Справа № 520/787/19
Суддя: Кононенко З.О.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 р.Справа № 520/787/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Кононенко З.О.,

Суддів: Мельнікової Л.В. , Калиновського В.А. ,

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Кухар М.Д., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 17.04.19 року по справі № 520/787/19 за позовом ОСОБА_1

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про стягнення недоплаченої суддівської винагороди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області, в якому просив суд:

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену суддівську винагороду за період з 04.12.2018 року до 31.12.2018 року у розмірі 36002,80 грн., яка підлягає індексації за період, починаючи з 01.01.2019 року по день фактичного розрахунку;

- рішення в частині стягнення з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області на користь судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 нараховану, але невиплачену суддівську винагороду у межах суми стягнення за один місяць (грудень 2018 року) звернути до негайного виконання.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідачем всупереч Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 року № 11-р/2018 року відмовлено у встановленні та виплаті суддівської винагороди у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України "Про Державний Бюджет України на 2018 рік" станом на 01.01.2018 року.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області про стягнення недоплаченої суддівської винагороди - відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального права, а саме, частини третьої ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції.

Відзиву на апеляційнку скаргу до суду не надійшло.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 , призначений на посаду судді Коломацького районною суду Харківської області Указом Президента України від 23.01.2012 року за № 29. ОСОБА_1 займає вищевказану посаду та отримує суддівську винагороду у розмірах, визначених положеннями частини третьої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453- VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 року за № 11-р 2018 було визнано такими, що не відповідають Конституції України (с неконституційним), положення частини третьої ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" віл 7 липня 2010 року № 2453-УІ у редакції Закону України "Про забезпечення права па справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ. Визначено, що це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат: з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат: з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат: з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат" (п. 1 резолютивної частини Рішення); визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частини десятої статті 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VІ у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютою 2015 року № 192-VIII, за яким "суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу", для цілей застосування окремих положень Закон) України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ зі змінами (п. 2 резолютивної частини Рішення) тощо.

Відповідно до розрахункового листа за грудень 2018 року, судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 нараховано 31011.20 грн., а виплачено 6000 грн. + 18964.01 грн. = 24964.01 грн.

26.12.2018 року позивач звернувся до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області з заявою про встановлення з

04.12.2018 року розміру посадового окладу судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 у обсязі 15 (п`ятнадцяти) мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01 січня 2018 року (3723 грн.): виплатою різниці суддівської винагороди судді Коломацького районного суду Харківської області ОСОБА_1 за грудень 2018 року виходячи з розміру посадового окладу судді місцевого загальною суду з 04.12.2018 року - 26430 грн., встановленого п. З розділу II Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року за № 1774-УІІІ га 15 (п`ятнадцяти) мінімальних заробітних плат, встановлених Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» станом па 01 січня 2018 року (3723 грн.) з урахуванням доплат до посадового окладу (копія додається, оригінал перебуває у відповідача).

Листом Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області від 27.12.2018 року за № 06-15/3380 позивачу було надано відповідь (відмову ) на дане звернення, в якому відповідач зазначив, що 01.01.2017 року набрав чинності Закон України від 06.12.2016 № 1 774- VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Зазначений Закон вносить зміни до законодавчих актів України, в тому числі до Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Положення зазначеного Закону установлює що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 762 гривні. Вищевказаний Закон є чинним, не конституційним не визнавався та відповідно не скасовувався.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновків про те, що посадовий оклад судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання та не підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), станом на 04.12.2018 складає 15 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ст.130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Згідно з ч. 1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

За п. 22 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Відповідно до п. 23 розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1402-VIII до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI.

Розмір посадового окладу судді визначено в статті 133 Закону № 2453-VI.

За змістом пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.

Беручи до уваги приписи статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" від 28 лютого 2019 № 2696-VIII, розрахункова величина, яку застосувала відповідачем для нарахування суддівської винагороди позивачу (1921,00 грн.) є розміром прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого згаданим Законом з 01 січня 2019 року.

Позивач твердить, що розмір суддівської винагороди визначено у Законі № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), який є спеціальним нормативним актом для цих правовідносин, тож застосування положень іншого закону, який до того ж звужує обсяг гарантій суддівської незалежності, є порушенням норм статті 130 Конституції України.

