Справа № 163/2442/18
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6890/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

судді-доповідача Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

Судової-Хомюк Н.М.,

секретаря судового засідання Цар М.М.,

розглянувши у судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС на рішення Любомльського районного суду Волинської області (головуючий суддя - Чишій С.С.), ухвалене у відкритому судовому засіданні в м.Любомль о 15 год. 53 хв. 30 травня 2019 року, повне судове рішення складено 04 червня 2019 року, у справі №163/2442/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил,

В С Т А Н О В И В:

13.12.2018 ОСОБА_2 звернулась в суд в інтересах ОСОБА_1 з позовом до Волинської митниці ДФС, просила визнати протиправною та скасувати постанову у справі про порушення митних правил №5490/20500/18 від 24.10.2018.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 30 травня 2019 року позов задоволено.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сама по собі експортна декларації доводить лише факт початку процедури оформлення експорту транспортного засобу із Європейського Союзу в Литовській Республіці, така жодним чином не виключає можливості переходу прав на автомобіль після такого оформлення до інших осіб, в тому числі, до продавця, зазначеного в поданих до митного оформлення документах - компанії «TEMSYS». Суд першої інстанції вказав, що Волинська митниця ДФС, взявши до уваги єдиним і беззаперечним доказом документи литовських митних органів, не перевірила обставин завершення експорту товару, для усунення всякого роду сумнівів не вчинила запитів відповідним компаніям, які фігурують відправниками товару по литовських документах та документах, поданих до митного оформлення декларантом. Суд першої інстанції вважав, що самі по собі документи митних органів Литовської Республіки не є виключними, беззаперечними і визначальними доказами винуватості позивача у порушенні митних правил та не доводять наявності у її діях умислу на неправомірне звільнення від сплати митних платежів в повному обсязі шляхом надання неправдивих відомостей щодо вартості товару.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Волинська митниця ДФС подала апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 травня 2019 року та прийняти нове, яким у позові відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що вчинення правопорушення в справі про порушення митних правил №5490/20500/18 передбаченого статтею 485 Митного кодексу України повністю підтверджено матеріалами справи. Скаржник вказує, що під час розгляду справи про порушення митних правил відповідною посадовою особою в повній мірі з`ясовано факт вчинення порушення митних правил, винність особи в їх вчиненні, обтяжуючих та пом`якшуючих обставин при відповідальності за вчинена правопорушення не встановлено. Скаржник зазначає, що документи, надані митними органами Литовської Республіки не досліджувались судом першої інстанції. Звертає увагу, що позивач не могла двічі придбати один транспортний засіб 04.04.2018 за різною ціною. Вказує, що ОСОБА_1 , яка через повіреного ОСОБА_3 подала документи до митного оформлення за меншою ціною та іншим продавцем була зацікавлена в підміні цих документів.

В судовому засіданні представник позивача щодо апеляційної скарги заперечила, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції. Скаржник явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що 24.10.2018 в.о. начальника Волинської митниці ДФС Шелігацьким Є.С. винесено постанову в справі про порушення митних правил №549/20500/18, згідно з якою ОСОБА_1 визнана винною у вчиненні порушення митних правил, передбаченого статтею 485 Митного кодексу України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 300 (триста) відсотків несплаченої суми митних платежів, що становить 56 330,64 грн.

Митним органом зроблено висновок, що ОСОБА_1 через декларанта (митного брокера) ПП «Логістикброк» під час митного оформлення транспортного засобу марки «RENAULT», модель «LAGUNA», календарний рік випуску 2014, модельний рік випуску 2014, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1461 см3, що був у використанні, вчинила дії, спрямовані на неправомірне звільнення від сплати в повному обсязі митних платежів в сумі 18 776,88 грн., тобто заявила в митній декларації типу ІМ40ДЕ №UA205090/2018/025294 від 05.04.2018 неправдиві відомості, необхідні для визначення митної вартості товару та надала з цією метою органу доходів і зборів документи, що містять такі відомості.

