Справа № 500/1687/19
Суддя: Хрущ Вікторія Леонідівна
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

Справа № 500/1687/19

17 липня 2019 рокум. Тернопіль

Суддя Тернопільського окружного адміністративного суду Хрущ В.Л., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1

до: Тернопільської обласної ради, Голови Тернопільської обласної ради Овчарука Віктора Вікторовича

про: визнання протиправним та скасування розпорядження голови Тернопільської обласної ради №173 від 08.07.2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним розпорядження голови Тернопільської обласної ради Овчарука В.В. від 08.07.2019 року №173 «Про проведення у Тернопільській обласній раді конкурсу на заміщення вакантної посади генерального директора (головного лікаря) комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради» та його скасувати.

Оскаржуваним розпорядженням голови Тернопільської обласної ради від 08.07.2019 року №173 вирішено: 1.Провести у Тернопільській обласній раді конкурс на заміщення вакантної посади генерального директора (головного лікаря) Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради. 2. Відділу інформаційно - технічного забезпечення виконавчого апарату Тернопільської обласної ради забезпечити оприлюднення на офіційному веб-сайті Тернопільської обласної ради текст оголошення про початок формування конкурсної комісії Тернопільської обласної ради з проведення конкурсу на зміщення вакантної посади генерального директора (головного лікаря) комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради.

Додатком до вказаного розпорядження є оголошення про початок формування конкурсної комісії Тернопільської обласної ради з проведення конкурсу на заміщення вакантної посади генерального директора (головного лікаря) комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради.

Позивач вважає вищевказане розпорядження голови обласної ради незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до п.п. 7.1-7.5 Рішення Тернопільської обласної ради від 06.11.2018 року № 1253 «Про перетворення Тернопільської обласної дитячої клінічної лікарні у Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради», перетворення лікарні відбулося шляхом реорганізації установи.

Посилаючись на положення ч.4 ст.36 КЗпП України (яким передбачено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації продовжується дія трудових договорів працівників, окрім випадків скорочення їх чисельності або штату), а також на те, що скорочення чисельності чи штату працівників при перетворенні (реорганізації) установи Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня не відбулось, - позивач вважає, що у разі перетворення комунальної установи у комунальне некомерційне підприємство, заклад охорони здоров`я продовжує здійснювати свою діяльність у новій організаційно-правовій формі і є правонаступником всіх прав та обов`язків закладу охорони здоров`я, що припиняється, зокрема в частині продовження трудових відносин з найманими працівниками, в тому числі і керівником.

Також позивач вважає, що вказане розпорядження порушує його трудові права, оскільки згідно контракту від 22.10.2015 року, укладеного між Тернопільською обласною радою та позивачем, як головним лікарем Тернопільської обласної дитячої клінічної лікарні, укладено трудовий договір, термін дії якого закінчується 22.10.2020 року.

За твердженням позивача, оскаржуване розпорядження про проведення конкурсу на заміщення посади директора (головного лікаря) комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради №173 від 08.07.2019 року - винесено щодо зайнятої, а не вакантної посади, та оголошено конкурс на посаду, яку він фактично займає.

Зважаючи на викладені в позові обставини, позивач вважає, що дане Розпорядження суперечить як нормам діючого трудового законодавства, так і Порядку проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров`я, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2017 року №1094 і підлягає до скасування.

Окрім того, ОСОБА_1 також зазначає, що Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області розглядається цивільна справа № 607//15754/19 за його позовом до Тернопільської обласної ради про визнання незаконним розпорядження голови Тернопільської обласної ради від 05.06.2019 року № 120 про звільнення із займаної посади та його скасування.

Визначаючись щодо питання про відкриття провадження у справі за даною позовною заявою, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відтак, вирішуючи питання про юрисдикцію даного спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.

Згідно з положеннями статті 9 Конституції України, статті 17, частини 5 статті 19 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики цього Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках цей Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до пункту 3.2 Рішення Конституційного Суду України у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України (щодо принципу інстанційності в системі судів загальної юрисдикції) від 12.07.2011 року №9-рп/2011 принцип спеціалізації полягає у створенні відповідних спеціалізованих судів для здійснення цивільного, кримінального, адміністративного, господарського судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право, яке має існувати на час звернення до суду, а, по-друге, суб`єктний склад такого спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пунктах 1-3, 7, 17 частини 1 статті 4 КАС України наведено визначення термінів, вжитих у цьому Кодексі, згідно з якими:

- адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір;

- публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

- адміністративний суд - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ;

- суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг;

- публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, у тому числі спори з приводу прийняття громадян на публічну службу.

Спори з приводу прийняття громадянина на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби охоплюють весь спектр спорів, що виникають у відносинах публічної служби.

