Справа № 160/3304/19
Суддя: Прудник Сергій Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 липня 2019 року Справа № 160/3304/19
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудника С.В.
за участі секретаря судового засідання Стогній К.В.,
за участі: представника позивача: представника відповідача: Шестерні Н.О. Синявського І.Л.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби про визнання перевірки проведеною та бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
У квітні 2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ГУ ДФС у Дніпропетровській області, в якій просив суд:
- визнати документальну позапланову виїзну перевірку платника податків ФОП ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по дату державної реєстрації припинення, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 12.06.2014 року по дату державної реєстрації припинення проведеною;
- визнати бездіяльність ГУ ДФС у Дніпропетровській області щодо не оформлення належним чином результатів перевірки, не складання акту або довідки та не надання його (її) платнику податку ОСОБА_1 протиправною;
- зобов`язати ГУ ДФС у Дніпропетровській області надати платнику податку ОСОБА_1 належним чином оформлений акт або довідку за результатом проведеної перевірки.
Вказані позовні вимоги вмотивовані тим, що бездіяльність податкового органу щодо неприйняття відповідного рішення за результатами проведеної відповідачем перевірки шляхом неоформлення у формі акта або довідки є протиправною. Згідно п. 2.1 Договору про надання правової допомоги № 03-12/18 від 28.12.2018 року, представник позивача, як адвокат, протягом дії строку Договору, зобов`язується надавати ФОП ОСОБА_1 , як клієнтові правову допомогу, що включає в себе зокрема й представництво інтересів в усіх органах державної влади, у тому числі податкових органах. Таким чином, представник позивача ОСОБА_2 на законних підставах представляла та представляє інтереси ФОП ОСОБА_1 , а й тому посилання відповідача щодо неналежного представництва є безпідставними. До того ж, слід зазначити, що підставою для проведення перевірки саме є звернення позивача до контролюючого органу про припинення платником податку провадження господарської діяльності.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17.04.2019 року відкрито провадження в адміністративній справі № 160/3304/19 та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження.
У судове засідання 17.07.2019 року прибули представник позивача та представник відповідача.
Представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позові відмовити, посилаючись на доводи, наведені у письмовому відзиві на позов. В обґрунтування відзиву на позовну заяву податковий орган зазначив, що 11.02.2019 року на підставі поданої заяви представника позивача, податковим органом було погоджено проведення позапланової виїзної перевірки у приміщенні ГУ ДФС у Дніпропетровській області за адресою: вул. Княгині Ольги, б. 22, каб. 27. На підставі наказу ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 21.01.2019 № 347-п, з 11.02.2019 призначено документальну позапланову виїзну перевірку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по дату державної реєстрації припинення, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 12.06.2014 по дату державної реєстрації припинення, тривалістю 5 робочих днів. Однак, розпочати перевірку ГУ ДФС у Дніпропетровській області не має можливості у зв`язку із відсутністю ФОП ОСОБА_1 за податкового адресою: АДРЕСА_1 . Громадянкою ОСОБА_2 надано лише договір про надання правової допомоги № 03-12/18 від 28.12.2018р. та не надано ордеру та довіреності виданої ФОП ОСОБА_1 , яка засвідчена відповідно до законодавства для представництва інтересів в ГУ ДФС у Дніпропетровській області.
Заслухавши пояснення представника позивача та пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід задовольнити частково з огляду на наступне.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку від 11.06.2015 року за №7039/10/17.1-32, податковою адресою та місцем провадження господарської діяльності ФОП ОСОБА_1 є: АДРЕСА_1 . Датою обрання або переходу на спрощену систему оподаткування є 01.07.2015 року. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Серія АД № 245297) станом на 16.06.2014р. місце реєстравції ФОП ОСОБА_1 АДРЕСА_2 .