Вважаючи вказану постанову необґрунтованою, винесеною без достатньо з`ясованих обставин справи, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулась із позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Статтею 485 Митного кодексу України, в редакції чинній на час ввезення транспортного засобу позивачем, (далі - МК України) встановлено, що заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв`язку з якими було надано такі пільги, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Для притягнення до відповідальності, згідно з статтею 485 МК України необхідно доведення факту заявлення в митній декларації, в даному випадку, неправдивих відомостей та/або надання документів, що містять неправдиві відомості, вини у формі прямого умислу, а також наявність в діях особи особливої мети - ухилення від сплати податків та зборів, або зменшення їх розміру.

Відповідно до частини 1 статті 458 МК України порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред`явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

За змістом статті 10 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

При цьому, статтею 485 МК України передбачено наявність спеціальної протиправної мети неправомірного звільнення від сплати чи зменшення розміру сплати митних платежів, що вказує на те, що це правопорушення може бути вчинено тільки з умисною формою вини, оскільки необережно не можливо заявити неправдиві відомості.

Отже, зовнішній прояв (винного, протиправного) діяння передбаченого статтею 485 МК України обов`язково повинен поєднуватися з умислом суб`єкта вчинення такого на посягання на охоронювані законом суспільні відносин (визначений законом порядок сплати податків та зборів).

Згідно з частиною 1 статті 248 МК України митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Відповідно до частини 1 статті 257 МК України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії.

Частиною 2 статті 264 МК України встановлено, що митна декларація та інші документи подаються органу доходів і зборів в електронному вигляді з дотриманням вимог цього Кодексу або на паперових носіях. Митна декларація на паперовому носії супроводжується її електронною копією. Разом з митною декларацією органу доходів і зборів подаються рахунок або інший документ, що визначає вартість товару, та, у випадках, встановлених цим Кодексом, - декларація митної вартості. Відомості про документи, визначені частиною третьою статті 335 цього Кодексу, зазначаються декларантом або уповноваженою ним особою у встановленому порядку в митній декларації. На вимогу органу доходів і зборів декларант або уповноважена ним особа зобов`язані надати органу доходів і зборів оригінали таких документів або засвідчені в установленому порядку їх копії, якщо законодавством не передбачено подання оригіналів.

З метою визначення правильності заповнення поданої митної декларації та відповідності доданих до неї документів установленим вимогам орган доходів і зборів здійснює перевірку митної декларації. Митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. (частини 5, 6 статті 264 МК України).

Перелік документів, що подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості, визначений статтею 53 МК України.

З матеріалів справи судом першої інстанції встановлено, що під час митного оформлення транспортного засобу марки «RENAULT», модель «LAGUNA», календарний рік випуску 2014, модельний рік випуску 2014, номер кузова НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1461 см3, що був у використанні, декларантом (митним брокером) ПП «Логістикброк», м.Луцьк, ОСОБА_4 з метою ідентифікації транспортного засобу та для підтвердження заявленої митної вартості, надано митну декларацією типу М40ДЕ №UA205090/2018/025294 та рахунок-фактури від 04.04.2018 згідно з якими вартість транспортного засобу, придбаного у фірми «Temsys» становить 4000 Євро.

За митне оформлення транспортного засобу при митній вартості такого 149 273,65 грн. сплачено митних платежів в загальній сумі 53 589,55 грн.

В свою чергу, 28.08.2018 до Волинської митниці ДФС з Державної фіскальної служби України листом від 17.08.2018 №25494/7/99-99-20-02-01-17 надійшло звернення митних органів Литовської Республіки щодо підтвердження факту ввезення на митну територію України та митного оформлення автомобіля марки «RENAULT», модель «LAGUNA», номер кузова НОМЕР_1 за експортною митною декларацією MRN 18LTKC0100EK0178FO та рахунок-фактури серії TSN №2528 від 04.04.2018 щодо купівлі-продажу вказаного транспортного засобу.

