Справа № 140/1855/19
Суддя: Ксензюк Андрій Ярославович
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року ЛуцькСправа № 140/1855/19

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Неофіт-Ко» до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Неофіт-Ко» (далі ТзОВ «Неофіт-Ко», позивач) звернулося з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - УДВС ГТУЮ, відповідач)про визнання протиправною та скасування постанови заступника начальника управління державної виконавчої служби начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Куляши О.О. від 01 лютого 2019 року, зобов`язання розглянути заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Неофіт-Ко» за вих. №2 від 22 лютого 2019 року «Про залишення за собою нереалізованого майна» та виконати її вимоги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є одним із стягувачів у зведеному ВП №29161638, з найбільшою сумою вимог до боржника на суму 1 268 165,78 грн. відповідно до постанов про заміну сторони у виконавчому провадженні від 21 червня 2018 року ВП №49194785, від 21 червня 2018 року ВП №30879250, від 21 червня 2018 року ВП №38684357.

21 серпня 2018 року за вих. №04-35/5431 позивача було повідомлено про те, що майно, яке перебуває у власності боржника ДП «ДГ «Рокині» було оцінено. Ринкова вартість оцінки становить 1 902 421,00 грн. ТзОВ «Неофіт-Ко» було надано реквізити для перерахування коштів (у разі реалізації майна: торгового центру, що знаходиться у смт Рокині, АДРЕСА_1 . Наукова, 4 ), проте жодних коштів після реалізації майна не надходило.

Як стверджує позивач, 14 лютого 2019 року ним було отримано лист від відповідача за №04-35/559 від 29 грудня 2018 року, з якого слідує, що треті електронні торги з реалізації майна не відбулися у зв`язку відсутністю допущених учасників торгів, запропоновано ТзОВ «Неофіт-Ко», та іншим стягувачам, вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна.

ТзОВ «Неофіт-Ко» 23 лютого 2019 року було надіслано на адресу виконавчої служби заяву від 22 лютого 2019 року за вих. № 2 про залишення за собою нереалізованого майна.

Проте листом від 15 березня 2019 року №04-35/399 УДВС ГТУЮ повідомив позивача про те, що дії державного виконавця відділу, в частині звернення стягнення та передачі на реалізацію майна визнано такими, що не відповідають вимогам Закону. З огляду на це, заява про залишення за ТзОВ «Неофіт-Ко» нереалізованого майна, не може бути задоволена.

ТзОВ «Неофіт-Ко» звернулося до Волинського окружного адміністративного суду з вимогою про визнання неправомірними дій Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо залишення заяви ТзОВ «Неофіт-Ко» за вих. №2 від 22 лютого 2019 року «Про залишення за собою нереалізованого майна» торгового центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 Наукова АДРЕСА_3 без задоволення та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області розглянути заяву ТзОВ «Неофіт-Ко» за вих. №2 від 22 лютого 2019 року «Про залишення за собою нереалізованого майна» та виконати її вимоги.

Однак, рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі № 140/1572/19 у задоволенні позову було відмовлено.

З посиланням на зміст даного рішення позивач зазначає, що 29 травня 2019 року було надано суду постанову заступника начальника Управління Державної виконавчої служби - начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 01 лютого 2019 року згідно якої дії державного виконавця в частині звернення стягнення та передачі на реалізацію майна визнано такою, що не відповідає вимогам Закону. Скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Грицені Г.Г. про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 21 листопада 2017 року №29161638.

Також позивач стверджує, що з даної постанови від 01 лютого 2019 року не вбачається правомірність винесення рішення, оскільки не було встановлено належність нерухомого майна боржника іншим фізичним чи юридичним особам. Перед винесенням даної постанови не було визначено, що дане майно не належить боржнику - ДП ДГ «Рокині», а лише зазначено, що відсутні відомості про реєстрацію права власності на даний торговий центр та те, що відповідно до технічного паспорту на об`єкт нерухомості дане майно належить державі в особі НААН України. Окрім того, дана постанова була відсутня в матеріалах виконавчого провадження но стягненню коштів з боржника ДП ДГ «Рокині», що ставить під сумнів її наявність на дату надіслання листа ТзОВ «Неофіт-Ко» за вих. №2 від 22 лютого 2019 року.

Вважає, постанову заступника начальника управління державної виконавчої служби начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Куляши О.О. від 01 лютого 2019 року протиправною та просить її скасувати, а також зобов`язати відповідача розглянути заяву за вих. №2 від 22 лютого 2019 року «Про залишення за собою нереалізованого майна» та виконати її вимоги.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 08 липня 2019 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням сторін суддею одноособово, з урахуванням § 2 глави 11 розділу ІІ Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), та призначено судове засідання у справі на 10:00 16 липня 2019 (а. с. 1).

