Справа № 460/2618/18
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2019-06-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

19 червня 2019 року м. Рівне №460/2618/18

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник адвокат Ліщинська Т.І.,

відповідача: представник адвокат Шмід В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
доЗорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області, за змістом якого просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №1283 від 15.08.2018 "Про розгляд заяв";

зобов`язати Зорянську сільську раду Рівненського району Рівненської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,01 га на території Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області для будівництва індивідуальних гаражів (в межах норм безоплатної приватизації) та надати дозвіл на складання проекту землеустрою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням відповідача від 15.08.2018 №1283 "Про розгляд заяв" йому відмовлено у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража в с. Зоря в зв`язку з неподанням всіх правовстановлюючих документів на нерухоме майно. Позивач зазначив, що підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказав, що відповідно до вимог Земельного кодексу України 13.07.2018 позивачем подано відповідачу клопотання від 10.07.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,01 га на території Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області для будівництва гаражів, до якого були додані графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (викопіювання), та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120472713 від 12.04.2018.

Позивач вважає, що відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з підстав, які не передбачені частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України, чим порушив його право на безоплатну передачу земельної ділянки для будівництва індивідуальних гаражів, що передбачене частиною 1 статті 121 Земельного кодексу України.

Ухвалою суду від 19.10.2018 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, визначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

Відповідач позову не визнав. Представник відповідача подав відзив на позовну заяву (а.с.68-71 т.1), у якому зазначив, що 16.12.2018 відповідачем було прийнято рішення за №1397, яким внесено зміни до оскарженого позивачем у суді рішення №1283 від 15.08.2018 шляхом викладення п. 1 рішення в новій редакції, а саме: відмовлено позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража в с. Зоря у зв`язку із невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації в порядку відповідно до ст. ст. 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та керуючись ст. 118 Земельного кодексу України.

Представник відповідача вважає, що місце розташування об`єкта індивідуального гаража позивача, а саме 1/3 частки гаражів легкових автомобілів, загальною площею 203,4 кв.м. (літ. "Б") за адресою: АДРЕСА_2 , не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації.

Представник відповідача ствердив, що відповідно до п. 3 договору купівлі-продажу від 12.04.2018, посвідченого за №453, вбачається, що відповідно до технічного паспорту, виготовленого ТОВ "Подільське БТІ" станом на 19.05.2016, будівля гаражів для легкових автомобілів (літ. "Б"), 1/3 частка якого відчужується позначена за планом земельної ділянки літерою "Б" - гаражі легкових автомобілів площею 203,4 кв.м.

Зауважив, що позивачем не надано технічних матеріалів, що підтверджують розмір земельної ділянки, а саме технічного паспорту, виготовленого ТОВ "Подільське БТІ", станом на 19.05.2016, на якому, як зазначено у п. 3 договору купівлі-продажу, позначена за планом земельної ділянки будівля гаражів легкових автомобілів, 1/3 частки якого придбана позивачем.

Відтак, представник відповідача вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому просив в задоволенні позову відмовити повністю.

У підготовчому засіданні 10.01.2019 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с.91-96 т.1), в якій вказав, що 20.12.2018 ОСОБА_1 отримав відзив на позов, зі змісту якого дізнався про те, що 16.12.2018 Зорянською сільською радою Рівненського району Рівненської області було прийнято рішення №1397, яким внесено зміни до оскаржуваного рішення №1283 від 15.08.2018 "Про розгляд заяв", виклавши п. 1 рішення новій редакції. Позивач вважає рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 16.12.2018 № 1397 протиправним, оскільки відповідачем не встановлено та не зазначено, в чому саме полягає невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації. Окрім того, зазначив, що ціла частка будівлі гаражів (літ. "Б") складається із 6-ти гаражів загальною площею 203,4 кв.м. Розмір земельної ділянки мав би бути встановлений на підставі графічних матеріалів, наданих ОСОБА_1 до клопотання від 10.07.2018, та їх відповідності в натурі. Зауважив, що ст. 118 Земельного кодексу України не передбачено не тільки подання правовстановлюючих документів на будівлю, а й технічного паспорта на будівлю.

