Справа № 120/9/19-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

17 липня 2019 р. справа № 120/9/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дончика В.В., розглянувши в письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії

в с т а н о в и в :

03.01.2019 року ОСОБА_1 звернувся в Вінницький окружний адміністративний суд з позовом до Апарату Верховної Ради України про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою суду від 16.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до розгляду в судове засідання.

Ухвалою суду від 15.03.2019 року провадження у справі закрито.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.05.2019 року ухвалу Вінницького окружного адміністративного суду від 15.03.2019 року скасовано, а справу направлено до Вінницького окружного адміністративного суду для продовження розгляду.

Ухвалою суду від 10.06.2019 року адміністративну справу № 120/9/19 прийнято до провадження, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, призначивши до розгляду в судове засідання на 27.06.2019 року.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначав, що в період з 13.04.2015 по 25.10.2018 працював на посаді помічника-консультанта народного депутата України восьмого скликання ОСОБА_2 . Розпорядженням першого заступника керівника Апарату Верховної Ради України № 1522-к від 22.10.2018 р. позивач був звільнений з займаної посади з 25.10.2018. Вказаним розпорядженням та додатком до нього передбачено, що при звільнені мала бути виплачена компенсація за 106 днів невикористаної щорічної відпустки, але в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Проте, при звільненні компенсація за невикористану щорічну відпустку позивачу не була виплачена, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом, в якому, з посиланням на норми статей 83, 117 КЗпП України, ОСОБА_1 просив:

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити компенсацію за 106 днів невикористаної щорічної відпустки;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати Апарат Верховної Ради України провести індексацію несвоєчасно виплачених сум.

Ухвалою суду від 27.06.2019 року, постановленою в письмовому провадженні, з метою з`ясування фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України восьмого скликання Спориша І. Д. в Апарата Верховної Ради України витребувано інформацію про кількість помічників-консультантів у народного депутата України ОСОБА_2 , що працювали за строковим трудовим договором та були прикріплені для кадрового та фінансового забезпечення до Апарату Верховної Ради України, станом на жовтень 2018 року; інформацію про загальний фонд, виділений народному депутату України ОСОБА_2 для оплати праці помічників-консультантів на жовтень 2018 року; інформацію про використання загального фонду для оплати праці помічників-консультантів в жовтні 2018 року, виділений народному депутату України ОСОБА_2 ; інформацію про розподіл місячного фонду оплати праці помічників-консультантів народним депутатом України ОСОБА_2 в жовтні 2018 року. В зв`язку з чим, розгляд справи відкладено в судове засідання на 17.07.2019 року.

В судове засідання 17.07.2019 року сторони не з`явились, будучи належним чином повідомленні про час, місце та дату судового засідання, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень.

Позивач, в свої позовній заяві просив розгляд справи здійснювати без його участі.

Причини неявки в судове засідання представника відповідача не відомі, клопотань про наявність поважних причин неприбуття в судове засідання до суду не надходило.

За вказаних обставин, у відповідності до ч. 9 ст. 205 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне.

Згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 13.04.2015 року, згідно Розпорядження №4340 від 14.04.2015 року, зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, без поширення дії Закону України "Про державну службу".

15.05.2015 року позивач, згідно Розпорядження №5375 від 19.05.2015 року, переведений за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, з поширенням дії Закону України "Про державну службу".

01.06.2016 року позивач, згідно Розпорядження №1871-к від 06.06.2016 року, переведений за його згодою на посаду помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 на час його депутатських повноважень, без поширення дії Закону України "Про державну службу" (патронатна служба).

25.10.2018 року позивач, згідно Розпорядження №1522-к від 22.10.2018 року, звільнений з посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_2 , за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Згідно Розпорядження першого заступника Керівника Апарату Верховної Ради України №1522-к від 22.10.2018 року передбачено звільнити помічників-консультантів народних депутатів України, в тому числі ОСОБА_1 , із займаної посади та провести виплату компенсації за невикористану основну відпустку в межах наявної економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України згідно з додатком.

