Справа № 826/13821/18
Суддя: Земляна Галина Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2019 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - судді Земляної Г.В.

суддів Карпушової О.В., Мельничука В.П.

за участю секретаря Такаджі Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року

у справі №826/13821/18 (розглянутої у порядку загального позовного провадження)

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Міністерства соціальної політики України

про поновлення на роботі

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства соціальної політики України, у якому просила:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства соціальної політики України № 1006к від 27.07.2018;

- поновити ОСОБА_1 на посаді директора Департаменту соціального захисту осіб з інвалідністю Міністерства соціальної політики України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуваним наказом позивача незаконно звільнили під час її знаходження у відпустці та на лікарняному, чим відповідач порушив її права та законні інтереси.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на незаконність, необґрунтованість та необ`єктивність рішення суду, неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу подано не було.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги та просили скасувати рішення суду першої інстанції та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом при винесенні рішення норм процесуального та матеріального права.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги та доводи апеляційної скарги заперечував та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити з огляду на її необґрунтованість та безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі статтями 315, 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно розглянув справу, правильно встановив обставини справи, наданим доказам дав правильну правову оцінку і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.04.2014 ОСОБА_1 відповідно до наказу № 287к від 14.04.2014 призначено на посаду директора Департаменту соціального захисту інвалідів Міністерства соціальної політики України, який відповідно до наказу №672к від 31.10.2016 перейменовано в Департамент соціального захисту осіб з інвалідністю.

Згідно наказу від 14.04.2017 за №256к позивачу присвоєно черговий 3 ранг державного службовця.

30.05.2018 позивача було ознайомлено з наказом від 14.04.2018, відповідно до якого реорганізовано структуру апарата Міністерства соціальної політики, внаслідок чого Департамент соціального захисту осіб з інвалідністю ліквідовано. Після чого, позивачу було запропоновано посаду начальника відділу в одному з новостворених структурному підрозділі (зазначені обставини сторони не оспорюють).

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до норм чинного законодавства мала право не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби, тобто до 30.07.2018, подати заяву про звільнення на підставі п. 6 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» або ж не подавати зазначеної заяви та продовжити проходження державної служби на запропонованій посаді.

В подальшому, на підставі заяви позивача від 03.07.2018 та відповідно до наказу №616кв від 05.07.2018, ОСОБА_1 було надано частину щорічної основної відпустки тривалістю 14 календарних днів з 17.07.2018 по 30.07.2018 (а.с. 18).

27.07.2018 ОСОБА_1 особисто до Міністерства соціальної політики України було подано заяву про звільнення її на підставі ч. 1 ст. 83 Закону України «Про держану службу» в результаті незгоди щодо змини істотних умов.

На підставі якої, наказом від 27.07.2018 №1006к позивача було звільнено з посади директора Департаменту соціального захисту осіб з інвалідністю Міністерства соціальної політики України 27.07.2018 у зв`язку з незгодою на проходження державної служби (а.с. 115).

Не погоджуючись із діями відповідача та прийнятим ним оскаржуваним наказом позивач звернулася до суду з даним позовом за захистом порушених прав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, не погодившись із запропонованою посадою докладала зусилля щодо звільнення її з державної служби відповідно до пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» про що власноруч написала заяву про звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України..

Згідно із частиною четвертою статті 43 Закону України «Про державну службу» про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніше як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

Державний службовець письмово повідомляє про прийняте рішення керівника державної служби не пізніше 60 календарних днів з дня ознайомлення з таким повідомленням.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби, він подає керівнику державної служби заяву, зокрема про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Таким чином, датою звільнення державного службовця, який виявив незгоду на продовження проходження державної служби, буде вважатися дата подачі заяви про звільнення.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи позивачем особисто 27.07.2018 до Міністерства соціальної політики України було подано заяву про незгоду на продовження проходження державної служби у зв`язку зі зміною істотних умов державної служби та звільнення, що не заперечується самім позивачем.

Отже позивачем було подано заяву 27.07.2018, що і слугувало підставою для звільнення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Статтею 59 Закону України «Про державну службу» визначено, що щорічні відпустки надаються державним службовцям у порядку та на умовах, визначених законодавством про працю.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про відпустки» черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

Відповідно до пункту 4 Положення про Національне агентство України з питань державної служби (далі - НАДС), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 500, НАДС надає роз`яснення щодо застосування законодавства з питань державної служби та служби в органах місцевого самоврядування.

За листом - роз`ясненням НАДС від 13.09.2018 № 6690/13-18, якщо період надання державному службовцю щорічної основної оплачуваної відпустки, визначений затвердженим графіком відпусток, співпав з періодом його повідомленням про зміну істотних умов державної служби, то, на думку НАДС, такому державному службовцю зазначена відпустка має бути надана відповідно до затвердженого графіку відпусток.

Також НАДС зазначає, що у разі відмови від продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби або ненадання згоди на переведення на іншу запропоновану посаду після завершення строку повідомлення державного службовця, останній має бути звільнений на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» згідно з поданою ним завою.