За наведених обставин, позивач позовні вимоги виклав у наступній редакції:

визнати протиправним та скасувати рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №1283 від 15.08.2018 "Про розгляд заяв";

визнати протиправним та скасувати рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області №1397 від 06.12.2018 "Про внесення змін до рішення Зорянської сільської ради від 15.08.2018 №1283 "Про розгляд заяв";

зобов`язати Зорянську сільську раду Рівненського району Рівненської області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,01 га на території Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області для будівництва індивідуальних гаражів (в межах норм безоплатної приватизації) та надати дозвіл на складання проекту землеустрою.

Окрім цього, 10.01.2019 позивач подав відповідь на відзив (а.с.99-101 т.1) з мотивів, аналогічних наведеному в заяві про зміну позовних вимог.

Представник відповідача 06.02.2019 подав відзив на позов, з урахуванням заяви від 09.01.2019 про збільшення розміру позовних вимог (а.с.110-114 т.1). В обґрунтування відзиву вказав, що бажане використання позивачем земельної ділянки, на якій розміщена 1/3 частка у праві власності будівлі гаражів, для будівництва індивідуальних гаражів за адресою: АДРЕСА_2 , з цільовим призначенням: для будівництва індивідуальних гаражів, не відповідає містобудівному регламенту відповідної зони.

Вказав, що відповідно до ст. 364 ЦК України 1/3 частка позивача не виділена, отже 1/3 частку у праві власності позивача на будівлю гаражів без виділу її в натурі не можна вважати індивідуальним гаражем в розумінні ст. 124 Земельного кодексу України як окремим індивідуально визначеним об`єктом. Як вбачається із інформаційної довідки індексний номер №154957544, сформованої 04.02.2019, позивач є власником цілої частки будівлі гаражів для зберігання автомобілів за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі договорів купівлі-продажу. Відтак, на момент звернення до відповідача 10.07.2018 із письмовою заявою з метою реалізації свого суб`єктивного права на отримання земельної ділянки розміром 0,01 га для будівництва індивідуальних гаражів, був власником цілої частки будівлі гаражів, загальною площею 203,4 кв.м.

З наведених підстав, представник відповідача просив відмовити в позові повністю.

Позивач подав відповідь на відзив (а.с.159-170 т.1), в якому, окрім попередніх аргументів, зауважив, що посилання відповідача на ст. 124 Земельного кодексу України є безпідставним та не стосується предмета спору, оскільки регулює порядок передачі земельних ділянок в оренду.

Окрім цього, позивач повідомив, що в плані зонування території с. Зоря Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області за 2015 рік, долученого до відзиву на позов, у роз`ясненнях видів використання житлових зон (Ж-1, Ж-2) дозволено використання для розміщення вбудованих або окремо розміщених гаражів та відкритих стоянок.

Також вважає безпідставними доводи відповідача про невідповідність наміру забудови встановленому виду дозволеного використання земельних ділянок і об`єктів, зазначеним у містобудівному регламенті.

Відтак, вважає, що заперечення, зазначені у відзиві на адміністративний позов, не спростовують фактів, викладених у позовній заяві.

Протокольною ухвалою від 20.02.2019 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представники позивача та відповідача підтримали доводи та заперечення сторін з мотивів, наведених в заявах по суті справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх наданими сторонами доказами, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, з урахуванням такого.

Суд встановив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12.04.2018, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Самсонюком Ф.П., зареєстровано в реєстрі за № 453, позивач придбав 1/3 частку в праві власності будівлі гаражів для легкових автомобілів (літ. "Б") за адресою АДРЕСА_2 (а.с.11 т.1).

13.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області із клопотанням від 10.07.2018 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,0100 га на території Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області для будівництва індивідуальних гаражів (в межах норм безоплатної приватизації). До клопотання ОСОБА_1 долучив: графічні матеріали, на яких зазначено бажане розташування земельної ділянки (викопіювання) - на 2 арк.; копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №120472713 від 12.04.2018 на 1 арк. (а.с.8-10 т.1).

Рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 15.08.2018 №1283 "Про розгляд заяв" на підставі ст. 12, 50, 124 Земельного Кодексу України, ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", за погодженням із постійними комісіями відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража в с. Зоря в зв`язку з неподанням всіх правовстановлюючих документів на нерухоме майно (а.с.13 т.1).

Рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 06.12.2018 №1397 "Про внесення змін до рішення Зорянської сільської ради від 15.08.2018 №1283 "Про розгляд заяв" з метою приведення до вимог діючого законодавства рішення Зорянської сільської ради від 15.08.2018 №1283 "Про розгляд заяв", на підставі ст.ст. 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. 118 Земельного кодексу України внесено зміни до рішення Зорянської сільської ради від 15.08.2018 №1283 "Про розгляд заяв" щодо надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража в с. Зоря гр. ОСОБА_1 , виклавши п. 1 рішення в наступній редакції:

"Відмовити гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража в с. Зоря у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації" (а.с.72 т.1).

Не погодившись з вищевказаними рішеннями органу місцевого самоврядування, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам у справі, суд враховує таке.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Частиною першою статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами статті 80 ЗК України визначено, що суб`єктами права власності на землю є: громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Згідно зі статтею 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з частинами першою та другою статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з пунктом "д" частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Відповідно до вимог частин третьої, четвертої статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Частиною першою статті 122 ЗК України встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень-відповідачем в основу спірних рішень від 15.08.2018 №1283 та від 06.12.2018 №1397 про відмову у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд виходить з положень частини другої статті 2 КАС України, згідно з якими у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Тож суду слід з`ясувати, зокрема, чи були оскаржувані рішення Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області прийняті в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи були такі рішення прийняті на законних підставах, пропорційно та розумно.

Засади організації та діяльності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 №280/97-ВР (далі - Закон 280/97-ВР).

Згідно з частиною першою статті 46 Закону 280/97-ВР, сільська, селищна, міська, районна у місті (у разі її створення), районна, обласна рада проводить свою роботу сесійно. Сесія складається з пленарних засідань ради, а також засідань постійних комісій ради.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону 280/97-ВР, виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання регулювання земельних відносин (пункт 34).

Частинами першою та другою статті 59 Закону 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Судом з`ясовано та не заперечувалось сторонами, що на пленарному засіданні Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області прийнято спірне рішення від №1283 від 15.08.2018, відповідно до якого, з урахуванням змін, внесених рішенням №1397 від 06.12.2018, вирішено відмовити гр. ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража в с. Зоря (а.с.13, 72 т.1).

При цьому, рішення № 1283 від 15.08.2018 зумовлене неподанням всіх правовстановлюючих документів на нерухоме майно, а в рішенні №1397 від 06.12.2018 підставою відмови вказано невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації.

Водночас, за змістом частини сьомої статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Це означає, що відмова уповноваженого органу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має містити мотиви прийняття такого рішення, тобто визначені законом підстави для відмови у наданні дозволу.

Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України, підставою відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Таким чином, законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.02.2018 у справі №545/808/17.

З огляду на наведене, суд зазначає про необґрунтованість покликання відповідача як на підставу відмови ОСОБА_1 у наданні дозволу на складання проекту землеустрою в рішення № 1283 від 15.08.2018 - "в зв`язку з неподанням всіх правовстановлюючих документів на нерухоме майно", позаяк чинним законодавством така підстава для відмови в наданні відповідного дозволу не передбачена. Разом з тим, матеріалами справи стверджено фактичне надання позивачем до клопотання від 10.07.2018 всіх необхідних документів відповідно до вимог закону для вирішення означеного питання.

Окремо суд зауважує про безпідставність доводів представника відповідача в судовому засіданні щодо ненадання технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна, що розташований на земельній ділянці, позаяк при вирішенні питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою законом не вимагається надання технічного паспорта; більш того, спірне рішення на цій підставі не ґрунтувалося.

Суд враховує, що позивач звертався до відповідача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва індивідуальних гаражів в межах норм безоплатної приватизації, зазначивши бажане місце розташування земельної ділянки. При цьому, відповідач не заперечує, що ОСОБА_1 не реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки за вказаним видом використання.

Враховуючи наведене, та обставина, що на земельній ділянці, з приводу надання дозволу на розроблення проекту землеустрою якої звертався позивач до Зорянської сільської ради, вже розташована будівля гаражів, належна ОСОБА_1 на праві власності, не давала відповідачу підстав вимагати надання всіх правовстановлюючих документів на нерухоме майно при прийнятті рішення в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами відповідно до статті 118 ЗК України.

