Справа № 120/492/19-а
Суддя: Граб Л.С.
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/492/19-а Головуючий суддя 1-ої інстанції - Альчук М.П.

Суддя-доповідач - Граб Л.С.

15 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Граб Л.С.

суддів: Гонтарука В. М. Білої Л.М. ,

за участю:секретаря судового засідання: Шпикуляка Ю.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представників відповідача: Шабленко А.К., Часовських Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року (повний текст виготовлено 10.04.2019) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вінницької районної ради Вінницької області про визнання бездіяльності неправомірною, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Вінницької районної ради Вінницької області в якому просила визнати протиправною бездіяльність відповідача, що полягає у відсутності виплати всіх сум, належних їй при звільненні 05.11.2018 з посади керуючої справами виконавчого апарату Вінницької районної ради, а також стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу в період з 26.08.2016 по 13.08.2018-114982,38 грн., компенсацію за невикористані відпустки за період з 26.08.2016 по 13.08.2018-20859,82 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку про звільненні-484852,81 грн., на загальну суму 184058,01 грн.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок-невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подав апеляційну скаргу.

В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що період з 26.08.2016 (день поновлення на роботі) по 13.08.2018 (день допуску до роботи) не є вимушеним прогулом, оскільки як вбачається з розпорядження голови Вінницької райради №66-к від 26.08.2016 ОСОБА_1 спочатку було поновлено на роботі з 27.11.2014, однак в подальшому прийнято розпорядження №37 від 13.08.2018 про внесення змін до розпорядження №66-к про поновлення позивача на роботі з 13.08.2018.

При цьому, в апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що в період з 26.08.2016 по 13.08.2018 відповідач не вносив позивача до штатного розпису та табеля обліку робочого часу.

На переконання скаржника, поновлення останньої на роботі за рішенням суду, не відбулося саме з вини відповідача, і так як відповідач не допускав позивача до роботи то вона перебувала у вимушеному прогулі.

22 травня 2019 року від відповідача через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив відмовити у її задоволенні.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити. В свою чергу, представники відповідача заперечили стосовно задоволення апеляційної скарги і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 26.11.2014 ОСОБА_1 , відповідно до розпорядження голови Вінницької районної ради Сітарського С.М. від 26.11.2014 за №58-рк звільнена з посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2015 року у справі № 127/27309/14-а визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Вінницької районної ради Вінницької області Сітарського С.М. № 58-рк від 26.11.2014 року про звільнення ОСОБА_1 з посади керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 26.11.2014 року відповідно до ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату районної ради та її виконавчого апарату; зобов`язано Вінницьку районну раду Вінницької області поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді керуючої справами виконавчого апарату Вінницької районної ради Вінницької області з 26.11.2014 року та нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку за період з 26.11.2014 року по день фактичного поновлення її на роботі, із утриманням обов`язкових податків та зборів з даної суми до Державного бюджету України.

Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.09.2015 року, скасовано постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2015 року та прийнято нову постанову, якою:

-визнано протиправним і скасовано розпорядження голови Вінницької районної ради Вінницької області Сітарського С.М. №58-рк від 26.11.2014 року "Про звільнення ОСОБА_1 ";

-поновлено ОСОБА_1 на посаді керуючого справами виконавчого апарату районної ради з дня незаконного звільнення 26.11.2014 року;

-стягнуто з Вінницької районної ради Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня незаконного звільнення з 26.11.2014 року по 14.09.2015 року включно в сумі 46 497 грн. 08 коп.

На виконання вказаного судового рішення, головою Вінницької районної ради прийнято розпорядження № 66-рк від 26.08.2016 року про скасування розпорядження №58-рк від 26.11.2014 року "Про звільнення ОСОБА_1 " та поновлення ОСОБА_1 на посаді керуючої справами виконавчого апарату районної ради з 27.11.2014 року.

01.09.2016 року відповідачем на адресу позивача направлено письмове повідомлення, за змістом якого останню поновлено на посаді та зазначено, що на підставі розпорядження № 66-рк від 26.08.2016 року ОСОБА_1 необхідно приступити до виконання посадових обов`язків.

