Справа № 1340/5853/18
Суддя: Затолочний Віталій Семенович
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5531/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Затолочного В.С.,

суддів: Бруновської Н.В., Матковської З.М.,

з участю секретаря судового засідання Герман О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 1340/5853/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області про визнання протиправними і скасування наказів, поновлення на посаді (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Крутько О.В. в м. Львові Львівської області 18.04.2019 року, згідно з протоколом судового засідання о 11:02 год., повний тест судового рішення складено 24.04.2019 ), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (далі - ГУНП, відповідач) в якому просить:

- визнати протиправним і скасувати наказ ГУНП від 30.10.2018 року № 3760 про притягнення до дисциплінарної відповідальності інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області лейтенанта поліції ОСОБА_1;

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП від 09.11.2018 року № 733 о/с про звільнення лейтенанта поліції ОСОБА_1 . інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області з 20.11.2018 року за п. 6 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

- поновити лейтенанта поліції ОСОБА_1 інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області з 20.11.2018 року;

- стягнути з ГУНП на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за час вимушеного прогулу без урахуванням сум обов`язкових до сплати податків та внесків.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що вказане рішення є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що не вчиняв проступків, у зв`язку з якими був звільнений, а саме «тривалий невихід на службу без поважних підстав». Вважає, що підставою невиходу на службу була відпустка по догляду за дитиною ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею трирічного віку. Тобто, апеляційна скарга обґрунтовується такими ж аргументами, що й адміністративний позов.

Сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, що відповідно до положень частини другої статті 313 КАС України, не перешкоджає розгляду справи.

Частиною четвертою статті 229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу у поліції на підставі наказу від 16.03.2017 року № 219 о/с. Наказом від 02.10.2017 року № 777 о/с по особовому складу лейтенант поліції ОСОБА_1 призначений на посаду інспектора сектору реагування патрульної поліції ГУНП з 01.10.2017 року.

Наказом ГУНП від 30.10.2018 року № 3760 на інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області лейтенанта поліції ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в поліції.

У вказаному наказі міститься інформація про те, що порушення службової дисципліни ОСОБА_1 стали можливими унаслідок особистої недисциплінованості позивача та повного ігнорування ним вимог чинного законодавства.

На підставі вищевикладених обставин наказом ГУНП від 09.11.2018 року № 733 о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення, накладеного за пунктом 6 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а відтак призначене дисциплінарне стягнення позивача є пропорційним вчиненому дисциплінарному проступку.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначений Законом України від 02 липня 2015 року № 580-VIII «Про національну поліцію» (далі - Закон № 580-VIII).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 77 Закону № 580-VIII (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону № 580-VIII поліцейський зобов`язаний: 1) неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; 2) професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; 3) поважати і не порушувати прав і свобод людини; 4) надавати невідкладну, зокрема до медичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; 5) зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; 6) інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Частинами першою, другою статті 19 Закону № 580-VIII визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом.

Положеннями частини першої статті 59 Закону № 580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

На момент порушень службової дисципліни з боку позивача Дисциплінарний статут Національної поліції не набрав чинності.

Відповідно до пункту 9 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 23.12.2015 року № 901-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про Національну поліцію» поширюється дія Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України (далі - Дисциплінарний статут ОВС).

Дисциплінарний статут Національної поліції, затверджений Законом України від 15 березня 2018 року № 2337-VIII (далі - Дисциплінарний статут НП), набрав чинності 07 жовтня 2018 року. Цей Статут визначає сутність службової дисципліни в Національній поліції України, повноваження поліцейських та їхніх керівників з її додержання, види заохочень і дисциплінарних стягнень, а також порядок їх застосування та оскарження.

Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу (далі - особа РНС) Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

У статті 2 Дисциплінарного статуту ОВС вказано, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою РНС службової дисципліни.

За змістом частини першої статті 5 Дисциплінарного статуту ОВС за вчинення дисциплінарних проступків особи РНС несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом.

Згідно з статтею 7 Дисциплінарного статуту ОВС службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу РНС: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку тощо.