За встановлених обставин, рішення Зорянської сільської ради № 1283 від 15.08.2018 прийняте відповідачем з мотивів, не передбачених законом, а відтак є неправомірним.

При цьому, фактична поведінка відповідача після звернення ОСОБА_1 з даним позовом до суду свідчить на користь висновку, що Зорянська сільська рада погодилась з доводами позивача щодо невідповідності рішення № 1283 від 15.08.2018 вимогам закону, оскільки в рішенні № 1397 від 06.12.2018 зазначено, що воно прийняте "з метою приведення до вимог діючого законодавства рішення Зорянської сільської ради від 15.08.2018 № 1283".

Суд зауважує, що в оскарженому рішенні № 1397 від 06.12.2018 не зазначено, в чому саме полягає невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації.

Однак, після дослідження письмових доказів у справі представник відповідача надав суду додаткові письмові пояснення (а.с.238-243 т.1), в яких додатково повідомив, що автогаражі до відчуження позивачу належали юридичній особі, яка використовувала їх в підприємницькій діяльності товариства, та відповідно, не використовувала їх як індивідуальні гаражі.

Вказав, що відповідно до п. 3.25* ДБН 360-92 передбачено, що у містах і селищах міського типу на присадибних ділянках при дотриманні санітарних протипожежних і будівельних норм можуть бути розміщені господарські будівлі та гаражі, вбудовані у житловий будинок, прибудовані до нього, або у вигляді окремої будівлі. Розміщення гаражів слід передбачати переважно вбудованими або прибудованими до житлових будинків по лінії забудови або в глибині ділянки. Земельний кодекс України ототожнює присадибну земельну ділянку із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Проте, спірна земельна ділянка не є присадибною, а автогаражі не є вбудованими чи прибудованими до житлового будинку. Відповідно до Плану зонування території с. Зоря передбачено, що розташування гаражів для постійного зберігання індивідуальних транспортних засобів передбачено в зонах Г-3, Г-5 за умови отримання спеціального дозволу або узгодження. Відтак, будівля автогаражів не перебуває у вищевказаних зонах.

На думку представника відповідача, наведені обставини слугували підставою для прийняття рішень про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,01 га на території Зорянської сільської ради для будівництва індивідуальних гаражів.

Окрім цього, представник відповідача вказав, що даний спір не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, а захист прав має відбуватися у порядку цивільного судочинства у спосіб, характерний для приватноправових відносин, оскільки змістом позовних вимог позивача є не оскарження рішення органу місцевого самоврядування, а захист свого майнового права на конкретну земельну ділянку, на якій розташована будівля автогаражів.

Надаючи правову оцінку доводам відповідача щодо невідповідності місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації, суд враховує таке.

Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 №3038-VI (далі - Закон №3038-VI) встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Частиною 1 статті 3 Закону №3038-VI встановлено, що відносини у сфері містобудівної діяльності регулюються Конституцією України, Цивільним, Господарським і Земельним кодексами України, цим Законом, законами України "Про Генеральну схему планування території України", "Про основи містобудування", "Про архітектурну діяльність", "Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду", "Про землеустрій", іншими нормативно-правовими актами.

За приписом частини 2 статті 5 Закону №3038-VI вимоги містобудівної документації є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами містобудування.

Частинами 1, 3-4 статті 26 Закону №3038-VI передбачено, що забудова територій здійснюється шляхом розміщення об`єктів будівництва. Суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Відповідно до частин 2, 5 ст. 26 Закону №3038-VI суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів.

Статтею 8 Закону №3038-VI встановлено, що планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування. Планування та забудова земельних ділянок здійснюється їх власниками чи користувачами в установленому законодавством порядку. Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

Відповідно до приписів абзаців 1-2 ч. 1 статті 16 Закону №3038-VI встановлено, що планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.

Містобудівна документація на місцевому рівні розробляється з урахуванням даних державного земельного кадастру на актуалізованій картографічній основі в цифровій формі як просторово орієнтована інформація в державній системі координат на паперових і електронних носіях.