20.09.2016 року ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю подані заяви про звільнення з посади керуючої справами районної ради, стягнення середнього заробітку по день фактичного поновлення на роботі, надання невикористаних щорічної основної та додаткової відпусток із виплатою допомоги на оздоровлення, на які листами від 29 та 30.09.2016 року відповідач повідомив позивача та її представника про неможливість звільнення у зв`язку із відсутністю трудової книжки та необхідністю з`явлення позивача на роботі та надання трудової книжки.

В подальшому представник позивача в інтересах позивача звернувся із позовом до Вінницького міського суду, постановою якого від 09.09.2017 року у справі № 127/6187/17 з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 15.09.2015 року по 26.08.2016 року.

13.08.2018 року ОСОБА_1 подала до відповідача заяви про звільнення з посади за власним бажанням та про надання їй з 14.08.2019 року відпусток, виплату відпускних, матеріальної допомоги на оздоровлення, компенсації. Одночасно позивач повідомила, що з 30.11.2015 року по 10.08.2018 року вона перебувала за межами України на постійному проживанні у м. Магадан Російської Федерації.

Головою Вінницької районної ради 13.08.2018 року прийнято розпорядження № 37-рк, яким доповнено розпорядження № 66-рк від 26.08.2016 року та ОСОБА_1 допущено до роботи з 13.08.2018 року.

У цей же день, відповідно до розпорядження голови ради № 26-рв, ОСОБА_1 надано відпустки з 14.08.2019 року по 15.02.2019 року, в тому числі невикористану щорічну основну відпустку за період з 14.08 по 13.09.2018 року, додаткову оплачувану відпустку з 14.09 по 28.09.2018 року, за період роботи з 27.11.2014 по 26.11.2015 років, невикористану щорічну основну відпустку з 29.09 по 29.10.2018 року, додаткову оплачувану відпустку з 30.10 по 09.11.2018 року, за період роботи з 27.11.2015 року по 26.08.2016 року, а також виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно із розпорядженням відповідача № 37-рв від 02.10.2018 року "Про внесення змін до розпорядження № 26-рв від 13.08.2018 року", змінено період додаткової оплачуваної відпустки з "30.10. по 09.11.2018 року" на "30.10. по 02.11.2018 року".

Після виходу з відпустки, 05.11.2018 року ОСОБА_1 звільнено з посади керуючої справами апарату районної ради за угодою сторін в порядку п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України із виплатою грошової компенсації за невикористані 26 календарних днів щорічних відпусток.

Позивач вважаючи, що з 26.08.2016 року по 13.08.2018 року перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця, а тому має право на виплати, що пов`язані з прогулом та невчасним розрахунком, звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у відповідача обов`язку для виплати позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки вимушений прогул стався не з вини відповідача.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку обставинам справи, виходить зі слідуючого.

Ч 2 ст. 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з і належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За правилами ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 235 КЗпП України прийняте судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.

Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У ст.1 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.1995 № 108/95-ВР дано визначення заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Зазначена норма права кореспондується з нормами ст. 94 КЗпП України.

Згідно ст.1 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996 № 504/96-ВР державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків роботи розраховується в календарних днях (ст. 5 Закону).

За правилами ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.

Обчислення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку, визначено ст. 9 Закону України "Про відпустки", згідно якої до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що підставою для виплати незаконно звільненому працівнику середнього заробітку є затримка власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі. В той же час, працівник має право на отримання середнього заробітку і за час вимушеного прогулу. За змістом вищезазначених статей КЗпП України, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати за відповідною займаною посадою, на якій він поновлений. Тобто, виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється лише у випадку, якщо працівник не був допущений до роботи у зв`язку незаконним звільненням. При цьому, вимушений прогул зараховується до стажу роботи, який дає право на щорічну відпустку, за умови якщо він спричинений незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу.