Окрім цього, у виписці з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (Серія АД № 245297) станом на 16.06.2014р. в розділі «Дата та номер запису про взяття на облік, назва та ідентифікаційні коди органів статистики, Міндоходів, Пенсійного фонду України, в яких фізична особа-підприємець перебуває на обліку» наявна інформація про те, що ФОП ОСОБА_1 з 12.06.2014 року за № НОМЕР_2 перебуває на обліку в податковому органі як платник єдиного внеску.
28.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся із заявою на адресу в.о. начальника ГУ ДФС у Дніпропетровській області Томчук О.В. щодо проведення невиїзної перевірки фінансово-господарської діяльності у зв`язку із державною реєстрацією припинення підприємницької діяльності.
На підставі п.п. 191.1.1 п. 191.1 ст.191, п.п. 20.1.4 п.20.1 ст.20, п.п. 75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п. 78.1.7 п.78.1 ст.78, Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI зі змінами та доповненнями, ст.13 Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зі змінами та доповненнями, та у зв`язку з надходженням відомостей про державну реєстрацію припинення платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) Головним управління ДФС у Дніпропетровській області винесено наказ № 347-п від 21.01.2019 року «Про проведення документальної позапланової перевірки платника податків ОСОБА_1 ». Так, в означеному наказі ставилося питання щодо проведення з 11.02.2019 року документальної позапланової виїзної перевірки платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по дату державної реєстрації припинення, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 12.06.2014 по дату державної реєстрації припинення, тривалістю 5 робочих днів.
В ході означеної перевірки встановлено, що 11.02.2019 року було здійснено вихід за податковою адресою ФОП ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) вказаної у реєстраційних документах та базах даних ГУ ДФС, а саме: АДРЕСА_2 . За результатами виходу встановлено, що за вказаною адресою ФОП ОСОБА_1 відсутній. Зазначений факт унеможливлює проведення позапланової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_1 , у терміни вказані у наказі ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 21.01.2019 року № 347-п.
На виконання вказаної вимоги, того ж дня, представником позивача було надано частково запитувані документи про що, у відповідності до Податкового кодексу України було складено опис наданих документів до перевірки, який було посвідчено представником відповідача.
Службовою запискою від 12.02.2019 року за № 701/04-36-13-05 від 12.02.2019 року начальником управління доходів і зборів фізичних осіб ГУ ДФС у Дніпропетровській області В. Воіновим на адресу начальника оперативного управління ГУ ДФС у Дніпропетровській області С. Половиці повідомлено про те, що на момент виїзду на податкову адресу ФОП ОСОБА_1 11.02.2019р. платник податків за податковою адресою не знаходився. За результатами виходу на податкову адресу ФОП Панарина В.А. складено акт від 11.02.2019 №5711/04-36-13-05/ НОМЕР_1 «Про неможливість проведення документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця. ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у зв`язку з відсутністю ФОП за податковою адресою». Таким чином, необхідно посприяти у розшуку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1
13 лютого 2019 року представником позивача було надано відповідь на зазначену вимогу податкового органу за вказаною в ній адресою.
Відповідно до наказу № 347-п від 21.01.2019 року, проведення перевірки було розпочато з 11.02.2019 року тривалістю на 5 робочих днів, тобто до 15 лютого 2019 року.
Однак, оскільки станом 26.02.2019 року позивачем, а також його представником не було отримано інформації щодо результату проведеної перевірки та не отримано акту або довідки, 27.02.2019 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДФС у Дніпропетровській області із заявою, в якій просив податковий орган надати належним чином оформлений за результатами проведеної документальної планової перевірки платника податків ОСОБА_1 акт або довідку.
Вважаючи, що бездіяльність ГУ ДФС у Дніпропетровській області з приводу неоформлення належним чином результатів перевірки, нескладання акту або довідки є протиправною, ФОП ОСОБА_1 за захистом порушених своїх прав та інтересів звернувся до суду із даною позовною заявою.
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, дослідивши надані позивачем та відповідачем докази, суд приходить до наступних висновків.
Порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця за його рішенням урегульовано положеннями ч. 4 ст. 18 Закону України від 15.05.2003 р. № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань» (далі Закон № 755).
Так, відповідно до вимог ч. 4 ст. 18 Закону № 755 для державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця подається один з таких документів:
1) заява про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням;
2) ксерокопія свідоцтва про смерть фізичної особи, судове рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою - у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця у зв`язку з її смертю, визнанням її безвісно відсутньою або оголошенням померлою.
Відповідно до підпункту 1 пункту 11.22 розділу XI Порядку №1588 підставою для зняття фізичної особи - підприємця з обліку у відповідному контролюючому органі є відомості про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням, або за судовим рішенням, або у разі її смерті, або оголошення її померлою, або визнання її безвісно відсутньою, а також відомості відповідної реєстраційної картки.
Суд вважає за необхідне зосередити увагу на тому, що приписами підпункту 6 пункту 11.22 розділу XI Порядку №1588 навіть після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізична особа продовжує обліковуватись у контролюючих органах як фізична особа - платник податків, яка отримувала доходи від провадження підприємницької діяльності. При цьому підприємець має забезпечити остаточні розрахунки з податків від провадження підприємницької діяльності та в установлені строки подати відповідному контролюючому органу податкову декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, у якому проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Адже у пункті 177.11 статті 177 Податкового кодексу України (далі-ПКУ або ПК України) визначено, що фізичні особи, стосовно яких проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності за їх рішенням, подають податкову декларацію за останній базовий податковий (звітний) період, в якій відображаються виключно доходи від проведення підприємницької діяльності, протягом 30 календарних днів з дня проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.
Отже, підприємці можуть бути зняті з обліку у фіскальному органі у разі відсутності податкової заборгованості перед бюджетом.
Крім цього, контролюючий орган може призначити та провести документальну перевірку такої фізичної особи платника податків за наявності підстав та з урахуванням строків давності, передбачених ПКУ, тобто 1095 днів, що настають за останнім днем граничного строку подання податкової декларації. Це регламентовано статтею 78 ПКУ.
У відповідності до ст. 295 ПКУ, в разі припинення платником єдиного податку провадження господарської діяльності податкові зобов`язання зі сплати єдиного податку нараховуються такому платнику до останнього дня (включно) календарного місяця, в якому анульовано реєстрацію за рішенням контролюючого органу на підставі отриманого від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності.
Згідно із ст.294 ПКУ, в разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця, який є платником єдиного податку, останнім податковим (звітним) періодом вважається період, в якому відповідним контролюючим органом отримано від державного реєстратора повідомлення про проведення державної реєстрації такого припинення.
Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №1162 процедури зняття з обліку платника єдиного внеску у контролюючому органі розпочинаються у разі надходження від державного реєстратора відомостей про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця із зазначенням номера та дати внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру.
Після отримання від державного реєстратора відповідних відомостей керівник контролюючого органу приймає рішення про проведення чи непроведення позапланової документальної перевірки щодо правильності нарахування та сплати єдиного внеску.
Суд звертає увагу на тому, що рішення про непроведення перевірки платників єдиного внеску може бути прийнято керівником контролюючого органу за наявності або з перевіреного контролюючими органами періоду після цієї дати одночасно таких умов:
- платником єдиного внеску подана вся передбачена Законом звітність з нульовими показниками;
- платником єдиного внеску у визначеному періоді не використовувалась праця фізичних осіб;
- у контролюючому органі відсутня інформація щодо нарахування (виплати) платнику єдиного внеску доходів, які є базою нарахування єдиного внеску;
- у платника єдиного внеску відсутня заборгованість зі сплати єдиного внеску.
Платник єдиного внеску (фізична особа - підприємець) знімається з обліку після проведення перевірки (у разі її проведення), здійснення остаточного розрахунку зі сплати єдиного внеску та закриття інтегрованих карток.