Містобудівна документація на місцевому рівні може бути оновлена за рішенням місцевих рад. Склад, зміст, порядок розроблення та оновлення містобудівної документації на місцевому рівні визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування (частина 2 статті 16 Закону №3038-VI).

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 1 Закону №3038-VI містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій.

Пунктами 2, 9 частини 1 статті Закону №3038-VI генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту План зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

Згідно з абзацами 1,2,4 частини 1 статті 17 Закону №3038-VI - генеральний план населеного пункту є основним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту.

На підставі затвердженого генерального плану населеного пункту розробляється план земельно-господарського устрою, який після його затвердження стає невід`ємною частиною генерального плану.

У складі генерального плану населеного пункту може розроблятися план зонування території цього населеного пункту. План зонування території може розроблятися і як окрема містобудівна документація після затвердження генерального плану.

Частиною 2 статті 17 Закону №3038-VI визначено, що генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Такі зміни вносяться органом місцевого самоврядування, який затверджував генеральний план населеного пункту. Питання про дострокове внесення змін до генерального плану населеного пункту може порушуватися за результатами містобудівного моніторингу перед відповідною сільською, селищною, міською радою відповідною місцевою державною адміністрацією.

Частинами 1, 2 статті 18 Закону №3038-VI визначено, що план зонування території розробляється на основі генерального плану населеного пункту (у його складі або як окремий документ) з метою визначення умов та обмежень використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. План зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації.

Пунктом 5 частини 3 статті 18 Закону №3038-VI передбачено, що зонування території здійснюється з дотриманням вимог установлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови.

Суд встановив, що рішенням Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 23.09.2016 №300 затверджено генеральні плани сіл Зоря та Грабів (а.с.73 т.1).

Згідно з Планом зонування території с. Зоря Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області 2020-15-ПЗ земельна ділянка, на яку позивач має намір одержати дозвіл на складання проекту землеустрою, розташована в межах земель, віднесених до Зони Ж-2: Блокована малоповерхова забудова. Призначається для розташування зблокованих житлових будинків поверховістю від одного до трьох поверхів з виходом з кожної квартири на земельну ділянку. З присадибними ділянками і господарськими будівлями для ведення особистого підсобного господарства. Можуть бути розміщені господарські будівлі та гаражі, вбудовані у житловий будинок, прибудовані до нього, або у вигляді окремої будівлі. Господарські будівлі для утримання худоби, інших тварин і птиці за умови розташування цих будівель на присадибних ділянках відповідно до місцевих правил забудови для сільських населених пунктів) (а.с.74 т.1).

Відповідно до плану зонування території с. Зоря Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області зона Ж-2 "Зона блокованої малоповерхової забудови" відноситься до житлової зони, яка у своєму складі містить території, що призначаються для розташування житлових будинків, споруд для зберігання індивідуальних транспортних засобів, окремих вбудованих чи прибудованих об`єктів соціального і культурно-побутового обслуговування населення та інших об`єктів, що не потребують встановлення санітарно-захисних зон та не створюють негативного впливу на оточуюче середовище.

Ж-1, Ж-2, Зона садибної та блокованої забудови призначена для розташування одноквартирних та зблокованих одно-двоквартирни житлових будинків на сусідніх земельних ділянках, блокованої малоповерховної забудови включно із земельними ділянками.

Супутні види дозволеного використання цих зон включають, серед іншого: вбудовані або окремо розміщені гаражі та відкриті стоянки; допустимі види використання (потребують спеціального дозволу або узгодження) зокрема: місця зберігання легкових автомобілів (при дотриманні санітарних норм) (а.с.134-135 т.1).

Таким чином, дослідженням генерального плану с. Зоря Рівненського району та плану зонування цього населеного пункту встановлено, що в житловій зоні Ж-2, в межах якої розташована земельна ділянка, на яку виявив бажання розробити проект землеустрою позивач, допускається будівництво як вбудованих, так і окремо розміщених гаражів та відкритих стоянок, місць для зберігання легкових автомобілів.