З матеріалів справи слідує, що 14.09.2015 Вінницьким апеляційним адміністративним судом винесено постанову про поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На виконання вказаної постанови, головою Вінницької районної ради № 66-рк від 26.08.2016 прийнято розпорядження про поновлення позивача з 27.11.2014 року на посаді керуючою справами виконавчого апарату районної ради, про що останній 01.09.2016 направлено письмове повідомлення, в якому зокрема зазначено, що необхідно приступити до виконання посадових обов`язків.

Однак ОСОБА_1 , на роботу не вийшла, а через представника за довіреністю 20.09.2016 подала заяву про надання відпустки та звільнення з посади.

У відповідь на заяву, відповідачем повідомлено, що позивачу необхідно з`явитись на роботу з трудовою книжкою для оформлення необхідних записів.

Також представнику позивача ОСОБА_3 направлено лист від 30.09.2016 №01-08/873, в якому повідомлено, що звільнення працівника через представника законом не передбачено, та висловлено прохання повідомити ОСОБА_1 про необхідність з`явитись у виконавчий апарат районної ради з трудовою книжкою для узгодження вищезазначеного питання.

Проте, як встановлено під час апеляційного розгляду справи, позивач безпосередньо звернулась до відповідача з заявою про звільнення з посади за власним бажанням лише 13.08.2018 року.

Крім того, ОСОБА_1 повідомила, що з 30.11.2015 року по 10.08.2018 року перебувала за межами України на постійному проживанні у м. Магадан Російської Федерації.

Головою Вінницької районної ради 13.08.2018 року прийнято розпорядження № 37, яким доповнено розпорядження № 66-рк від 26.08.2016 року та ОСОБА_1 допущено до роботи з 13.08.2018 року.

Як вбачається з листа від 11.09.2018 №01-03/1113 Вінницької районної ради позивачу здійснено всі виплати за час вимушеного прогулу в період з 27.11.2014 по 26.08.2016. Даний факт апелянтом не оспорюється.

На переконання позивача, її поновлення на роботі з 26.08.2016 не відбулося саме з вини відповідача. В обгрунтування своїх доводів останньою зазначено, що після прийняття розпорядження №66-рк, нею 20.09.2016 року через представника подано заяви про звільнення та про надання відпустки. Однак звільнення не відбулось, натомість заступником голови Вінницької райради Плакидою О ОСОБА_4 направлено на адресу позивача листа, в якому зокрема повідомлено, що для фактичного виконання постанови Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.09.2016 останній необхідно з`явитись до виконавчого апарату районної ради та подати трудову книжку.

З матеріалів справи встановлено, що лист аналогічного змісту направлений і представникам позивача, в якому, окрім іншого, вказано про неможливість звільнити ОСОБА_1 через відсутність трудової книжки, в якій обов`язково має бути внесено запис про звільнення.

Як зазначив представник позивача під час апеляційного розгляду справи, для вирішення питання про поновлення на роботі ОСОБА_1 та звільнення останньої з посади, не обов`язкова присутність останньої, оскільки законом не заборонено звільнення особи з роботи через представника. Стосовно відсутності трудової книжки представник зазначив, що згідно Інструкції N 58 від 29.07.93 Про порядок ведення трудових книжок працівників, на яку посилається і відповідач, при поновленні працівника на роботі в зв`язку з незаконним звільненням, на прохання працівника видається "Дублікат". Таке прохання представниками ОСОБА_1 висловлювалося під час спілкування з головою Вінницької районного ради.

Щодо вказаних доводів, колегія суддів зважає на наступне.

Порядок ведення трудових книжок працівників, визначений Інструкцією затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58 (далі Інструкція №58).

Відповідно до п.2.5 вказаної Інструкції з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма N П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 року N 277 ( v0277202-95 ), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша).

Міністерства і відомства за згодою з відповідними галузевими профспілками можуть, як виняток, дозволити підприємствам, що працюють в умовах територіальної роз`єднаності (підпорядковані структурні підрозділи розташовані на великій відстані), проводити ознайомлення з записами, що внесені до трудової книжки, в заочному порядку шляхом направлення власникам книжок відповідних повідомлень з наступною відміткою про це в особистій картці.

