Справа № 298/1451/16-а
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
Іменем України

19 липня 2019 року
Київ
справа №298/1451/16-а
адміністративне провадження №К/9901/16052/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Радишевської О.Р.,
суддів Кашпур О.В., Уханенка С.А.,
розглянувши у письмовому провадженні у касаційній інстанції адміністративну справу №298/1451/16
за позовом ОСОБА_1 до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника Костенка В.В. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2017 року, прийняту в складі головуючого судді Лютянської М.С., та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року, постановлену в складі колегії суддів: головуючого судді Кузьмича С.М., суддів Гулида Р.М., Улицького В.З.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1. У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 підполковника ОСОБА_2 (далі військовий комісар, відповідач), у якому просила:
1.1. скасувати постанову від 22 листопада 2016 року №122 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 119,00 грн. за частиною другою статті 211-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).
2. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 22 листопада 2016 року військовим комісаром ОСОБА_2 було винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності.
2.1. У вказаній постанові зазначено, що позивач, перебуваючи на посаді сільського голови, не забезпечила сповіщення ОСОБА_3 1996 р.н. про його виклик у військовий комісаріат.
2.2. ОСОБА_1 вважає вказану постанову безпідставною та винесеною з порушенням порядку притягнення до адміністративної відповідальності, оскільки жодних порушень не вчиняла.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. 22 листопада 2016 року відповідачем стосовно позивача винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення №122, якою ОСОБА_1 визнано винною за частиною другою статті 211-4 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 119,00 грн.
4. У постанові зазначено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді сільського голови, не забезпечила сповіщення ОСОБА_3 1996 р.н. про його виклик у військовий комісаріат.
5. Також судами встановлено, що 22 листопада 2016 року відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
6. Постановою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
7. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди попередніх інстанцій виходили з того, що вчинення позивачем адміністративного правопорушення є підтвердженим. Водночас жодних доказів, які б свідчили про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 211-4 КУпАП, позивачем до суду не надано. Отже, підстави для задоволення позовних вимог і скасування оскаржуваної постанови відсутні.
IV. Провадження у суді касаційної інстанції
8. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 березня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
9. 15 грудня 2017 року, у зв`язку із початком роботи Верховного Суду, припинено процесуальну діяльність Вищого адміністративного суду України.
9.1. 05 лютого 2018 року касаційну скаргу передано для розгляду до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду.
9.2. За наслідками автоматизованого розподілу касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Білоусу О.В., суддям Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.
9.3. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 23 травня 2019 року №456/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
9.4. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 червня 2019 року, касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А.
10. У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
11. В обґрунтування касаційної скарги скаржник указує, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови є помилковими, оскільки вчинення позивачем адміністративного правопорушення не доведено та не підтверджується жодними доказами.
12. Позивач зазначила, що розгляд справи про адміністративне правопорушення, всупереч вимогам, установленим статтями 277, 278, 279 КУпАП, відбувся формально та без її присутності. Водночас у протоколі про адміністративне правопорушення від 22 листопада 2016 року не зазначено часу його складання, а постанову про адміністративне правопорушення винесено також 22 листопада 2016 року без зазначення у ній часу її винесення.
13. Скаржник стверджує, що проміжок часу між складенням протоколу та винесенням оскаржуваної постанови, з урахуванням відстані (43,9 км.) між населеними пунктами, а саме, селом Верховина-Бистра Великоберезнянського району (місце складання протоколу) та смт. Великий Березний Великоберезнянського району, позбавив її, як особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, можливості скористатися своїми правами, передбаченими статтею 268 КУпАП.
14. Позивач указує, що вказані обставини судами першої та апеляційної інстанцій були залишені без уваги.
15. Також скаржник звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій не надали оцінки рішенню виконкому Верховино-Бистрянської сільської ради від 26 листопада 2015 року №27 «Про покладення обов`язків по веденню військового обліку» і не зазначили мотивів відхилення такого доказу та відповідних аргументів позивача.
16. Таким чином, позивач зазначила, що суди попередніх інстанцій не встановили усіх фактичних обставин справи необхідних для правильного вирішення справи, а тому їх рішення не можна вважати такими, що відповідають критеріям обґрунтованості та законності судового рішення, встановленим статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України).
