Справа № П/811/711/15
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

18 липня 2019 року

Київ

справа №П/811/711/15

адміністративне провадження №К/9901/8923/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А., суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області

на постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року (суддя Момонт Г.М.)

та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року (судді: Білак С.В. (головуючий), Олефіренко Н.А., Шальєва В.А.)

у справі № П/811/711/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Тріана»

до Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Тріана» (далі - ТОВ «Тріана») звернулося до суду з адміністративним позовом до Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області (далі - Кіровоградська ОДПІ, контролюючий орган) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16 жовтня 2014 року № .

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «Тріана» зазначило, що не порушувало вимог Податкового кодексу України при здійсненні господарських операцій з товариством з обмеженою відповідальністю «Антарес» (далі - ТОВ «Антарес») та правильно визначило податкові зобов`язання з податку на додану вартість. Натомість висновки контролюючого органу про нереальність господарських операцій позивача з вказаним контрагентом є безпідставними та не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Кіровоградський окружний адміністративний суд постановою від 20 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року, позов ТОВ «Тріана» задовольнив: визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 16 жовтня 2014 року №.

Судові рішення мотивовані тим, що наявними в матеріалах справи первинними документами, які були досліджені в ході перевірки позивача, в повному обсязі підтверджено реальний зміст господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Кіровоградська ОДПІ звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, а також неправильну оцінку наявних у матеріалах справи доказів, просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ТОВ «Тріана».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 липня 2015 року відкрито касаційне провадження.

Позивач не скористався своїм правом подати заперечення/відзив на касаційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.

25 січня 2018 року справу в порядку, передбаченому підпунктом 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, що діє з 15 грудня 2017 року; далі - КАС України) передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій встановили, що у період із 23 вересня до 26 вересня 2014 року посадовою особою Кіровоградської ОДПІ на підставі наказу від 19 вересня 2014 року № 1781 проведено позапланову невиїзну документальну перевірку позивача з питань правильності нарахування податкових зобов`язань та податкового кредиту з податку на додану вартість, доходів та витрат, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування з податку на прибуток підприємств по взаємовідносинах з ТОВ «Антарес» за липень 2014 року, за результатами якої складено акт від 30 вересня 2014 року № 54/11-23-22-04/37297874.

У вказаному акті перевірки відповідачем встановлено порушення ТОВ «Тріана» пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, внаслідок чого позивачем занижено податок на додану вартість у загальному розмірі 3 034 212 грн, зокрема за липень 2014 року - 2 513 351 грн, за серпень 2014 року - 520 861,00 грн.

На підставі висновків акта перевірки Кіровоградська ОДПІ 16 жовтня 2014 року прийняла податкове повідомлення-рішення № , згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість у сумі 3 792 765 грн, зокрема за основним платежем - 3 034 212 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями - 758 553 грн.

Свої дії щодо прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення відповідач мотивує тим, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Антарес» не носять реального характеру, тому ТОВ «Тріана» за результатами таких операцій не мало права включати суму податку на додану вартість до складу податкового кредиту.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Системний аналіз змісту вищенаведених норм ПК України свідчить про те, що в податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено у підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-XIV господарська операція визначена як дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, право платника податків на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів (та/або будування, спорудження останніх), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів виключно у разі фактичного здійснення платником податків господарської операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, а тому не можуть бути підставою для врахування фінансових показників господарської операції в податковому обліку платника. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з податку на додану вартість.

Про відсутність реального характеру відповідних операцій можуть свідчити, зокрема, наявність таких обставин: неможливість здійснення платником податку зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності, відсутність у платника податку необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, здійснення операцій з товарно-матеріальними цінностями, які не вироблялися або не могли бути вироблені в обсязі, зазначеному платником податку в документах обліку.

При цьому Суд зазначає, що кожна з вказаних вище обставин не може бути самостійним беззаперечним свідченням (доказом) відсутності реального характеру господарських операцій, проте наявність таких обставин в сукупності, що має бути встановлено судом, може свідчити на користь висновку про неможливість фактичного проведення (вчинення) господарських операцій.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ «Антарес» були укладені договори поставки нафтопродуктів від 01 липня 2014 року № ДГ-0107-56, від 08 липня 2014 року № ДГ-0807-3, від 21 липня 2014 року № ДГ-2107-24, на підставі яких ТОВ «Тріана» у липні 2014 року придбало у ТОВ «Антарес» нафтопродукти на загальну суму 18 205 270,99 грн, зокрема податок на додану вартість - 3 034 211,83 грн, що підтверджується актами приймання-передачі нафтопродуктів та податковими накладними.

Відповідно до пункту 4.2 вказаних договорів товар поставляється покупцю партіями протягом поточного місяця в кількості та за ціною, визначеними у кожній додатковій угоді до договору на умовах EXW - резервуари нафтобаз ПАТ «Дніпронафтопродукт» та інших нафтобаз, що належать ПАТ «Дніпронафтопродукт» на праві власності або використовуються ним на підставі цивільно-правових договорів (згідно з Інкотермс-2010).

При цьому між ПАТ «Дніпронафтапродукт» та ТОВ «Тріана» укладено договір зберігання від 22 червня 2014 року № 4128.

Транспортування придбаних нафтопродуктів відповідно до договору про перевезення вантажів автомобільним транспортом від 01 червня 2014 року № 83 здійснювалося ТОВ «ТД «Кременчукнафтопродуктсервіс», що підтверджується товарно-транспортними накладними на відпуск нафтопродуктів.

Згідно з умовами додаткових угод до договорів поставки нафтопродуктів покупець здійснює оплату за товар шляхом переведення грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника до 31 липня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що на час розгляду справи позивачем не проведено оплату за товар, придбаний у ТОВ «Антарес».

Здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про підтвердження реального виконання договорів поставки нафтопродуктів, укладених із ТОВ «Антарес», та зазначили, що господарські операції позивача із вказаним контрагентом безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю ТОВ «Тріана». Так, судами встановлено, що придбаний позивачем товар оприбутковувався та реалізовувався на автозаправних станціях, які знаходяться в оренді у ТОВ «Тріана», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями договорів оренди автозаправних станцій, актів прийому-передачі майна в оренду, журналів обліку поставлених нафтопродуктів, товарно-матеріальної відомості.

Разом із тим, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено фактів, які б свідчили про те, що зміст договорів не відповідає дійсним намірам сторін, і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання укладених договорів.

Висновки Кіровоградської ОДПІ про порушення ТОВ «Тріана» податкового законодавства ґрунтуються фактично на підставі даних акта ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська від 21 серпня 2014 року № 175/04-61-22-2/31037491 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб`єкта господарювання ТОВ «Антарес» з питань документального підтвердження господарських відносин за період з 01.07.2014 року по 31.07.2014 року», яким встановлено відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності та як наслідок відсутність реального вчинення господарських операцій по ТОВ «Антарес» за період з 01 липня 2014 року до 31 липня 2014 року.

Колегія суддів, враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини, погоджується з висновком судів, що відповідачем не доведено належними та достатніми доказами факту відсутності реального характеру господарських операцій позивача з ТОВ «Антарес» та правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Керуючись статтями 343, 349, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Кіровоградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Кіровоградській області залишити без задоволення, постанову Кіровоградського окружного адміністративного суду від 20 квітня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 01 липня 2015 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І.А. Гончарова

Судді І.Я. Олендер

Р.Ф. Ханова