Разом з цим, до цієї категорії не належать трудові спори: а) керівників та інших працівників державних і комунальних підприємств, установ та організацій; б) працівників, які працюють за трудовим договором у державних органах і органах місцевого самоврядування; в) працівників бюджетних установ та інше.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад.

Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий.

Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень - не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, ознаками яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але й спеціальні підстави виникнення, пов`язані з виконанням або невиконанням хоча б однією зі сторін стороною публічних владно-управлінських функцій.

Разом з тим, приватно-правові відносини, серед іншого, вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника.

Частинами 3-5 статті 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Закон України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (далі Закон №280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

За приписами статті 1 Закону № 280/97-ВР посадова особа місцевого самоврядування - особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно з частиною другою статті 2 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Стаття 5 Закону № 280/97-ВР визначає, зокрема, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Відповідно до статті 17 Закону № 280/97-ВР відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.

Статтею 1 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі Закон № 2493-III) встановлено, що служба в органах місцевого самоврядування - це професійна, на постійній основі діяльність громадян України, які займають посади в органах місцевого самоврядування, що спрямована на реалізацію територіальною громадою свого права на місцеве самоврядування та окремих повноважень органів виконавчої влади, наданих законом.

Статтею 62 Господарського кодексу України визначено, що підприємство - самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Підприємства можуть створюватись як для здійснення підприємництва, так і для некомерційної господарської діяльності.

Статтею 63 Господарського кодексу України серед видів та організаційних форм підприємств залежно від форм власності, передбачених законом, які можуть діяти в Україні визначено комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.

Відповідно до статті 65 Господарського кодексу України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів.

Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді.

У разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), в якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, умови звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін.

Керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом) відповідно до закону.

Особливості управління підприємствами окремих видів (організаційних форм підприємств) встановлюються цим Кодексом та законами про такі підприємства.

Згідно з положеннями статті 43 Закону № 2493-III вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об`єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад, а також питань призначення і звільнення їх керівників віднесено до компетенції районних і обласних рад.

При цьому, згідно з пунктом 18 частини шостої статті 55 Закону № 2493-III голова обласної ради, серед іншого вирішує інші питання, доручені йому радою, і згідно з частиною сьомою наведеної статті - в межах своїх повноважень видає розпорядження.

Відповідно до частини третьої статті 8 Господарського кодексу України господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи. Безпосередня участь держави, органів державної влади та органів місцевого самоврядування у господарській діяльності може здійснюватися лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 78 Господарського кодексу України комунальне унітарне підприємство підприємство (до яких належить і комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради) - утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.

Найменування комунального унітарного підприємства повинно містити слова "комунальне підприємство" та вказівку на орган місцевого самоврядування, до сфери управління якого входить дане підприємство.

Органами управління комунального унітарного підприємства є керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).

Частина 3 статті 21 Кодексу законів про працю України визначає, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Таким чином, комунальні підприємства, що діють на основі комунальної власності територіальної громади, - не є суб`єктами владних повноважень у розумінні положень КАС України, а діяльність директора комунального підприємства, з яким укладено особливу форму трудового договору (контракт), - не належить до публічної служби, визначеної цим Кодексом.

Відтак, спори, які виникають з приводу призначення чи звільнення директора комунального підприємства, установи чи організації, не належать до юрисдикції адміністративних судів.

Як видно з наявних матеріалів, - комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради є правонаступником прав, обов`язків і зобов`язань комунальної установи Тернопільської обласної дитячої клінічної лікарні.

При цьому, контракт, який був укладений 22.10.2015 року між Тернопільською обласною радою та ОСОБА_1 , - визначав, що Тернопільська обласна рада, в особі голови ради, що діє на підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - є Органом управління, а громадянин ОСОБА_1 Керівник, який призначений на посаду головного, лікаря комунальної установи Тернопільської обласної ради «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня», згідно наказу Управління охорони здоров`я облвиконкому від 20 лютого 1995 року № 20-Н.

За наведеним контрактом Керівник зобов`язувався безпосередньо і через адміністрацію, що ним формується, здійснювати поточне (оперативне управління (керівництво) комунальною установою Тернопільської обласної ради «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» (надалі - Заклад) забезпечувати виконання завдань Закладу, ефективне використання збереження закріпленого за Закладом майна, а Орган управління зобов`язувався створювати належні умови для роботи Керівника (п.1.1 контракту).

Згідно з пунктом 1.2 контракту на підставі вказаного контракту між Керівником (позивачем) та Органом управління (обласною радою) виникли трудові відносини.

Вищенаведені обставини свідчать про те, що в розумінні статті 140 Конституції України та наведених приписів Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», - комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради, основним і єдиним видом діяльності якої є діяльність лікарняних закладів, - не є органом місцевого самоврядування, а позивач, ОСОБА_1 , - не є особою, яка прийнята на публічну службу чи яка обіймає посаду в органах місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Так само - не є посадою публічної служби та посадою в органах місцевого самоврядування - і посада генерального директора (головного лікаря) комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради, на заміщення якої як вакантної вирішено провести конкурс згідно оскаржуваного розпорядження №173 від 08.07.2019 року.