Відповідно до статті 12 Дисциплінарного статуту ОВС на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень:1) усне зауваження; 2) зауваження; 3) догана; 4) сувора догана; 5) попередження про неповну посадову відповідність; 6) звільнення з посади; 7) пониження в спеціальному званні на один ступінь; 8) звільнення з органів внутрішніх справ.

Звідси, звільнення з органів поліції є найсуворішим заходом дисциплінарного стягнення і повинно застосовуватись у виняткових випадках та за вчинення особливих дисциплінарних проступків.

Статтею 14 Дисциплінарного статуту ОВС передбачено, що з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою РНС, начальник призначає службове розслідування.

На момент проведення службового розслідування набув чинності Дисциплінарний статут НП.

Відповідно до статті 14 Дисциплінарного статуту НП службове розслідування - це діяльність із збирання, перевірки та оцінки матеріалів і відомостей про дисциплінарний проступок поліцейського.

Службове розслідування проводиться з метою своєчасного, повного та об`єктивного з`ясування всіх обставин вчинення поліцейським дисциплінарного проступку, встановлення причин і умов його вчинення, вини, ступеня тяжкості дисциплінарного проступку, розміру заподіяної шкоди та для підготовки пропозицій щодо усунення причин вчинення дисциплінарних проступків.

Службове розслідування призначається за письмовим наказом керівника, якому надані повноваження із застосування до поліцейського дисциплінарного стягнення.

Підставою для призначення службового розслідування є заяви, скарги та повідомлення громадян, посадових осіб, інших поліцейських, засобів масової інформації (далі - повідомлення), рапорти про вчинення порушення, що має ознаки дисциплінарного проступку, або безпосереднє виявлення ознак такого проступку посадовою особою поліції, за наявності достатніх даних, що вказують на ознаки дисциплінарного проступку.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється Міністерством внутрішніх справ України.

З метою належної організації заходів, спрямованих на захист прав і свобод людини, зміцнення службової дисципліни в діяльності органів та підрозділів внутрішніх справ, попередження надзвичайних подій за участю особового складу, упорядкування питань призначення, проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ, а також підвищення ефективності роботи підрозділів кадрового забезпечення наказом МВС, затверджено Інструкцію про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затверджена наказом МВС України від 12.03.2013 № 230 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктом 2.1 Інструкції підставами для проведення службового розслідування є, зокрема, порушення особами РНС службової дисципліни.

Відповідно до пункту 2.6 підставою для проведення службового розслідування є належним чином письмово оформлений наказ уповноваженого на те начальника.

Пунктами 8.1, 8.2, 8.3 та 8.4 Інструкції передбачено, що підсумковим документом службового розслідування є висновок службового розслідування.

Висновком службового розслідування встановлено, що 18.09.2018 до ГУНП у Львівській області надійшов рапорт інспектора сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області лейтенанта поліції ОСОБА_1 про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 17.09.2018 року. Під час розгляду рапорту про відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку останньому надати таку не виявилось можливим, оскільки в рапорті зазначено надати відпустку з 17.09.2018, а в ГУНП у Львівській області такий зареєстровано 18.09.2018 (вх №Рп-590/).

На ім`я начальника Стрийського ВП ГУНП у Львівській області поступили рапорти т.в.о. начальника сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області Шмарила І.С., начальника сектору реагування патрульної поліції № 3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області капітана поліції Харківського І.С., щодо можливих порушень службової дисципліни з боку інспектора сектору реагування патрульної поліції №3 патрульної поліції Стрийського ВП ГУНП у Львівській області лейтенанта поліції Наконечного А. Р., які проявилися у невиході останнього на службу 19.09.2018, 22.09.2018, 23.09.2018, 26.09.2018, 27.09.2018, 30.09.2018, 01.10.2018, 04.10.2018, 05.10.2018, 08.10.2018, 09.10.2018, 12.10.2018, 13.10.2018, 16.10.2018.

