Справа № 551/319/19
Суддя: Лях О.П.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 р.Справа № 551/319/19

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Лях О.П.,

Суддів: Калитки О. М. , Рєзнікової С.С. ,

при секретарі судового засідання Машурі Г.І.,

за участю відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Лопатко В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03.04.2019 (повний текст складено 03.04.2019, головуючий суддя І інстанції Вергун Н.В., смт. Шишаки Полтавської області) по справі № 551/319/19 за позовом Шишацького районного сектору управління Державної міграційної служби України в Полтавській області до Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця з України і його затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Шишацький районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, звернувся до суду з адміністративним позовом до Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про примусове видворення іноземця з України і його затримання з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 03.04.2019 задоволено адміністративний позов:

- з метою забезпечення примусового видворення затримано громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, терміном до шести місяців з часу його фактичного затримання;

- примусово видворено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території Держави Україна;

- допущено негайне виконання рішення суду.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Доводи апеляційної скарги мотивовані неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду першої інстанції обставинам справи. Вказано про наявність у апелянта побоювань про переслідування його через політичні переконання, про бажання відповідача залишитися на території України.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому наголошено на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, з посиланням на доводи, викладені в адміністративному позові..

Відповідач та представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАСУ, КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як свідчать матеріали справи, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну у 2000 році через КПП «Харків» у приватних справах по паспортному документу громадянина Російської Федерації за № НОМЕР_1 , виданому 22 травня 1998 року Управлінням внутрішніх справ м. Севєродвінськ Архангельської області, код підрозділу 292-006, та залишився проживати на території України за адресою: Полтавська область Шишацький район с. Воронянщина .

11 грудня 2018 року працівниками позивача під час проведення перевірки було виявлено факт перебування відповідача на території України без документів, які б підтверджували законність його перебування на території України.

Так, ОСОБА_1 документів на отримання посвідки на тимчасове проживання або дозволу на імміграцію в Україну не оформляв, до міграційної служби з метою продовження терміну перебування не звертався, із зверненням для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для оформлення посвідки на тимчасове проживання в Україні також не звертався.

11 грудня 2018 року у зв`язку з порушенням ст.3,9,17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МПТ 063911, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 1700 грн. 00 коп. Штраф відповідачем сплачено 11.12.2018.

Враховуючи вищевикладене, 28 грудня 2018 року Шишацьким РСУ ДМС України в Полтавській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 та зобов`язано останнього покинути територію України до 26 січня 2019 року.

Із даним рішенням відповідача було ознайомлено 28.12.2018 і він зобов`язався залишити територію України не пізніше 26.01.2019, про що свідчить його підпис на листі ознайомлення з рішенням про примусове повернення з України.

При цьому, відповідач при наданні пояснень письмово зазначив про те, що послуг перекладача не потребує, а отже чітко розумів встановлені терміни для виїзду та наслідки не виконання рішення про примусове повернення.

Враховуючи, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не покинув територію України добровільно, 03.04.2019 Шишацький районний сектор Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" №3773-VI від 22 вересня 2011 року (далі - Закон №3773-VI).

За приписами частини першої статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Частиною першою статті 30 Закону України №3773-VI передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Отже, вказаною нормою статті встановлено, що примусове видворення з України іноземця на підставі винесеної постанови адміністративного суду застосовується, якщо рішення про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.

Крім того, із змісту наведеної норми видно, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини: 1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове видворення; 2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення. Тобто обов`язковим є попереднє прийняття вказаними органами рішення про примусове повернення.

Так, матеріалами справи підтверджено, що Шишацьким РСУ ДМС України в Полтавській області прийнято рішення від 28 грудня 2018 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , яким зобов`язано останнього покинути територію України до 26 січня 2019 року.

Із даним рішенням відповідача було ознайомлено 28.12.2018.

Однак, до звернення позивача із даним адміністративним позовом до суду 03.04.2019, відповідачем дане рішення в добровільному порядку не виконано, поважних обгрунтованих підстав такого невиконання відповідачем не наведено.

Статтею 31 Закону України №3773-VI визначено вичерпний перелік обставин, за яких іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн, зокрема: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Також забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.

Наведений перелік підстав є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Колегія суддів звертає увагу, що серед обставин, встановлених в ході судового розгляду та визнаних відповідачем, не вбачається вищезазначених підстав, які б зумовлювали заборону застосування до відповідача процедури примусового повернення до країни його походження.

Щодо доводів апелянта про можливі переслідування через політичні переконання, колегія суддів звертає увагу, що відповідачем не надано будь-яких доказів таких доводів. В тому числі, відповідачем не надано доказів участі у політичних партіях, громадських організаціях, різних рухах, діяльність яких спрямована на утвердження цілісності держави України.

Таким чином, відповідачем не надано будь-яких беззаперечних доказів щодо можливого його майбутнього переслідування в країні походження через політичні переконання.

Більше того, із зверненням для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, відповідач до уповноважених органів не звертався.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що матеріали справи містять «Адресный листок убытия» за формою №7 (а.с.9), відповідно до якого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вибув 14.06.2000 за місцем реєстрації «в армию». Вказане може лише свідчити про намагання відповідача ухилитися від певних обов`язків у країні походження.

Щодо доводів відповідача про проживання в Україні всіх його родичів та про наявність у нього бажання залишитися проживати на території України, колегія суддів відмічає, що відповідачем не надано до суду будь-яких доказів стосовно звернення до уповноважених органів України з метою продовження терміну перебування або щодо отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Таким чином, оскільки відповідачем не виконано у встановлений строк рішення про примусове повернення від 28.12.2018, яке є чинним, не було оскаржене та не скасовано, а також враховуючи відсутність у Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 документів на право перебування на території України, та на відсутність встановлених Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" заборон на примусове видворення відповідача, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та необхідності примусового видворення за межі території України вказаного громадянина.

Згідно з частиною 4 статті 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Відповідно до частини 1 статті 289 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, на підставі заяви поданої органом охорони державного кордону до іноземця або особи без громадянства суд може застосувати такий захід як затримання з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.

Оскільки відповідач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: не надав суду доказів про своє законне перебування на даний час на території України, а також не виконав добровільно рішення про примусове повернення від 28.12.2018 у встановлений строк, то є законні підстави для затримання відповідача з метою забезпечення примусового видворення з території України, з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.

Додатково колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Зокрема, відповідно до п "f" частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

У п. 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17 квітня 2014 року "Справа "Анатолій Руденко проти України", стало остаточним 17 липня 2014 року (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту "e" пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах "Вітольд Літва проти Польщі", заява N 26629/95, п. 78, ЄСПЛ 2000-III, та "Станєв проти Болгарії" [ВП], заява N 36760/06, п. 143, ЄСПЛ 2012).

Відповідно до пункт 1 статті 5 Конвенції має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Відтак, доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на передбачені частиною 1 статті 30 Закону України №3773-VI повноваження відповідача на примусове видворення та обставини, встановлені в ході судового розгляду, які свідчать про наявні обгрунтовані підстави вважати, що іноземець буде ухилятися від виконання такого рішення.

Відповідно до ч.1 ст.316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, відсутні підстави для задоволення вимог поданої відповідачем апеляційної скарги про скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.229, 271, 272, 288, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03.04.2019 по справі № 551/319/19 - залишити без задоволення.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 03.04.2019 по справі № 551/319/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку відповідно до ч.4 ст.272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повне судове рішення складено 18 липня 2019 року.

.

Головуючий суддя О.П. Лях
Судді О.М. Калитка С.С. Рєзнікова