Відповідач вважає, що відповідно до п.3.24* ДБН 360-92 розміщення гаражів слід передбачати переважно вбудованими або прибудованими до житлових будинків по лінії забудови або в глибині ділянки. Земельний кодекс України, на думку відповідача, ототожнює присадибну земельну ділянку із земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У зв`язку з цим, спірна земельна ділянка не є присадибною, а автогаражі не є вбудованими чи прибудованими до житлового будинку.

Суд зауважує, що вимоги Державних будівельних норм "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**", які затверджені наказом Держкоммістобудування від 17.04.1992 №44, поширюються на проектування нових і реконструкцію існуючих міських і сільських поселень України. Ці норми обов`язкові для органів державного управління, місцевого і регіонального самоуправління підприємств і установ незалежно від форм власності та відомчого підпорядкування, громадських об`єднань і громадян, які здійснюють проектування, будівництво і благоустрій на території міських і сільських поселень.

Суд встановив, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №154957544, сформованої станом на 04.02.2019, у власності ОСОБА_1 знаходиться 3/3 будівлі гаражів для легкових автомобілів (літ. "Б"), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 246, загальною площею (кв.м) 203,4, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Підстава виникнення права власності договори купівлі-продажу: серія та номер 453, виданий 12.04.2018; серія та номер 450, виданий 12.04.2018. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексні номери: 40604431 від 12.04.2018; 40603720 від 12.04.2018 (а.с.117-118 т.1).

Відтак, матеріалами справи стверджено, що позивачем не здійснювалось проектування та будівництво будівлі гаражів, а вказана будівля придбана ним на підставі цивільних правочинів. Разом з тим, відповідачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, що вказана будівля гаражів запроектована та збудована з порушеннями містобудівних умов та обмежень.

Сторони не заперечують, що належна позивачу на праві власності будівля гаражів знаходиться в межах Житлової зони Ж-2 у с. Зоря Рівненського району Рівненської області.

Таким чином, земельна ділянка, на яку позивач бажає отримати дозвіл на розроблення проекту землеустрою, знаходиться в межах Житлової зони Ж-2 у с. Зоря Рівненського району Рівненської області, в межах якої допускається проектування та будівництво як вбудованих, так і окремо розміщених гаражів та відкритих стоянок.

Отже, в ході дослідження містобудівної документації місцевого рівня суд не встановив невідповідності місця розташування земельної ділянки, яку має намір одержати позивач для будівництва індивідуальних гаражів, площею 0,01 га, яка розміщена під частиною належної позивачу на праві власності будівлі гаражів загальною площею 203,4 кв.м., вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

За наведених обставин, доводи відповідача щодо відмови позивачу у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаража в с. Зоря у зв`язку із невідповідністю місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генерального плану забудови села Зоря Рівненського району Рівненської області та іншої містобудівної документації, є необґрунтованими та безпідставними.

Надаючи правову оцінку доводам представника відповідача, що даний спір не підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, суд враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 01 квітня 2010 року №10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 143 Конституції України, п. "а", "б", "в", "г" ст. 12 ЗК України, п. 1 ч. ст. 17 КАС України вирішив, що:

положення п. "а", "б", "в", "г" ст. 12 ЗК України у частині повноважень сільських, селищних, міських рад відповідно до цього кодексу вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб`єкти владних повноважень;

положення п. 1 ч. 1 ст. 17 КАС України стосовно поширення компетенції адміністративних судів на "спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності" слід розуміти так, що до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, належать і земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб`єктом владних повноважень, пов`язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності.

У справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом про захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража в порядку безоплатної приватизації. Свій інтерес позивач не реалізував внаслідок ухвалення відповідачем оскаржених рішень про відмову у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,01 га для будівництва індивідуального гаражу.

На момент виникнення спірних правовідносин існуючого речового права або спору щодо такого права позивача або інших осіб на цю земельну ділянку судом не встановлено, а з матеріалів справи вбачається, що позивач не заявляє вимог, пов`язаних з визнанням за ним права власності на земельну ділянку, та/або оспорюванням такого права інших осіб.

Суд також враховує, що відповідно до ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких ця земельна ділянка належала попередньому землевласнику (землекористувачу).

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди.

Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Оцінюючи обставини справи в контексті вищевказаної норми Земельного кодексу України, суд зазначає таке.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав, позивачу на приватної (спільної часткової) власності належить право власності на 1/3 та 2/3 частки об`єкта нерухомого майна: будівля, гаражів для легкових автомобілів, загальною площею 203,4 кв.м (а.с.117-118 т.1). Тобто позивачу фактично належить 3/3 частки вказаного об`єкта нерухомого майна.

Дослідженням договору купівлі-продажу від 12.04.2018 № 453 (а.с.11-12) встановлено, що при переході права власності на частку в праві власності будівлі не було визначено статусу земельної ділянки, на якій розташована будівля, як і не вказано жодних відомостей щодо переходу речового права на таку земельну ділянку до покупця.

Відсутність в договорі купівлі-продажу частки в праві власності нерухомого майна відомостей щодо права власності (права користування) земельною ділянкою продавця нерухомого майна, а також відомостей щодо наявності/відсутності обтяжень земельної ділянки унеможливлює встановлення обсягу речового права щодо такої земельної ділянки, яке могло б перейти до покупця відповідно до положень ст.120 ЗК України.

Представник відповідача в судовому засіданні також не зміг ствердно пояснити статус земельної ділянки, на якій розміщено будівлю гаражів за адресою АДРЕСА_2 , частину якої площею 0,01 га позивач виявив намір одержати у власність шляхом безоплатної приватизації.

Відтак, суд зазначає, що відповідач відповідно до повноважень, наданих статтею 122 Земельного кодексу України, при одержанні клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, повинен був, серед іншого, з`ясувати відомості щодо речового права на таку земельну ділянку відповідача чи іншого власника (користувача) земельної ділянки, оскільки за приписами ст.116 ЗК України одержання земельної ділянки у власність в межах норм безоплатної приватизації можливе із земель державної та комунальної власності.

Такі обставини залишились поза увагою органу місцевого самоврядування під час розгляду клопотання позивача та прийняття оскаржених рішень. Натомість, доводи представника відповідача в судовому засіданні щодо порушення при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна безпосередньо не впливають на оцінку спірних правовідносин, оскільки будь-які фактичні дані, які б підтверджували б, що договір купівлі-продажу № 450 від 12.04.2018 та № 453 від 12.04.2018, на підставі яких за позивачем зареєстроване право власності на будівлю гаражів, визнані судом недійсними чи оспорюються в судовому порядку, відповідачем не надані, а судом не встановлені, отже такі правовстановлюючі документи є чинними.

Суд зазначає, що відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Отже, позивач, набувши у власність об`єкт нерухомого майна, має право в порядку, встановленому законом, набути право власності чи право користування земельною ділянкою, на якій такий об`єкт розташований. Зокрема, на думку суду, чинному законодавству не суперечить одержання власником нерухомого майна частини земельної ділянки під об`єктом нерухомості із земель комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, а іншої частини земельної ділянки - на підставі іншого речового права, в порядку, встановленому Земельним кодексом України, зокрема викупу, оренди.

Сам факт наявності нерухомого майна на земельній ділянці, щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою якої позивач звернувся до відповідача з клопотанням в порядку ст.ст.116, 118 ЗК України, не перетворює даний спір на цивільно-правовий, оскільки відсутні будь-які об`єктивні докази існування цивільного спору щодо такого нерухомого майна, а також і спору щодо користування відповідною земельною ділянкою.

Таким чином, предметом цього спору є оскарження позивачем рішень Зорянської сільської ради (розпорядника землі) про відмову у наданні дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що в свою чергу відноситься до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Тобто в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні та управлінські функції, оскарження яких підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Із урахуванням викладеного, суд вважає, що юрисдикція спору визначена правильно, оскільки спір, що виникав би з цивільних правовідносин, відсутній, а дослідженню підлягають виключно владні управлінські рішення органу місцевого самоврядування, який в межах спірних відносин діє як суб`єкт владних повноважень, а це свідчить про поширення на дану справу юрисдикції адміністративного суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі №350/1268/15-а (провадження №11-1347апп18).

Згідно з п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Тому інші доводи та аргументи, наведені сторонами, судом не оцінюються, позаяк не мають вирішального значення для правильного вирішення судового спору по суті.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що оскаржені позивачем рішення Зорянської сільської ради №1283 від 15.08.2018 та №1397 від 06.12.2018 не відповідають критеріям законності, добросовісності та розсудливості, а відтак є протиправними та підлягають скасуванню.

