковий орган формально підійшов до встановлення правомірності формування позивачем валових витрат та податкового кредиту, а викладені в акті перевірки від 25.03.2015 висновки не ґрунтуються на дослідженні договорів позивача із контрагентами Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-Центр», Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпідряд Сервіс», Товариством з обмеженою відповідальністю «Львів Буд», тому, висновки про відсутність реальності здійснення господарських операцій ґрунтуються виключно на припущеннях, не підтверджених жодними доказами.

Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 07.04.2015 № в частині 20133грн., визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 07.04.2015 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 31710грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення виходив з того, що судом першої інстанції не враховано, що вироком Автозаводського районного суду м.Кременчука від 04.12.2014 у справі №524/1055/14-к директора Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтербуд-Центр» ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочинів передбачених частиною другою статті 28, частиною другою статті 205 Кримінального кодексу України.

Зокрема, у даному вироку встановлено, що документи фінансово-господарської діяльності (договори, податкові, видаткові накладні та інші документи), звітні документи по сплаті податків, які зовні складено вірно, але фактично не відповідали дійсності, використовувалися для здійснення удаваних (безтоварних) операцій та незаконного одержання доходів.

Податковим органом фактично оскаржується судове рішення суду апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 07.04.2015 № в частині 20133грн., визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.04.2015 №, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств у сумі 31710грн.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податку.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податку як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами Податкового кодексу України.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Отже, вказана норма Податкового кодексу України пов`язує настання права на податковий кредит з призначенням придбаних або виготовлених матеріальних та нематеріальних активів (послуг) - для використання таких у господарській діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено заборону віднесення до податкового кредиту сум податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, які не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно підпункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну з зазначеними в ній обов`язковими реквізитами згідно переліку, визначеного цим же підпунктом.

Згідно підпункту 201.10. статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З метою підтвердження чи спростування права платника на податковий кредит слід дослідити чи відбувались господарські операції в дійсності, чи лише їх сутність була відображена платником у податковій звітності з метою отримання права на податковий кредит (на податкову вигоду).

Таким чином, підставою для виникнення у платника права на податковий кредит з податку на додану вартість є факт реального здійснення операцій з придбання робіт/послуг з метою їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, а також оформлення відповідних операцій належним чином складеними первинними документами, які містять достовірні відомості про їх обсяг та зміст.

Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці оспорюваних господарських операцій, суд апеляційної інстанції встановив, що вони є реальними та підтверджуються долученими позивачем до матеріалів справи належним чином оформленими копіями документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій.

На підтвердження виконання договірних зобов`язань з контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Львів Буд» позивачем долучено договір підряду №б/н від 24.02.2012 та додаткову угоду до нього, податкові накладні з реєстрами виданих та отриманих податкових накладних, довідки про вартість виконаних будівельних робіт форми № КБ-3 та акти приймання виконаних будівельних робіт форми КБ-2в, виписки із банківського рахунка про оплату виконаних робіт за договором підряду від 24.02.2012.

На підтвердження виконання договірних зобов`язань з контрагентом - Товариством з обмеженою відповідальністю «Спецпідряд Сервіс» позивачем долучено договір купівлі-продажу № 31/05 від 31.05.2012, специфікації та додаткову угоду до нього, податкові накладні з реєстрами виданих та отриманих податкових накладних, видаткові накладні, договір про відступлення права вимоги № 30/10 від 30.10.2012, укладений між ТОВ «Спецпідряд Сервіс» та ТОВ «Адіс-Строй» про перехід права вимоги за договором № 31/05 від 31.05.2012 на суму 34396грн., виписки із банківського рахунка про оплату товарів за договором купівлі-продажу № 31/05 від 31.05.2012.

Органом доходів і зборів, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.

Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його контрагента, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваної юридичної особи, судових рішень, вироків тощо, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

За таких обставин висновок суду апеляційної інстанції про необ`єктивність твердження контролюючого органу щодо неправомірності формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за здійсненими з позивачем господарськими операціями ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Головного управління ДФС у Львівській області без задоволення, а оскарження судового рішення апеляційної інстанції - без змін.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог постанова суду апеляційної інстанції учасниками справи не оскаржувалася, а тому підстави для надання правової оцінки висновкам суду апеляційної інстанції в цій частині вирішення спору відсутні.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Замінити відповідача у справі - Буську об`єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Львівській області її правонаступником - Головним управлінням ДФС у Львівській області.

Касаційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області (правонаступник Буської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області) залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 у справі № 813/3935/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді Верховного Суду: Т.М. Шипуліна

Л.І. Бившева

В.В. Хохуляк