Отже, хоча КЗпП і не встановлює обмежень щодо реалізації процедури звільнення на підставі довіреності, однак із цією процедурою пов`язані певні особливості, які необхідно врахувати. Зокрема, з записом про призначення та звільнення, працівник повинен бути ознайомлений особисто під розписку.

Слід зазначити, що текст довіреності 49 АА 0200224, виданої на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не містить прямої вказівки позивача щодо вчинення довіреними особами дій, пов`язаних із реалізацією процедури звільнення.

Згідно п.п. 2.1 п.2 глави 4 роз. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін`юсту від 22.02.2012 № 296/5 у довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити представнику. Дії, які належить вчинити представнику, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Таким чином, у разі звільнення довіритель має уповноважити довірену особу вчинити дії, спрямовані на розірвання (припинення) трудових відносин з роботодавцем, делегувавши довіреній особі право подання заяви, отримання трудової книжки, грошових сум тощо. Саме лише визначення права довіреної особи вести справи від імені довірителя в питаннях трудового характеру, не свідчить безспірно ані про намір працівника звільнитися з роботи, ані про наявність доручення вчинити такі дії.

Також, у п.2.10 Інструкції №58 зазначено, що при наявності в трудовій книжці запису про звільнення або переведення на іншу роботу, надалі визнаної недійсною, на прохання працівника видається "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису, визнаного недійсним.

Відповідно до визначення, що міститься в п.3.14 ДСТУ 2732:2004, затвердженому наказом Держспоживстандарту України від 28 травня 2004 року № 97, дублiкат оригiналу (службового документа)-повторно оформлений службовий документ для використовування, замiсть втраченого чи пошкодженого оригiналу, що має таку саму юридичну силу.

Отже, із вказаного визначення слідує, що дублікат видається взамін оригіналу документа, а відтак наявність одночасно і оригінала документу, і його дубліката не допускається.

Отже, на думку колегії суддів, роботодавець у випадку поновлення на роботі в зв`язку з незаконним звільненням, не вправі видавати дублікат трудової книжки, без пред`явлення її оригіналу, який має бути вилучений.

Крім того, як пояснив представник відповідача під час апеляційного розгляду справи, заяви позивача про надання відпустки і про звільнення датовані одним числом, крім того, дата на заявах проставлена іншим чорнилом та іншим почерком, в зв`язку з чим у відповідача виникли сумніви з приводу того, що вимоги зазначені в заявах є дійсно волевиявленням ОСОБА_1 .

До того ж, як стверджує відповідач було невідомо якій із заяв, датованих однією датою, надати перевагу.

Наступним аргументом позивача зазначено ту обставину, що перешкодою в поновленні на роботі слугувало те, що посада на якій останню поновлено на роботі, не була внесена до штатного розпису Вінницької районної ради.

В той же час, на спростування тверджень позивача та на виконання протокольної ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09.07.2019, відповідачем через канцелярію суду надано рішення № 11 10 сесії 7 скликання Вінницької районної ради від 31.05.2016 "Про затвердження структури і чисельності виконавчого апарату районної ради" та розпорядження Вінницької районної ради № 59-рк від 04.08.2016 "Про внесення змін до штатного розпису районної ради та їх виконавчого апарату" з яких вбачається, що до штатного розпису працівників Вінницької районної ради з 26.08.2016 внесено посаду керуючої справи виконавчого апарату районної ради, що також підтверджується штатними розписами за 2016-2018 роки.

Таким чином, вищезазначене свідчить, що Вінницькою районною радою вжито всіх можливих заходів щодо виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді, однак остання не приступила до роботи не з вини відповідача, і з незалежних від нього підстав.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 не могла реально приступити до роботи, оскільки за твердженням останньої, вона перебувала в Росії.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 19 липня 2019 року.

Головуючий Граб Л.С.

Судді Гонтарук В. М. Біла Л.М.