Справа № 522/5723/19
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2019 р.м. ОдесаСправа № 522/5723/19
Головуючий в 1 інстанції: Науменко А.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді - Єщенка О.В.

суддів - Димерлія О.О.

- Коваля М.П.

За участю: секретаря - Сторчака О.О.

апелянта - ОСОБА_1

представника апелянта - ОСОБА_2 (ордер від 22.07.2019 року)

представника відповідача - Талишханової Ф.М. (довіреність від 10.01.2019 року)

перекладача - Абдулрахман Мохамад Алі

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 04.03.2019 року №154 про примусове видворення в країну походження.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є уродженцем Судану та не може повернутися до країни походження через небезпеку для свого життя та здоров`я, оскільки він належить до етнічної групи масалітів і через це може стати жертвою переслідувань. Разом з цим, зазначає, що інформація по країні походження позивача підтверджує численні порушення прав людини та поширеність насильства на території Судану. Зазначені обставини свідчать про те, що рішення відповідача не враховує обставин, що свідчать про загрозу життю і здоров`ю позивача у разі повернення до країни походження, а відтак - про необґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень та наявність підстав для його скасування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати судове рішення та прийняти нове про задоволення позову у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення ГУ ДМС України в Одеській області від 04.03.2019 року №154 вирішено примусово повернути в країну походження громадянина Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати його покинути територію України у термін до 02.04.2019 року.

Підставою для прийняття вказаного рішення стали висновки органу міграційної служби про незаконне перебування громадянина Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України, відсутність у позивача офіційного місця проживання та законного джерела існування, про що складено протокол від 18.02.2019 року про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП, та винесено відповідну постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1 700 грн.

Разом з цим, органом міграційної служби враховано, що громадянин Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звертався до міграційної служби із заявою про визнання його біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 07.10.2016 року №516-16 відмовлено громадянину Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач оскаржив його в судовому порядку.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року по справі № 826/18098/16, в задоволенні адміністративного позову громадянину Судану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.04.2017 року по справі № 826/18098/16 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційної скаргою ОСОБА_1 .

Також, відповідач повторно звертався в орган міграційної служби із заявою про надання йому статусу про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській області від 19.02.2018 року №34 відмовлено ОСОБА_1 в оформлені документів, поданих ним для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ОСОБА_1 оскаржив в судовому порядку.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2018 року по справі №814/526/18, відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07 грудня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданої по справі 814/526/18.

Разом з цим, не погоджуючись із рішенням відповідача про повернення до країни походження, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, позивач звернувся до суду із цим позовом, в якому ставиться питання про його скасування рішення суб`єкта владних повноважень.

Вирішуючи спір по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час прийняття рішення про повернення позивача в країну походження уповноваженим органом належним чином оцінено інформацію щодо країни походження позивача, підстави його прибуття до України та перебування на території України, відсутність обставин, що свідчать про загрозу життю і здоров`ю позивача у разі повернення до країни походження.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість рішення відповідача та відсутність підстав для його скасування.

Колегія суддів висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову вважає правильними, з огляду на наступне.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері примусового повернення чи примусового видворення іноземця або осіб без громадянства за межі території України визначається Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 року № 3773-VI.

Відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 25 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.

Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Порядок провадження за заявами іноземців та осіб без громадянства про добровільне повернення визначається Кабінетом Міністрів України.

У разі прийняття рішення про добровільне повернення іноземцю та особі без громадянства, зазначеним у частинах першій і другій цієї статті, видається довідка про особу, яка добровільно повертається. Зазначена довідка є підставою для тимчасового перебування іноземця та особи без громадянства на території України на строк до завершення процедури добровільного повернення. У разі завершення процедури добровільного повернення така довідка вилучається або визнається недійсною.

За правилами ч. 1 ст. 26 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно із ч. 5 вказаної статті Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.

Разом з цим, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 31 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.

Аналіз наведених норм показав, що підставою для прийняття рішення про примусове повернення позивача є перебування іноземця на території України з порушенням чинного законодавства, у тому числі, за відсутності паспортного документа та документа, що дозволяє перебування на території України, законних джерел існування тощо.

Виключенням щодо можливості примусового повернення іноземця до країни громадянської належності є наявність обставин, що свідчать про загрозу його життю або свободі за віросповіданням, національністю, громадянством (підданством), належністю до певної соціальної групи або за політичних переконань, загроза у жорстокому, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводження чи покарання тощо у разі повернення до країни походження.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України від 22.09.2011 року №3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Згідно із п. 14 ст. 1 Закону України від 22.09.2011 року № 3773-VI нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.

Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011року № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно із п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011року № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Таким чином, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Апеляційний суд зазначає, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та пункті 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, обставини можливого переслідування позивача, загрози його життю і здоров`ю, його побоювання щодо повернення до країни походження перевірені в судовому порядку.

Так, судовим рішенням, яке набрало законної сили та є чинним по справі №826/18098/16, відмовлено позивачу у задоволенні позову про скасування рішення органу міграційної служби про відмову у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Не знайшли свого підтвердження і обставини для надання позивачу такого статусу і під час повторного звернення до органу міграційної служби, що стало підставою для відмови в оформлені поданих матеріалів для вирішення вказаного питання.

Вказані дії органу міграційної служби також перевірені в судовому порядку та їх правомірність підтверджена рішенням, яке набрало чинності по справі №814/526/18.

Колегія суддів враховує, що під час вирішення спору у вказаних справах, суди виходили з того, що доводи позивача про його побоювання повернутись до країни походження є надуманими, а обставини, які б свідчили про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань, про загрозу його життю та здоров`ю, у разі повернення не підтверджені належними доказами.

Разом з цим, як вірно зазначено судом першої інстанції, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належить до певної політичної, релігійної або громадської організації. Не знаходять свого підтвердження і доводи позивача про його віднесення до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди в його країні походження.

Обставини, що свідчать про таку загрозу не наведені позивачем і під час вирішення питання про його повернення до країни походження.

Таким чином, наведені у позові обставини перевірені судом в інших справах та судовими рішеннями, які набрали законної сили, підтверджена необґрунтованість доводів позивача про наявність об`єктивних побоювань повернутись до країни походження.

З огляду на наведене, докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді Державною міграційною службою України заяв позивача про надання міжнародного захисту.

Отже, з урахуванням встановлених обставин, а саме висновків рішень суду, які набрали законної сили в інших справах, щодо причин виїзду позивача із країни громадянського походження, а також встановленого факту незаконного перебування позивача на території України, колегія суддів вважає, що у відповідача були всі підстави для прийняття оскаржуваного рішення та підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи викладене, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 271, 289, 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 22.07.2019 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

М.П. Коваль