Датою зняття з обліку платника єдиного внеску є дата внесення запису до реєстру страхувальників.
Процедура зняття з обліку фізичної особи-підприємця як платника єдиного внеску аналогічна процедурі зняття його з основного місця обліку у фіскальному органі, яку описано вище. Слід зауважити, що відповідно до п. 16 ст. 25 Закону України від 08.07.2010 р. № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки з ЄСВ, штрафів і пені не застосовується.
Особою, відповідальною за погашення грошових зобов`язань або податкового боргу фізичної особи-підприємця, є така фізична особа. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця грошові зобов`язання та/або податковий борг погашаються за рахунок його майна.
Податковий орган може призначити й провести документальну перевірку з урахуванням строків давності, передбачених ПКУ, тобто в межах 1095 днів. В той же час, повідомлення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, що надійшло до податкового органу, може слугувати підставою для проведення позапланової перевірки (пп. 78.1.7 п. 78.1 ст. 78 ПКУ).
Так, підпунктом 78.1.7 пункту 78.1 статті 78 ПК України передбачено порядок проведення документальних позапланових перевірок.
Документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав:
розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.
У відповідності до вимог «Порядку оформлення результатів документальних перевірок щодо дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, платниками податків - фізичними особами», затверджений наказом Міністерства фінансів України від 14.03.2013 року № 395, результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка.
Акт (довідка) документальної перевірки складається у двох примірниках та підписується посадовими (службовими) особами органу державної податкової служби, які проводили перевірку, а також платником податків або його законними представниками.
Факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою, з посиланнями на первинні або інші документи, які зафіксовані в обліку та підтверджують наявність зазначених фактів.
Акт (довідка) документальної невиїзної перевірки після його (її) реєстрації вручається особисто платнику податків чи його законним представникам або надсилається рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Аналогічні приписи містить ст. 86 ПК України.
Слід зазначити, що податкове законодавство надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної виїзної перевірки за умови виконання вимог законодавства щодо ознайомлення платника податків у встановлений законом спосіб до початку проведення перевірки з наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення.
Невиконання вимог щодо пред`явлення або надіслання у випадках, визначених податковим законодавством копії наказу про проведення документальної позапланової перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки призводить до визнання перевірки незаконною.
У разі коли при організації документальної перевірки встановлено відсутність платника податків (посадових осіб платника податків або його законних (уповноважених) представників) за місцезнаходженням (місцем проживання), у той же день складається акт перевірки місцезнаходження платника податків.
До того ж, суд звертає увагу на те, що аналогічна правова позиція з приводу складання акту про неможливість проведення перевірки була вже висловлена у постанові Верховного Суду від 08.08.2018 року по справі №823/1294/17.
Аналізуючи наведене, слід дійти до висновку про те, що встановивши відсутність знаходження ФОП ОСОБА_1 за адресою, яка вказана у реєстраційних документах та базах даних ГУ ДФС, а саме: АДРЕСА_2 під час проведення документальної позапланової перевірки позивача, ГУ ДФС у Дніпропетровській області діяло в межах та спосіб у відповідності до вимог чинного законодавства та правомірно склало акт від 11.02.2019 №5711/04-36-13-05/ НОМЕР_1 «Про неможливість проведення документальної позапланової виїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у зв`язку з відсутністю ФОП за податковою адресою».
Крім того, як вже зазначалось вище, відповідно до вимог п.п. 78.1.7 п. 78. 1 ст. 78 ПКУ Документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав:
розпочато процедуру реорганізації юридичної особи (крім перетворення), припинення юридичної особи або підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця, закриття постійного представництва чи відокремленого підрозділу юридичної особи, в тому числі іноземної компанії, організації, порушено провадження у справі про визнання банкрутом платника податків або подано заяву про зняття з обліку платника податків.