16 липня 2019 року за клопотанням представника позивача розгляд справи було відкладено на 10:00 18 липня 2019 року.

В поданому до суду відзиві на позовну заяву від 11 липня 2019 року вих. № 04-35/3864 (а. с. 45-48) представник відповідача позов не визнав та просить відмовити у його задоволенні з підстав правомірності оскаржуваної постанови.

До судового засідання, призначеного на 10:00 18 липня 2019 року від учасників справи надійшли клопотання про розгляд справи без їх участі.

З урахуванням приписів частини третьої статті 194, частини четвертої статті 229, частини третьої статті 268 КАС України, судовий розгляд справи проведено в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання технічними засобами.

Дослідивши письмові докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю з таких мотивів та підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи те, що ТзОВ «Неофіт-Ко» є стороною у зведеному виконавчому провадженні №29161638.

Також, суд акцентує увагу на тому, що оскарження рішень, дій чи без діяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця під час виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об`єднання виконання судових рішень, ухваленого судами за правилами різних юрисдикцій, підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 287 КАС України. Вказана правова позиція також викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.03.2018 справа №660/612/16-ц, від 10.04.2019 справа №815/4483/16 та справа №806/2886/17, яка в силу вимог частини п`ятої статті 242 КАС України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як слідує з матеріалів справи, що 23 лютого 2019 року ТзОВ «Неофіт-Ко» надіслано на адресу виконавчої служби заяву від 22 лютого 2019 року за вих. №2 про залишення за собою нереалізованого майна (а. с.13-15).

Листом від 15 березня 2019 №04-35/399 Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області повідомив позивача про те, що дії державного виконавця відділу, в частині звернення стягнення та передачі на реалізацію майна визнано такими, що не відповідають вимогам Закону. Відтак, заява про залишення за ТзОВ «Неофіт-Ко» нереалізованого майна, не може бути задоволена (а. с. 16).

Позивач, не погодившись із відмовою відповідача, викладеною у листі від 15 березня 2019 року №04-35/399, звернувся з позовом до суду про визнання неправомірними дій Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області щодо залишення заяви ТзОВ «Неофіт-Ко» за вих. №2 від 22 лютого 2019 року «Про залишення за собою нереалізованого майна» торгового центру, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 Наукова АДРЕСА_3 без задоволення та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області розглянути заяву ТзОВ «Неофіт-Ко» за вих. №2 від 22 лютого 2019 року «Про залишення за собою нереалізованого майна» та виконати її вимоги.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у справі № 140/1572/19 у задоволенні позову було відмовлено.

Ознайомившись з матеріалами справи №140/1572/19 позивачу стало відомо, що 29 травня 2019 року суду було надано постанову заступника начальника Управління Державної виконавчої служби - начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 01 лютого 2019 року, згідно якої дії державного виконавця в частині звернення стягнення та передачі на реалізацію майна визнано такою, що не відповідає вимогам Закону. Скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Грицені Г.Г. про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 21 листопада 2017 року №29161638.

Позивач, будучи не згідним із зазначеною вище постановою, звернувся з даним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Порядок проведення виконавчих дій встановлений Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року зі змінами та доповненнями (далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Частина перша статті 1 Закону України Про виконавче провадження визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців).

Згідно статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення

Керуючись частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.

Згідно з частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, при здійсненні контролю за рішеннями, діями державного виконавця під час виконання рішень має право у разі, якщо вони суперечать вимогам закону, своєю постановою скасувати постанову або інший процесуальний документ (або їх частину), винесені у виконавчому провадженні державним виконавцем, зобов`язати державного виконавця провести виконавчі дії в порядку, встановленому цим Законом.

Начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або виконавець з власної ініціативи чи за заявою сторони виконавчого провадження може виправити допущені у процесуальних документах, винесених у виконавчому провадженні, граматичні чи арифметичні помилки, про що виноситься відповідна постанова.

Керівник вищого органу державної виконавчої служби у разі виявлення порушень вимог закону визначає їх своєю постановою та надає доручення начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, щодо проведення дій, передбачених абзацами другим і третім цієї частини.

Згідно пункту 6 розділу ХІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року №512/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, посадова особа органу державної виконавчої служби, яка здійснювала перевірку виконавчого провадження і виявила порушення вимог законодавства, зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за цим виконавчим провадженням до повного усунення виявлених порушень.

Отже, з аналізу вищевказаних норм слідує, що у разі виявлення порушень під час проведення контролю за рішеннями, діями державного виконавця відповідна посадова особа має право скасувати процесуальний документ державного виконавця та зобов`язати провести виконавчі дії в порядку, встановленому законом. У такому випадку посадова особа, що здійснювала перевірку, і зобов`язана забезпечити безпосередній контроль за виконавчим провадженням.