Державний службовець, який подав заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу», звільняється до спливу 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Таким чином, датою звільнення державного службовця, який виявив незгоду на продовження проходження державної служби у зв`язку із зміною істотних умов державної служби, буде вважатися дата подачі заяви про звільнення.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що позивач написала заяву про звільнення датовану 26.07.2018, яку направила на адресу відповідача поштою 26.07.2018.

З урахуванням вищезазначених норм, посилання позивача на те, що нею було направлено заяву про звільнення 28.07.2017, не відповідає дійсності та спростовуються матеріалами справи про що свідчить штамп на поштовому конверті. Разом із зазначеною заявою позивач надіслала заяву про надання відпустки на один день з посиланням на листок непрацездатності №177709 (з 12.07.2018 по 17.07.2018).

Вищевказані документи відповідачем отримано лише 31.07.2018, про що свідчить дата на штрих-коді системи електронного документообігу «ДОК-ПРОФ З».

В той же час колегія суддів зазначає, що як вбачається з матеріалів справи позивач, 26.07.2017 оформила листок непрацездатності та 27.07.2018 прийшла до Міністерства особисто, де особисто подала заяву про звільнення, але датовану вже 27.07.2018, що не заперечується самою ОСОБА_1 . На цій заяві посадовою особою, а саме державним секретарем Мінсоцполітики Іванкевичем В.В. зроблено відмітку «отримано» із зазначенням часу 16:38 та дати - 27.07.2018. Крім того, факт перебування ОСОБА_1 на робочому місці під час лікування в стаціонарі підтверджується довідкою Управління адміністративного забезпечення Міністерства.

Таким чином, під час прийняття заяви позивача 27.07.2018 у відповідача були відсутні дані щодо перебування позивача на лікарняному.

Колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що позивач з 26.07.2018 перебувала на лікарняному, однак під час подання нею заяви особисто, ці підстави не були предметом обговорення, так як особиста присутність позивача виключала такі обставини.

Відповідно до статті 89 Закону України «Про державну службу» державний службовець зобов`язаний до звільнення з посади чи переведення на іншу посаду передати справи і довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно (далі - майно) особі, уповноваженій суб`єктом призначення у відповідному державному органі. Уповноважена особа зобов`язана прийняти справи і майно.

Факт передачі справ і майна засвідчується актом, що складається у двох примірниках і підписується уповноваженою особою, керівником служби управління персоналом відповідного державного органу та державним службовцем, який звільняється. Один примірник акта видається державному службовцю, який звільняється, другий примірник або його копія долучається до особової справи цього державного службовця.

Аналізуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, не погодившись із запропонованою посадою самостійно своїми діями докладала зусилля щодо звільнення її з державної служби відповідно до пункту 6 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» про що власноруч написала заяву про звільнення.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що ініціативи роботодавця щодо звільнення ОСОБА_1 не відбулося, оскільки останній запропонував іншу посаду. Натомість позивач власноруч подала заяву про звільнення, чим проявила своє волевиявлення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що як вбачається зі структури апарату Міністерства соціальної політики України, затвердженої наказом від 12.04.2018 № 336к, згідно якої затверджено структурний підрозділ -Директорат захисту прав осіб з інвалідністю, посаду, в якому може займати лише одна особа, що перемогла в конкурсі на посаду Генерального директора згідно з пунктом 7 Типового положення про директорат міністерства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.08.2017 № 644. де передбачено, що Генеральний директор, керівники експертних груп, державні експерти призначаються на посаду за результатами конкурсу і звільняються з посади державних секретарем міністерства згідно з законодавством про державну службу.

У свою чергу. Позивач не виявила бажання подати свою кандидатуру на участь у конкурсі на посаду Генерального директора, а навпаки вирішила не продовжувати державну службу в Міністерстві соціальної політики України.

Щодо посилання позивача про тиск на нього з боку працівників Управління по роботі з персоналом Міністерства щодо складання заяви про звільнення, колегія судді відноситься критично, оскільки, позивачем було складено власноручно дві заяви про звільнення, що свідчить про бажання та намір позивача звільнитись.

Щодо доводів позивача про незаконне звільнення під час перебування її у відпустки та посилання на Закон України «Про відпустки» колегія суддів не приймає їх до уваги і зазначає, що позивач проходила держану службу в Мінсоцполітики і трудовий договір не мав строку. Крім того, під час проходження державної служби дії державного службовця регламентуються Законом України «Про державну службу», що визнається сторонами.

Оцінивши докази, наявні в матеріалах справи, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що правомірність наказу Мінсоцполітики від 27.07.2018 № 1006к «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Посилання позивача на ту обставину, що її незаконно звільнено під час знаходження на лікарняному колегія суддів не приймає до уваги, так як звільнення відбулося по її ініціативи за власноруч написаною заявою, а не за ініціативою адміністрації відповідача.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

За змістом частини першої статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись 34, 242, 243, 246, 308, 310, 316, 321,322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду у порядку ст.329-331 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: Г.В. Земляна

Судді: О.В. Карпушова

В.П. Мельничук

Повний текст постанови виготовлено 18 липня 2019 року.