V. Джерела права й акти їх застосування
17. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
18.Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
19. Згідно з статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їхньої компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
20. Статтею 245 КУпАП установлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
21. Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
22. Статтею 268 КУпАП установлено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
23. Згідно із статтею 277 КупАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.
24. Відповідно до статті 278 КупАП орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: чи належить до його компетенції розгляд даної справи; чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; чи витребувано необхідні додаткові матеріали; чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката.
25. Стаття 280 КУпАП закріплює обов`язок посадової особи при розгляді справи про адміністративне правопорушення з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
26. Згідно із статтею 211-4 КупАП незабезпечення керівниками або іншими відповідальними за військово-облікову роботу посадовими особами підприємств, установ, організацій, колективних сільськогосподарських підприємств і навчальних закладів на вимогу військових комісаріатів сповіщення військовозобов`язаних і призовників про їх виклик у військові комісаріати або перешкода зазначених посадових осіб своєчасній явці громадян на збірні пункти чи призовні дільниці - тягне за собою накладення штрафу від одного до трьох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Повторне протягом року вчинення порушення з числа передбачених частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, тягне за собою накладення штрафу від трьох до семи неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
26.1. Статтею 235 КУпАП установлено, що військові комісаріати розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення військовозобов`язаними чи призовниками законодавства про військовий обов`язок і військову службу, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про умисне зіпсуття обліково-військових документів чи втрату їх з необережності, про неявку на виклик у військовий комісаріат, про неподання у військові комісаріати списків юнаків, які підлягають приписці до призовних дільниць, про прийняття на роботу військовозобов`язаних і призовників, які не перебувають на військовому обліку, про незабезпечення сповіщення військовозобов`язаних і призовників про їх виклик у військові комісаріати, перешкоду їх своєчасній явці на збірні пункти чи призовні дільниці, про несвоєчасне подання документів, необхідних для ведення військового обліку військовозобов`язаних і призовників, несповіщення їх про виклик у військові комісаріати, про неподання відомостей про військовозобов`язаних і призовників (статті 210, 210-1, 211 - 211-6). Від імені військових комісаріатів розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право районні (міські) військові комісари.
27. Згідно з частиною першою - другою статті 38 Закону України від 25 березня 1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» в адміністративно-територіальних одиницях, де немає військових комісаріатів, відповідні органи місцевого самоврядування, керівники підприємств, установ та організацій, у тому числі навчальних закладів, незалежно від підпорядкування і форм власності зобов`язані на вимогу військових комісаріатів сповіщати призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до військових комісаріатів, забезпечувати своєчасне прибуття за цим викликом, у семиденний строк повідомляти районні (міські) військові комісаріати про прийняття на роботу (навчання) та звільнення з роботи (навчання) призовників і військовозобов`язаних.
27.1. Органи виконавчої влади, що здійснюють реєстрацію місця проживання чи перебування осіб, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад зобов`язані:
здійснювати реєстрацію за місцем проживання або перебування чи зняття з реєстрації призовників, військовозобов`язаних та резервістів лише в разі наявності в їхніх військово-облікових документах позначок військових комісаріатів відповідно про зняття з військового обліку або про перебування на військовому обліку за місцем проживання або перебування;
надавати районним (міським) військовим комісаріатам допомогу у прийнятті допризовників на військовий облік, проведенні призову громадян на військову службу (збори), контролі за виконанням ними правил військового обліку та виявленні громадян із числа призовників і військовозобов`язаних, які порушують ці правила;
надсилати у двотижневий строк до військових комісаріатів або органів місцевого самоврядування, що ведуть військовий облік, відомості про осіб, які отримали громадянство України і повинні бути взяті на військовий облік.
28. Частиною другою статті 72 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
VI. Позиція Верховного Суду
29. Суд наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 КАС України, здійснюється виключно у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
30. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
31. Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, Суд керується таким.
32. З огляду на норми статті 159 КАС України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) обґрунтованим визнається судове рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи чи для вирішення певного процесуального питання, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються належними і допустимими доказами.
33. Судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд уважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд урахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
34. Предметом оскарження у цій справі є постанова про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, що передбачене частиною другою статті 211-4 КУпАП повторне протягом року вчинення порушення з числа передбачених частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
35. Суд звертає увагу, що склад правопорушення це сукупність передбачених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак діяння, які характеризують (визначають) його як правопорушення і є підставою залучення суб`єкта правопорушення до юридичної відповідальності. До структури складу адміністративного правопорушення відносяться: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона. Адміністративне правопорушення може мати місце лише за наявності всіх перелічених складових, що у сукупності становлять склад адміністративного правопорушення.
36. Об`єктом указаного правопорушення (стаття 211-4 КУпАП) є суспільні відносини у сфері виконання військового обов`язку і несення військової служби. Правовою базою у цій сфері є Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».
37. Об`єктивною стороною цього правопорушення є незабезпечення сповіщення військовозобов`язаних і призовників про виклик у військовий комісаріат або перешкоджання своєчасній явці громадян на збірні пункти чи призовні дільниці.

38. Суб`єктивна сторона правопорушення визначається ставленням до наслідків і характеризується наявністю вини як у формі умислу (незабезпечення сповіщення, перешкоджання явці), так і у формі необережності (тільки незабезпечення сповіщення).
39. Суб`єкт адміністративного правопорушення спеціальний (керівники або інші відповідальні за військово-облікову роботу посадові особи підприємств, установ і організацій, колективних сільськогосподарських підприємств і навчальних закладів) (ч. 1 цієї статті); особливий (посадові особи, які вже піддавалися адміністративному стягненню за аналогічне правопорушення) (ч. 2 цієї статті).
40. Отже, суб`єктом адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною другою статті 211-4 КУпАП у цьому випадку може бути посадова особа Верховино-Бистрянської сільської ради, відповідальна за військово-облікову роботу у цій установі, яка протягом року повторно вчинила порушення передбачене частиною першою вказаної статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню.
41.Ураховуючи положення статей 7, 9, 245, 251, 280 КУпАП притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. При цьому, важливим є дотримання посадовою особою порядку притягнення до адміністративної відповідальності, установлених КУпАП.
42. Суд при розгляді справи, зокрема щодо правомірності рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності повинен перевірити чи були вчинені позивачем відповідні дії, що стали підставою для прийняття такого рішення, та чи є позивач, виходячи із норми статті, яка передбачає відповідне адміністративне правопорушення, суб`єктом даного правопорушення. Водночас міра дотримання посадовою особою порядку притягнення до адміністративної відповідальності є важливою складовою дотримання прав особи, яка притягається до відповідальності, а тому також має бути оцінена судом.
43. Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися викладеного не в повній мірі з огляду на таке.
44. Звертаючись до суду з адміністративним позовом ОСОБА_1 заперечувала вчинення нею адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 211-4 КУпАП, та стверджувала про численні порушення відповідачем процедури розгляду і притягнення до адміністративної відповідальності.
45. Суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначили, що позивач не надала до суду будь-яких доказів, які б підтверджували її невинуватість у вчинення вказаного правопорушення.
46. Аналізуючи наведені норми, Суд уважає за необхідне зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
47. Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для осіб, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
48. У контексті наведеного варто підкреслити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення.
49. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень при винесенні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
50. Суд звертає увагу, що статтею 77 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Аналогічні положення були закріплені і в частині другій статті 71 КАС України, в редакції, чинній на момент розгляду цієї справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
51. Водночас суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки жодним діям відповідача під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності та винесення оскаржуваної постанови, при цьому дійшли помилкового висновку про обов`язок позивача доводити відсутність її вини у вчиненні адміністративного правопорушення.
52. Як уже зазначалося, суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 211-4 КУпАП може бути керівник або посадова особа, відповідальна за військово-облікову роботу у цій установі, до якої уже застосовано адміністративне стягнення за таке ж правопорушення. Враховуючи те, що відповідальність за військово-облікову роботу може бути покладена і на іншу посадову особу, притягненню до відповідальності підлягає саме та посадова особа, яка відповідає за військово-облікову роботу у цій установі.
53. У касаційній скарзі позивач звертає увагу суду касаційної інстанції на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не досліджено докази, а саме рішення виконкому Верховино-Бистрянської сільської ради від 26 листопада 2015 року №27 «Про покладення обов`язків по веденню військового обліку».