Натомість, відносини, що виникли між позивачем та відповідачем та стосуються призначення генерального директора (головного лікаря) комунального некомерційного підприємства за результатами конкурсу, з необхідністю подальшого укладення контракту між власником комунального підприємства (обласною радою) та керівником цього підприємства (відповідною особою, за конкурсом), так само як і відносини з приводу безпосередьного звільнення позивача з посади директора комунального підприємства, - є трудовими.

В той же час, видання відповідного акту головою органу місцевого самоврядування (розпорядження) про проведення конкурсу на заміщення вказаної посади як вакантної - не змінює правової природи цих відносин, і, будучи пов`язаним із реалізацією господарської компетенції органу місцевого самоврядування, до сфери управління якого входить відповідне комунальне підприємство, в частині визначення порядку призначення директора цього підприємства, що передбачає подальше укладення трудового договору, контракту, - вказаний спір стосується питання захисту трудових прав позивача.

З огляду на зазначене, дані правовідносини - не містять спеціального суб`єктного складу публічно-правового спору, так само як не містять і спеціальних підстав їх виникнення, пов`язаних зі здійсненням публічно-владних управлінських функцій.

Поряд з цим, вказані правовідносини мають всі ознаки приватно-правових, які вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасників.

При цьому, як вже було зазначено вище, - відповідач у цих правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як суб`єкт, до сфери управління якого входить підприємство, та роботодавець у трудових відносинах.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 19 Цивільно процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно зі статтею 1 ЦК України - цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Стаття 16 ЦК України визначає, що до способів захисту цивільних прав та інтересів належить, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що перелік способів захисту цивільних прав та інтересів - не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом, у визначених законом випадках.

Так само, як у відповідності до частини третьої статті 270 ЦК України - не є вичерпним і перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, ЦК України та іншим законом.

Статтею 1 ЦПК України встановлено, що захист порушених прав фізичних осіб є завданням цивільного судочинства, та справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, розглядаються в порядку цивільного судочинства (ч. 1 ст. 15 ЦПК України).

Водночас, адміністративний суд, завдання якого полягає, насамперед, у перевірці додержання процедури розгляду та прийняття суб`єктом владних повноважень відповідного рішення, розглядаючи справи щодо таких рішень, - не вправі вийти за межі їх публічно-правових аспектів і встановлювати обставини, які підлягають оцінці за правилами цивільного судочинства.

В контексті конкретних обставин та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалося між його суб`єктами, суд дійшов висновку, що оскільки позивач заявив позов на захист своїх трудових прав, а оскаржуване рішення прийнято стосовно призначення особи на посаду керівника установи, яка не відноситься до публічної служби, - позовні вимоги позивача підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства згідно правил підсудності, визначених ЦПК України, що виключає можливість вирішення даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічні правові позиції щодо неможливості розгляду адміністративним судом спорів за участю суб`єкта владних повноважень, який у відповідних трудових відносинах - виступає як роботодавець, містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 року у справі №815/6096/17 (К/9901/49528/18) (провадження № 11-1282апп18) та постанові Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 363/4064/16-а (провадження № К/9901/5401/17).

Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у даній справі в порядку адміністративного судочинства.

Вищенаведені норми законодавства і фактичні обставини існуючого спору, встановлені під час вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі за даним позовом, які не дають суду можливості вирішувати даний спір в порядку адміністративного судочинства, беззаперечно, враховуючи статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, покладають на суд обов`язок роз`яснити позивачу, - з метою уникнення недопущення порушення його ж прав на доступ до правосуддя та розгляд спору повноважним судом, - право на належний та реальний спосіб захисту його прав в порядку, визначеному законом.

Відповідно до положень пункту 3 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір»,- сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі.

Тому, враховуючи відмову у відкритті провадження у справі, - позивач має право на повернення сплачених ним сум судового збору за подання даної позовної заяви, звернувшись до суду із відповідним клопотанням.

Керуючись статтями 170, 241, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкриті провадження в адміністративній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Тернопільської обласної ради, Голови Тернопільської обласної ради Овчарука Віктора Вікторовича про визнання протиправним та скасування розпорядження голови Тернопільської обласної ради № 173 від 08.07.2019 року.

2. Роз`яснити позивачу право звернутися з заявленими вимогами в порядку цивільного судочинства.

3. Роз`яснити позивачу, що відмова у відкритті провадження унеможливлює повторне звернення з такими самими позовними вимогами до адміністративного суду .

4. Роз`яснити позивачу право на подання на підставі даної ухвали клопотання про повернення сплаченої суми судового збору.

5. Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, разом із позовною заявою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя Хрущ В.Л.

Копія вірна:

Суддя Хрущ В.Л.