Оцінюючи обґрунтованість позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати дозвіл на складання проекту землеустрою, суд враховує таке.

Відповідно до частини десятої статті 118 ЗК України, до суду можуть бути оскаржені відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду. Натомість можливості оскарження відмови цих органів у наданні дозволу нормами ЗК України не передбачено.

Водночас, відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні від 25.11.1997 зазначив, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.

Отже, рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.

Слід зазначити, що норми ЗК України жодним чином не позбавляють особу права на отримання від уповноваженого органу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або вмотивованої відмови у його наданні, а також права на судовий захист у випадку неможливості реалізації права на отримання відповідного дозволу або відмови.

Такі висновки суду відповідають правовій позиції Верховного Суду у постанові від 18.10.2018 у справі № 822/584/18 (адміністративне провадження № К/9901/58099/18).

Відповідно до частини четвертої статті 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою відповідної земельної ділянки площею 0,10 га у власність для будівництва індивідуальних гаражів (в межах норм безоплатної приватизації) віднесено законом до виключної компетенції місцевої ради, а наведеними вище положеннями чинного законодавства чітко визначені, як підстави, порядок, строки, процедура надання відповідачем дозволу зацікавленим громадянам на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, так і чітко визначені для відповідача порядок, строки, відповідна процедура та підстави для відмови у наданні такого дозволу, а так само і форма прийнятих відповідних рішень.

Таким чином, відповідач як орган місцевого самоврядування зобов`язаний реалізовувати надані йому повноваження у спосіб, встановлений законом, із застосуванням норм законодавства, чинних на час вирішення відповідного питання регулювання земельних відносин.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).

Спосіб захисту порушеного права має бути реальним та ефективним. В той же час, зобов`язання відповідача прийняти певне рішення на користь позивача може мати місце у випадку, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на свій розсуд.

За наведених обставин, у суду відсутні підстави для зобов`язання відповідача надати дозвіл на складання проекту землеустрою, а відтак, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що для належного та ефективного захисту порушеного права позивача слід зобов`язати відповідача повторно розглянути клопотання позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,01 га на території Зорянської сільської ради для будівництва індивідуальних гаражів (в межах норм безоплатної приватизації) в порядку та у спосіб, передбачений статтею 118 ЗК України, та вирішити зазначене питання з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у постановах від 22.05.2018 у справі № 285/1538/17 та від 18.10.2018 у справі № 822/584/18.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, який в свою чергу не довів правомірність прийнятого рішення.

В ході судового розгляду справи відповідач належними та допустимими доказами не підтвердив правомірності своєї поведінки у спірних правовідносинах. Натомість, доводи позивача щодо порушення відповідачем його прав та законних інтересів у сфері земельних відносин частково ґрунтуються на матеріальному законі та відповідають обставинам справи. З огляду на наведене, позовні вимоги слід задовольнити частково.

Документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.3, 97 т.1) суд присуджує на користь відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Зорянської сільської ради (пл. В. Плютинського, буд. 1, с. Зоря, Рівненський район, Рівненська область, 35314, ) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Зорянської сільської ради № 1283 від 15.08.2018 "Про розгляд заяв".

Визнати протиправним та скасувати рішення Зорянської сільської ради № 1397 від 06.12.2018 "Про внесення змін до рішення Зорянської сільскої ради від 15.08.2018 № 1283 "Про розгляд заяв".

Зобов`язати Зорянську сільську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,01 га на території Зорянської сільської ради для будівництва індивідуальних гаражів (в межах норм безоплатної приватизації) та вирішити питання, щодо якого звернувся ОСОБА_1 , з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

В задоволенні позову в частині позовної вимоги про зобов`язання Зорянської сільської ради надати дозвіл на складання проекту землеустрою - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Зорянської сільської ради (пл. В. Плютинського, буд. 1, с. Зоря, Рівненський район, Рівненська область, 35314, ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1409,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 08 липня 2019 року у зв`язку з відрядженням головуючого судді.

Суддя Дорошенко Н.О.