Згідно з експортною митною декларацією тип EX А MRN 18LTKC0100EK0178FO, рахунком-фактурою серії TSN №2528 від 04.04.2018 та прибутковим касовим ордером серії TSМ №01095 від 08.03.2018, вказаний транспортний засіб придбано ОСОБА_5 у UAB «T&S Mobile» за ціною 6450 Євро із сплатою авансу 08.03.2018.

У вказаних документах ОСОБА_5 зазначена як покупець та вантажоодержувач.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що експортна декларація - це загальноприйнятий міжнародний документ, який підтверджує проходження товару митного оформлення в країні відправлення, підтверджує експорт товару та оформляється в момент експортного митного оформлення перед вивезенням товару. Залежно від умов поставки по Інкотермс експортну декларацію повинен оформити продавець товару або покупець (умова EXW). Експортна митна декларація ЕХ А оформляється при звичайному, стандартному експорті. У такій зазначаються дата продажу, номер шасі (рами), кузова (або ідентифікаційний номер), номер двигуна автомобіля, модель, рік виготовлення, а також ім`я та прізвище особи, якій продано автомобіль. Вказана вартість товару, який експортується, відповідає ціні, вказаній в інвойсі. Саме на підставі експортної декларації можна дізнатися митну вартість товару.

Так, за результатами проведеного опрацювання зазначеного звернення митних органів Литовської Республіки та товаросупровідних документів до нього відповідачем встановлено, що вказаний автомобіль проданий компанією UAB «T&S Mobile» громадянці України ОСОБА_6 за ціною 6 450 Євро, що за курсом Національного банку України станом на 05.04.2018 склало 207 951,41 грн.

Відповідно до службової записки відділу адміністрування митних платежів Волинської митниці ДФС від 12.09.2018 за митне оформлення вказаного транспортного засобу при митній вартості 207951,41 грн. необхідно сплатити митні платежі у загальній сумі 72366,43 грн., тобто різниця між сплаченими платежами і платежами, які необхідно було сплатити становить 18 766,88 грн.

За таких обставин, враховуючи інформаційну складову та мету видачі експортної декларації, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що на момент митного оформлення автомобіля марки «Renault» модель «LAGUNA», позивач подав документи, необхідні для визначення митної вартості, відомості яких не відповідають відомостям у документах, наданих продавцем товару UAB «T&S Mobile», який склав експортну декларацію.

В свою чергу, щодо аргументів представника позивача, щодо обрання декларантом шостого (резервного) методу визначення митної вартості товару, а не першого (за ціною угоди щодо товарів, які імпортуються), як підставу вірного визначення митної вартості транспортного засобу, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з частиною 1 статті 51 МК України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу.

Статтею 52 МК України встановлено, що заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.

У декларації митної вартості наводяться відомості про метод визначення митної вартості товарів, числове значення митної вартості товарів та її складових, умови зовнішньоекономічного договору, що мають відношення до визначення митної вартості товарів, та надані документи, що підтверджують зазначене. Такі відомості є відомостями, необхідними для митних цілей.

Таким чином, законодавчо закріплене право декларанта або уповноваженої ним особи вибору методу визначення митної вартості товарів не звільняє від обов`язку подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню, зокрема, щодо вартості товару, як це передбачено ст.52 МК України.

В свою чергу, дії щодо заявлення в митній декларації неправдивих відомостей щодо митної вартості товару та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, складають об`єктивну сторону правопорушення, передбаченого статтею 485 МК України.

Щодо аргументів представника позивача, що при митному оформленні транспортного засобу позивач самостійно жодних документів (відомостей) не надавала, а тому не може нести відповідальність передбачену статтею 485 МК України, то суд апеляційної інстанції вважає такі безпідставними, з огляду на наступне.