Згідно додатку да цього Розпорядження слідує, що помічнику-консультанту ОСОБА_1 належить компенсація за невикористану відпустку в кількості 106 календарних днів.

Відповідно до Довідки, виданої Управлінням справами Верховної Ради України, № 9-1-15/804 від 7.12.2018 року, ОСОБА_1 компенсація за невикористану відпустку не нараховувалась в зв`язку з відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України.

Не погоджуючись такими діями відповідача, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Надаючи оцінку обґрунтованості доводів позивача, суд вважає за необхідне врахувати наступні обставини та положення законодавства.

Спірні правовідносини виникли у сфері проходження патронатної служби і стосуються виплати компенсації за невикористану відпустку помічнику-консультанту народного депутата України.

Умови діяльності та особливості регулювання трудових відносин, оплата праці помічника-консультанта народного депутата України визначені ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" і Положенням про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 №379/95-ВР (далі - Положення).

Частиною 1 ст. 34 Закону України "Про статус народного депутата України" передбачено, що народний депутат може мати до тридцяти одного помічника-консультанта, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України.

Відповідно до абз. 4 частини 3 цієї статті передбачено, що помічники-консультанти народного депутата, які працюють у місті Києві за строковим трудовим договором на постійній основі, можуть прикріплюватися для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України.

Аналогічні приписи містяться і в ч. 7 ст. 1.1 Положення.

Частина 8 ст. 1.1 Положення визначає, що помічник-консультант народного депутата України у своїй роботі керується Конституцією України, законодавством України, а також цим Положенням.

Згідно ч. 1 ст. 4.1. Положення передбачає, що розмір загального фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України встановлюється Верховною Радою України.

За правилами частини першої та другої статті 4.4. Положення помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено інше.

За наявності підстав помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надаються додаткові відпустки, передбачені статтею 4 Закону України "Про відпустки".

Статтею 45 Конституції України передбачено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час.

Державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи визначені Законом України "Про відпустки" від 15.11.1996 року № 504/96-ВР (далі-Закон № 504/96-ВР).

Згідно із ч. 3 ст. 2 Закону № 504/96-ВР право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні (ч. 1 ст. 24 Закону № 504/96-ВР).

Положення ч. 1 та 4 ст. 24 Закону № 504/96-ВР кореспондуються із положеннями частин 1 та 4 ст. 83 КЗпП України.

Статтею 3 Закону № 504/96-ВР передбачено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. У разі звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору невикористана відпустка може за його бажанням надаватися й тоді, коли час відпустки повністю або частково перевищує строк трудового договору. У цьому випадку чинність трудового договору продовжується до закінчення відпустки.

Аналіз наведених вище норм Закону № 504/96-ВР та КЗпП України дає підстави для висновку про те, що виплата роботодавцем грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку при звільненні з роботи не може ставитись в залежність від наявності фонду оплати праці та є однією із основних державних соціальних гарантій працівників, закріпленою на законодавчому рівні.

Отже, як вбачається з вищенаведених положень, підставою виплати помічнику-консультанту народного депутата України грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку є звільнення особи з вказаної посади.

Крім того, статтею 47 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно із ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями ст. 2 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців, додатковою ж заробітною платою є винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Тобто, слід констатувати, оскільки компенсація за невикористану щорічну основну відпустку передбачена чинним законодавством, то дана виплата відноситься до складової додаткової заробітної плати, виплату якої власник або уповноважений ним орган повинен здійснити при звільненні працівника в день його звільнення.

Згідно з п. 1 розділу І Положення про Апарат Верховної Ради України, затвердженого Розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 №769, Апарат Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.

У свою чергу пп. 23 п. 7 розділу II цього Положення передбачено, що у сфері організаційного забезпечення діяльності Верховної Ради України Апарат організовує та здійснює роботу з кадрового обслуговування працівників Апарату, народних депутатів України і помічників-консультантів народних депутатів України.

Згідно з наданими до суду доказами, а саме Розпорядженням про звільнення позивача з додатком та довідки Управління справами Верховної Ради України, ОСОБА_1 на день звільнення підлягала компенсація за невикористану відпустку за 106 робочих днів, яка не була виплачена в зв`язку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів.