54. Однак перевіряючи законність спірної постанови суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на зазначені доводи позивача та подані нею докази і не встановили чи була ОСОБА_1 відповідальною за військово-облікову роботу у Верховино-Бистрянській сільській раді на момент вчинення правопорушення та чи було накладено на неї адміністративне стягнення за таке ж порушення протягом року.
55. Положеннями статті 38 Закону №2232-XII на відповідні органи місцевого самоврядування покладено обов`язок на вимогу військових комісаріатів сповіщати призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до військових комісаріатів та забезпечувати своєчасне прибуття за цим викликом.
56. Пунктом 64 Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002 року N352, визначено порядок оповіщення громадян про призов на строкову військову службу і їх прибуття на призовні дільниці.
56.1.Так, згідно з вказаним пунктом оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці відбувається за наказами районних військових комісарів (додаток 14) і повістками (додаток 15), врученими призовникам через житлово-експлуатаційні організації, домовласників, відповідні виконавчі органи сільських, селищних і міських рад, де немає військових комісаріатів, керівників підприємств, установ, організацій, навчальних закладів незалежно від підпорядкування і форми власності.
Наказ районного військового комісара розсилається житлово-експлуатаційним організаціям, домовласникам, відповідним виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, на підприємства, в установи та організації, навчальні заклади. Про проведення призову повідомляється через засоби масової інформації.
Для проходження районної призовної комісії викликаються призовники, яким виповнилось або до закінчення поточного призову виповниться 18 років.
57. Пунктом 33 Постанови Кабінету Міністрів України №921 від 07 грудня 2016 року «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних» установлено, що у разі отримання розпорядження районного (міського) військового комісаріату щодо оповіщення призовників і військовозобов`язаних про їх явку на призовні дільниці (пункти попереднього збору) для їх приписки до призовної дільниці, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних виконавчі комітети сільських, селищних та міських рад:
відбирають картки первинного обліку зазначених у розпорядженні осіб;
здійснюють оповіщення зазначених у розпорядженні призовників і військовозобов`язаних за місцем їх проживання під їх особистий підпис у картках первинного обліку. У разі відсутності призовників і військовозобов`язаних за місцем їх проживання доводять вимогу про виклик до відома власників будинків, у яких вони проживають;
письмово повідомляють районному (міському) військовому комісаріату про результати оповіщення та виконання вимог законодавства призовниками і військовозобов`язаними та власниками будинків;
забезпечують контроль за прибуттям призовників і військовозобов`язаних за викликом районного (міського) військового комісаріату.
58. Отже, вказаними нормами законодавства чітко визначено порядок дій органів місцевого самоврядування, спрямованих на виконання вимог статті 38 Закону №2232-XII, щодо сповіщення призовників і військовозобов`язаних про їх виклик до військових комісаріатів, у випадку надходження до них відповідного наказу.
59. Проте суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору у цій справі не встановили чи направлявся сільській раді наказ військового комісара та які конкретно дії щодо оповіщення, з передбачених вказаними нормами, позивач не вчинила.
60. Таким чином, при вирішенні цієї справи судами не було встановлено, які саме дії чи бездіяльність позивача свідчили про вчинення нею адміністративного правопорушення і які саме дії позивач повинна була вчинити відповідно до покладених на неї службових обов`язків. Тобто, у яких конкретно діях чи бездіяльності позивача полягало невиконання вимог статті 38 Закону №2232-XII за які, статтею 211-4 КУпАП передбачена відповідальність.
61. Викладене в сукупності дає підстави для висновку про недотримання судами принципу офіційного з`ясування усіх обставин справи під час дослідження зібраних у справі доказів, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
62. Водночас, суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві встановлення обставин і додаткової перевірки зібраних у справі доказів.
63. Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення скасуванню із направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
64. Судам під час нового розгляду необхідно ретельно дослідити спірні правовідносини з урахуванням викладених у цій постанові висновків і надати оцінку заявленим позовним вимогам крізь призму частини другої статті 2 КАС України та з урахуванням установленого статтею 6 цього Кодексу принципу верховенства права.
VII. Судові витрати
65. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
66. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
П О С Т А Н О В И В :
67. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
68. Постанову Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 10 січня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 березня 2017 року в цій справі скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
69. Судові витрати розподілу не підлягають.
70. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська
Судді: О.В. Кашпур
С.А. Уханенко