Як слідує з матеріалів справи постановою заступника начальника Управління Державної виконавчої служби - начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 01 лютого 2019 року дії державного виконавця в частині звернення стягнення та передачі на реалізацію майна визнано такими, що не відповідають вимогам Закону. Скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Грицені Г.Г. про призначення суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 21 листопада 2017 року №29161638. (а. с. 22).

При цьому, суд зазначає, що приймаючи оскаржувану постанову від 01.02.2019 відповідач керувався саме вимогами абзацу другого частини 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того, як слідує з матеріалів справи, в ході перевірки зведеного виконавчого провадження №29161638 було встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №88055681 щодо суб`єкта та Інформаційної довідки №88054884 щодо об`єкта нерухомого майна право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 за Державним підприємством «Дослідне господарство «Рокині» Волинського інституту агропромислового виробництва Національної академії аграрних наук» не зареєстровано.

Згідно технічного паспорта на торговий центр по АДРЕСА_3 , виготовленого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», станом на 26 травня 2014 року, власником зазначеного нерухомого майна є держава Україна в особі Української академії аграрних наук (а. с. 52-58).

Згідно частини другою статті 2 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» об`єкти майнового комплексу Національної академії наук України та об`єкти майнового комплексу національних галузевих академій наук належать відповідно Національній академії наук України та національним галузевим академіям наук на праві господарського відання і передаються ними організаціям, що віднесені до відання Національної академії наук України та до відання національних галузевих академій наук, на праві оперативного управління з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Стаття 4 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» визначає, що національні галузеві академії наук, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу національних галузевих академій наук, забезпечують реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовують та розпоряджаються цими об`єктами майнового комплексу у межах, визначених законодавством, а також надають дозвіл організаціям, що віднесені до відання національних галузевих академій наук, на укладення договорів оренди майна, у тому числі нерухомого, що обліковується на балансах їх організацій.

Частиною другою статті 4 Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» встановлено, що національні галузеві академії наук надають дозвіл на продаж майна організацій, що перебувають у віданні національних галузевих академій наук.

Крім того, як вбачається з листа Національної академії аграрних наук України від 20 листопада 2017 року №14юр-85, згідно з підпунктом 17 пункту 7 Статуту НААН України, Академія з метою покладених на неї завдань здійснює повноваження з управління державним майном, забезпечує його ефективне використання та розпоряджається ним у межах, визначених законодавством. Пункт 88 Статуту НААН України визначає, що майновий комплекс Академії складається з усіх матеріальних та нематеріальних активів, які перебувають на балансі Академії і наукових та інших установ, підприємств та організацій, що перебувають у її віданні, закріплені державою за Академією в безстрокове користування або придбані за рахунок бюджетних коштів, одержаних в результаті фінансово-господарської діяльності, чи набуті іншим шляхом, не забороненим законом. При цьому, згідно з пунктом 92 Статуту Національної академії аграрних наук України на нерухоме майно НААН, наукових та інших установ, підприємств та організацій, що перебувають у її віданні, не може бути накладено стягнення за претензіями кредиторів (а. с. 50-51).

Таким чином, звернення стягнення шляхом продажу державного нерухомого майна - торгового центру, загальною площею 894,6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , суперечить чинному законодавству.

Оскільки судом встановлено, що власником торгового центру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , є держава в особі Національної академії аграрних наук України і власник не погоджується із зверненням стягнення на державне нерухоме майно, про що було повідомлено державного виконавця листом від 07 грудня 2018 року №10.2-12/579, тому суд приходить до висновку, що дії державного виконавця не відповідають вимогам Законів України «Про виконавче провадження», «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу», а постанова начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 01 лютого 2019 року такою, що прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства яким регулюються спірні правовідносини (а. с. 49).

Також суд звертає увагу, що позивачем уже подавався позов до Волинського окружного адміністративного суду з вимогою зобов`язати Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області розглянути заяву ТзОВ «Неофіт-Ко» за вих.№2 від 22 лютого 2019 року «Про залишення за собою нереалізованого майна» та виконати її вимоги (справа №140/1572/19). Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року у вищезгаданій справі в задоволенні позову ТзОВ «Неофіт-Ко» відмовлено повністю.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Наведене вказує на те, що при вчиненні дій відповідачем не було порушено критеріїв правомірності, передбачених частини другої статті 2 КАС України.

Таким чином з урахуванням наведених вище фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.

У відповідності до статті 139 КАС України, судові витрати сплачені позивачем, стягненню не підлягають.

Керуючись статтями 243, 245, 246, 271, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Неофіт-Ко» до Відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити дії відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції, та може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя А.Я. Ксензюк