Тобто, позивач вважає, що суддівську винагороду мали б нараховувати з розрахунку мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму.

Колегія суддів зазначає, що норма частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI є бланкетною, оскільки визначає лише кількість мінімальних заробітних плат для встановлення розміру посадового окладу судді, але не встановлює розміру мінімальної заробітної плати, який необхідний для цього. З огляду на це, необхідно звернутися до інших законів, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати. Такі норми доповнять частину третю статті 133 Закону 2453-VI і становитимуть єдину спеціальну норму, якою буде визначено розмір посадового окладу судді.

Нормативним доповненням до зазначеної статті є відповідні законодавчі положення, такі як пункт 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ, яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.

Отож, у такий спосіб законодавець заборонив застосовувати новий розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, в тому числі суддів, і водночас передбачив, що «до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року».

Таким чином, законодавець встановив: по-перше, два види (розміри) мінімальної заробітної плати; по-друге, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-третє, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів суддів застосовується розмір мінімальної заробітної плати у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року.

Таким врегулюванням законодавець не порушив гарантій суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався до такого врегулювання.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 24 квітня 2019 року у справі №812/727/17.

Так, згідно з ч. 3 ст. 133 вказаного Закону (у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018, зазначене положення визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Це положення підлягає застосуванню у його первинній редакції, а саме: "Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат".

В той же час, пункт 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII встановлює, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Вказаний закон набрав чинності 01.01.2017 року, тобто до ухвалення рішення Конституційним Судом України.

Станом на дату винесення рішення Конституційним Судом України - 04.12.2018 року вказаний закон є чинним, не скасований та не визнаний неконституційним.

Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Пункт 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII визначає розрахункову величину для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат - прожитковий мінімум без надання будь-яких привілеїв у такому визначенні будь-яким категоріям працівників, зокрема суддям.

Позивач посилається, на той факт, що положення вказаного закону суперечать Рішенню Конституційного Суду України, оскільки знижує рівень гарантій незалежності судді.

Колегія суддів зазначає, що положення та висновки Рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 № 11-р/2018 щодо зниження законодавцем рівня гарантій незалежності судді було надано саме стосовно ст. 133 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" віл 7 липня 2010 року № 2453-УІ у редакції Закону України "Про забезпечення права па справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VІІІ.

Положення же пункту 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII у вказаному Рішенні Конституційного Суду України на предмет невідповідності його Конституції України не розглядалися, неконституційними не визнані, а отже підлягають застосуванню.

Слід зазначити, що з урахуванням положень ст. 24 Конституції України вибіркове застосування або незастосування до деяких категорій працівників положень п. 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII являє собою різницю у поводженні та суперечить принципу рівності громадян.

Таким чином, колегія суддів не бере до уваги посилання позивача на той факт, що положення вказаного закону суперечать Рішенню Конституційного Суду України, оскільки знижує рівень гарантій незалежності судді, а відтак суперечить Конституції України.

Відповідно до ст. 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Відтак, визнання неконституційними законів можливо виключно за рішенням Конституційного Суду України.

Враховуючи викладене, колегія суддів зауважує, що нормами згаданого Закону лише змінено підходи до визначення розміру мінімальної заробітної плати, зокрема, шляхом запровадження нової методології визначення мінімальної заробітної плати при обрахунку розмірів посадових окладів, як нижньої межі оплати праці, що гарантується державою.

Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого, обґрунтовано відмовив у задоволенні адміністративного позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що системний аналіз вказаних норм дає підстави для висновків про те, що посадовий оклад судді місцевого суду, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання та не підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді), станом на 04.12.2018 складає 15 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року по справі № 520/787/19 відповідає вимогам ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог позивача.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо розгляду справи за його відсутності та не повідомдення належним чином про дату, час і місце судового засідання, з огляду на його заяву (а.с. 77) про розгляд справи в письмовому провадженні без його участі.

Інші порушення норм процесуального права, на які посилається апелянт, не призвели до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.04.2019 року по справі № 520/787/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)З.О. Кононенко
Судді(підпис) (підпис) Л.В. Мельнікова В.А. Калиновський
Повний текст постанови складено 18.07.2019 року