Аналізуючи норму наведеної статті, суд зауважує на тому, що у будь якому випадку проведення перевірки є правом органу державної фіскальної служби, реалізація якого здійснюється цим органом на власний розсуд. Прийняття рішення щодо визнання документальної позапланової виїзної перевірки платника податків ФОП ОСОБА_1 проведеною, та зобов`язання ГУ ДФС у Дніпропетровській області надати платнику належним чином оформлений акт або довідку за результатом проведеної перевірки, є по суті, втручання суду у діяльність органу державної фіскальної служби, що в даному випадку є неприпустимим.
До того ж, умовою для прийняття рішення щодо зняття з обліку платника податків, є попереднє проведення контролюючим органом перевірки такого платника податків щодо наявності чи відсутності заборгованості з податків та зборів.
Як вбачається з матеріалів справи, підставою для не зняття позивача з обліку платників податків, як самозайнятої особи та не здійснення відповідних реєстраційних дій стало не проведення контролюючим органом перевірки.
Проте, бездіяльність відповідача щодо невчинення дій встановлених законом необхідних для зняття позивача з обліку платників податків, як самозайнятої особи та здійснення відповідних реєстраційних дій позивачем в межах цієї справи не оскаржується.
Вимога позивача щодо визнання бездіяльності ГУ ДФС у Дніпропетровській області щодо не оформлення належним чином результатів перевірки, не складання акту або довідки та не надання його (її) платнику податку ОСОБА_1 протиправною фактично зводиться до зобов`язання відповідача вчини такі дії без дотримання встановленої законом процедури, а саме здійснення попередньої перевірки платника податків.
Суд звертає увагу позивача на те, що задоволення позивача позовних вимог в тому вигляді, що ним заявлено буде свідчити про зобов`язання державного органу вчинити дії без дотримання встановленої законом процедури. При цьому, суд не є уповноваженим органом, який може здійснити перевірки наявності чи відсутності у позивача заборгованості за сплати податків та зборів.
Після знаття позивача з обліку платників податків, як самозайнятої особи та здійснення відповідних реєстраційних дій проведення такої перевірки буде неможливе.
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Системний аналіз положень статті 2 КАС України в кореспонденції з приписами статті 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади, дає можливість дійти висновку, що суд не може перебирати на себе функцій суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта.
Зі змісту рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R/80/2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Слід зазначити, що з приписів норм діючого права є неприпустимим підміна судом суб`єкта владних повноважень в реалізації відповідних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб`єкта. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за відповідними критеріями.
На цій підставі суд перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Відтак, вимоги позивача щодо визнання документальної позапланової виїзної перевірки платника податків ФОП ОСОБА_1 (РНКОПП НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 року по дату державної реєстрації припинення, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 12.06.2014 року по дату державної реєстрації припинення проведеною; визнання бездіяльності ГУ ДФС у Дніпропетровській області щодо не оформлення належним чином результатів перевірки, не складання акту або довідки та не надання його (її) платнику податку ОСОБА_1 та зобов`язання ГУ ДФС у Дніпропетровській області надати платнику податку ОСОБА_1 належним чином оформлений акт або довідку за результатом проведеної перевірки є безпідставними та необґрунтованими, та такими що не підлягають до задоволення.
Однак, суд не може погодитися з твердженнями податкового органу про те, що представник позивача ОСОБА_2 на момент проведення перевірки та здійснюючи при цьому представництво інтересів ФОП ОСОБА_1 повинна була пред`явити ордер та посвідчену належним чином довіреність з огляду на таке.
За положеннями частини третьої статті 131-2 Конституції України виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Відповідно до підпункту 11 пункту 161 Перехідних положень Конституції України представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 01 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 01 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 01 січня 2019 року.
Згідно з ч. 2 ст. 16 КАС України представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 КАС України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.
Документи, що підтверджують повноваження представників, визначенні статтею 59 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини четвертої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».