У відповідності до ч. 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Разом з тим, відповідачем у справі - суб`єктом владних повноважень, будь-яких належних чи допустимих доказів на спростування позову до суду не надано.

Крім того, правом на подачу відзиву на позовну заяву відповідач також не скористався, в зв`язку з чим, у відповідності до ч. 2 ст. 175 КАС України, суд вирішує спір за наявними матеріалами в справі.

Частина четверта статті 159 КАС України визначає, що подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Неподання суб`єктом владних повноважень відзиву на позов без поважних причин може бути кваліфіковано судом як визнання позову.

Також, судом самостійно вживались процесуальні заходи задля з`ясування наявності обставини, якою відповідач обумовлював неможливість виплати компенсації за невикористану відпустку, а саме відсутність економії фонду заробітної плати.

Так, ухвалою суду від 27.06.2019 року, у відповідача витребувано інформацію про кількість помічників-консультантів у народного депутата України ОСОБА_2 , що працювали за строковим трудовим договором та були прикріплені для кадрового та фінансового забезпечення до Апарату Верховної Ради України, станом на жовтень 2018 року; інформацію про загальний фонд, виділений народному депутату України ОСОБА_2 для оплати праці помічників-консультантів на жовтень 2018 року; інформацію про використання загального фонду для оплати праці помічників-консультантів в жовтні 2018 року, виділений народному депутату України ОСОБА_2 ; інформацію про розподіл місячного фонду оплати праці помічників-консультантів народним депутатом України ОСОБА_2 в жовтні 2018 року.

В той же час, вимоги ухвали суду відповідачем, станом на час вирішення справи, не виконанні, витребовуваних документів суду не надано, поважних причин невиконання також не повідомлено.

Таким чином, враховуючи невиплату відповідачем позивачу компенсації за невикористану відпустку в день його звільнення за наявності законних підстав для здійснення такої виплати, та, к наслідок не проведення повного розрахунку під час звільнення, чим порушено майнові права та інтереси позивача на отримання коштів, суд, погоджуючись з доводами позивача, дійшов висновку про обґрунтованість позову в цій частині та наявність підстав для його задоволення.

В той же час, позовна вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити індексацію несвоєчасно виплачених сум, то така вимога не підлягає до задоволенню, з огляду на наступне.

Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає Закон України "Про індексацію грошових доходів населення".

Відповідно до статті 6 цього Закону передбачено, що Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 р. затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення.

Відповідно до пункту 1-1 цього Порядку передбачено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін.

Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.

Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 р. - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. № 491-IV "Про внесення змін до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення".

Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

З аналізу вищезазначених положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, слідує, що обов`язок по проведенню індексації грошових доходів громадян покладено на роботодавців та здійснюється шляхом її нарахування одночасно з виплаченою сумою доходу, у передбачених Законом випадках.

В той же час, слід вказати що право на захист - це суб`єктивне право певної особи, тобто вид і міра її можливої (дозволеної) поведінки із захисту своїх прав. Воно випливає з конституційного положення: "Права і свободи людини і громадянина захищаються судом" (ст. 55 Конституції України).

Отже, кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання у сфері цивільних, господарських, публічно-правових відносин та за наявності неврегульованих питань.

Порушення права означає необґрунтовану заборону на його реалізацію або встановлення перешкод у його реалізації, або значне обмеження можливостей його реалізації тощо.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Із системного аналізу вказаних норм випливає, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Отже, вимоги про зобов`язання здійснити індексацію невиплачених сум, на думку суду, є передчасними, адже спір в цій частині фактично не існує, оскільки відповідні суми з урахуванням висновків, викладених у цьому рішенні, ще не виплачені, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовній вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання розподілу судових витрат підлягає вирішенню у відповідності до положень ч. 1 ст. 139 КАС України.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

в и р і ш и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за 106 днів невикористаної щорічної відпустки.

Зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 );

Відповідач: Апарат Верховної Ради України (вул. Грушевського, 5, м. Київ, ).

Рішення у повному обсязі виготовлене 17.07.2019 року.

Суддя Дончик Віталій Володимирович