Згідно інформації за обліками відомчої системи «шлюз МВС-Аркан» лейтенант поліції ОСОБА_1 , інспектор СРПП №3 ПП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області, його дружина та дочка 19.09.2018 року о 18:12 перетнули державний кордон з республікою Польща через НП Грушів. Факт виїзду за кордон в апеляційній скарзі не заперечується та підтверджено документально.

Отже, підставою для застосування до позивача дисциплінарного стягнення стали висновки службового розслідування, в ході якого встановлено, що ОСОБА_1 , не дочекавшись результатів розгляду свого рапорту про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не переконавшись, що таку відпустку йому надано, виїхав 19.09.2018 за межі України, чим грубо порушив службову дисципліну вимоги статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», статтю 7 Дисциплінарного статуту, розділу ІІ Наказу МВС України від 09 листопада 2016 року №1179 «Про затвердження Правил етичної поведінки поліцейських».

З матеріалів справи, видно, що підставою притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності став факт відсутності його на службі без поважних причин (вчинення прогулів) зокрема, 19.09.2018, 22.09.2018, 23.09.2018, 26.09.2018, 27.09.2018, 30.09.2018, 01.10.2018, 04.10.2018, 05.10.2018, 08.10.2018, 09.10.2018, 12.10.2018, 13.10.2018, 16.10.2018.

Відповідно до пункту 24 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у даному випадку прогулом без поважної причини визнається: перебування працівника без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня поза межами організації чи структурного підрозділу де він відповідно до трудових обов`язків має виконувати доручену йому роботу.

Із матеріалів справи видно, що факт невиходу на роботу позивача у період, зазначений у наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності, підтверджується актами невиходу на роботу та рапортами посадових осіб, поясненнями працівників управління, які відображенні у висновку службового розслідування.

Разом з тим, причина, якою ОСОБА_1 обґрунтовує свій невихід на роботу, не може бути визнана підставою для звільнення його від дисциплінарної відповідальності з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 92 Закону № 580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.

Відповідно до частин першої, третьої статті 18 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» встановлено, що після закінчення відпустки у зв`язку з вагітністю та пологами за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Ця відпустка може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною. Таке ж право передбачене частинами третьою, сьомою статті 179 Кодексу законів про працю України.

Згідно частини першої статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (частина третя статті 179 цього Кодексу) надаються за заявою жінки або осіб, зазначених у частині сьомій статті 179 цього Кодексу, повністю або частково в межах установленого періоду та оформляються наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу.

З аналізу наведених норм вбачається, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається, зокрема, і батькові дитини на підставі рапорту (заяви) та довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що рапорт ОСОБА_1 про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.09.2018 року зареєстрований у канцелярії ГУНП у Львівській області 18.09.2018 року та не був завізований у безпосереднього керівника позивача. Наказ про надання позивачу відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не був прийнятий.

Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що рапорт про надання відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку повинен подаватися завчасно до дати з якої особа просить надати таку відпустку, з можливістю вирішення питань, пов`язаних із наданням особі відпустки. Сам по собі факт подачі рапорту про надання відпустки не є підставою для того, щоб позивач перебував у такій відпустці, оскільки таке право особи повинно бути належним чином підтверджено (наказом або розпорядженням).

Тому, посилання позивача на те, що він був у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17.09.2018 і тому не вийшов на службу не відповідають дійсності, так як рішення, оформлене письмовим наказом по особовому складу на підставі відповідних документів, а саме наказ про надання ОСОБА_1 відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не приймався та підстави невиходу апелянта з 19.09.2018 були відсутні.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що при прийнятті Наказу від 30.10.2018 № 3760 та Наказу від 09.11.2018 № 733 о/с ГУНП діяло обґрунтовано, в порядку, у межах та у спосіб, що передбачені законодавством України, а тому правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.

Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. Так, у рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).

У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Право на вмотивованість судового рішення, яке є складовою права на справедливий суд, не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (параграф 32 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.

Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Наведені висновки суду є вичерпні, а доводи апелянта - безпідставні, свідчать про довільне і неправильне трактування ним норм законодавства.

Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.

Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2019 року у справі № 1340/5853/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя В. С. Затолочний
судді Н. В. Бруновська
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 22.07.2019