Суб`єкт порушень митних правил, визначених статтею 485 МК України, є спеціальним, тобто крім загальних ознак, визначених частиною 2 статті 459 МК України, наділений ще й спеціальними додатковими ознаками - це особа, яка самостійно здійснює декларування або від імені якої здійснюється декларування (декларант).

Відповідно до статті 416 МК України митний брокер - це підприємство, що надає послуги з декларування товарів, транспортних засобів комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Взаємовідносини митного брокера з особою, яку він представляє, визначаються відповідним договором (стаття 417 МК України).

Тобто, митний брокер, за відсутності підстав мати сумніви в достовірності документів, декларує товари на підставі таких документів, які надані замовником чи уповноваженим представником замовника.

Уповноважена особа (представник) - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого декларантом, наділена правом вчиняти дії, пов`язані з проведенням митних формальностей, щодо товарів, транспортних засобів комерційного призначення від імені декларанта (пункт 63 частини 1 статті 4 МК України).

До матеріалів справи долучено копію Довіреності від 02.04.2018, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 на представництво своїх інтересів з питань придбання за кордоном на її ім`я будь-якого транспортного засобу, постановки такого на облік та проходження сертифікації.

При цьому, у поданій до митного оформлення митній декларації типу ІМ40ДЕ №UA205090/2018/025294 саме ОСОБА_1 зазначена як особа, відповідальна за фінансове врегулювання - резидент, що уклав зовнішньоекономічний договір (контракт) або інший документ, що використовується в міжнародній практиці замість договору (контракту) (Порядок заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 № 651).

Враховуючи вказане, за відсутності доказів вчинення щодо позивача шахрайських дій іншими особами при ввезенні та розмитненні автомобіля марки «RENAULT», модель «LAGUNA», номер кузова НОМЕР_1 , суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що саме позивач є суб`єктом відповідальності за порушення митних правил, яке передбачено статтею 485 МК України.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

В силу приписів частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Європейський суд з прав людини, судова практика якого в силу приписів статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, у справі «Федорченко та Лозенко проти України» зазначив, що при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом».

Суд апеляційної інстанції зауважує, що у судовому рішенні за результатами розгляду справи обов`язково повинен бути дотриманий критерій переконливості, так як для встановлення обставин у справі при її вирішенні необхідно, щоб докази однієї сторони переконували у наявності цих обставин більше, ніж докази іншої сторони переконували у протилежному.

За таких обставин, аналізуючи вимоги частини 1 статті 486, статті 489 МК України, щодо з`ясування обставин кожної справи та вирішення її з дотриманням вимог закону, а також приписів частини 1 статті 466 МК України, щодо застосування адміністративного стягнення за порушення митних правил не інакше, як на підставі та в порядку, що встановлені цим Кодексом та іншими законами України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що позивачем порушено митні правила, передбачені статтею 485 МК України, оскільки під час митного оформлення транспортного засобу марки «Renault» модель «LAGUNA», номер кузова НОМЕР_1 , через декларанта (митного брокера) подано уповноваженою за довіреністю особою пакет документів на вказаний транспортний засіб із зазначенням відомостей, які відмінні від відомостей, зазначених у експортній декларації MRN 18LTKC0100EK0178FO, рахунку-фактурі серії TSN №2528 від 04.04.2018 та прибутковому касовому ордері серії TSМ №01095 від 08.03.2018, що подані органами Литовської Республіки на підтвердження факту придбання ОСОБА_5 у UAB «T&S Mobile» за ціною 6450 Євро із сплатою авансу 08.03.2018.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

З огляду на викладене, враховуючи положення статті 317 КАС України, прецедентної практики ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції при вирішенні справи неповно з`ясовано обставин, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Керуючись статтями 229, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС задовольнити.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 30 травня 2019 року у справі № 163/2442/18 скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Т. І. Шинкар
судді М. А. Пліш
Н. М. Судова-Хомюк
Повне судове рішення складено 17.07.2019