За приписами частини шостої статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідченні суддею, або копії з них, засвідчені, у визначеному законом порядку, приєднуються до матеріалів справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України ст. 12 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" N 5076-VI від 05.07.2012 року, адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.
Згідно із ч. 1 ст. 12 вказаного Закону особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Положеннями ст. 17 Закону N 5076-VI визначено, що інформація про адвокатів, які набули права на заняття адвокатською діяльністю в Україні вноситься до Єдиного реєстру адвокатів України.
Таким чином, повноваження представника позивача, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру, виданого на ведення справи в адміністративному суді. В той же час, доказом того, що адвокат має право на заняття адвокатською діяльністю є свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю та/або інформація із Єдиного реєстру адвокатів.
В той же час, суд звертає увагу на тому, що в даному випадку спір, який виник між представником ФОП Панарина ОСОБА_7 та ГУ ДФС у Дніпропетровській області з приводу непроведення перевірки з питань припинення підприємницької діяльності стосується представництва інтересів представника позивача адвоката Шестерні Н.О. на стадії досудового врегулювання.
Так, за приписами п. 19.2 ст. 19 ПК України - представниками платника податків визнаються особи, які можуть здійснювати представництво його законних інтересів та ведення справ, пов`язаних із сплатою податків, на підставі закону або довіреності. Довіреність, видана платником податків - фізичною особою на представництво його інтересів та ведення справ, пов`язаних із сплатою податків, має бути засвідчена відповідно до чинного законодавства.
Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на правову допомогу і для забезпечення права на захист в Україні діє адвокатура. На розвиток цієї конституційної норми був прийнятий закон України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, який визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.
Здійснення адвокатської діяльності відбувається адвокатом індивідуально, або юридичною особою адвокатським бюро, створеним одним адвокатом, яке діє на основі статуту, а також адвокатським об`єднанням, створеним двома чи більше адвокатами. У юридичних особах стороною у договорі є не адвокат, а юридична особа адвокатське бюро або об`єднання.
У ст. 13 ЗУ Здійснення адвокатської діяльності адвокатом індивідуально, зокрема, зазначено: 1. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. 2. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки у банках, мати печатку, штампи, бланки (зокрема ордер) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на адвокатську діяльність.
У ст. 24 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність - Адвокатський запит визначено: адвокатський запит письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об`єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. До адвокатського запиту додаються посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначає правові підстави здійснення адвокатської діяльності щодо захисту: 1. Адвокатська діяльність здійснюється на основі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: а) договір про надання правової допомоги; б) довіреність; в) ордер; г) доручення органу (установи), уповноваженого законом, на надання безоплатної правової допомоги. 2. Ордер письмовий документ, що у випадках, встановлених цим законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та має містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. 3. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. 4. Адвокат зобов`язаний діяти у межах повноважень, наданих йому клієнтом, зокрема з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.
Ст. 27 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність визначає форму і зміст договору про надання правової допомоги: 1. Договір про надання правової допомоги укладається у письмовій формі. 2. Договір про надання правової допомоги може вчинятись усно у випадках: а) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); б) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим з подальшим укладенням договору у письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди у найближчий можливий термін. 3. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. 4. Договір про надання правової допомоги може укладатись на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Слід зазначити, що після реалізації особою свого конституційного права на захист і вступу адвоката у справу його повноваження залежно від правовідносин визначаються відповідними кодифікованими законодавчими актами, а саме: Кримінальним процесуальним кодексом, Цивільним процесуальним кодексом, або Кодексом адміністративного судочинства, Господарським процесуальним кодексом.
У ст. 500 МКУ, ст. 42 ЦКУ, ст. 58 КАСУ, ст. 271 КУпАП та ст. 28 ГПКУ сказано, що повноваження адвоката підтверджуються ордером або договором.
У ст. 26 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність наведеного закону також перераховані документи, які можуть підтвердити повноваження адвоката. Серед них вказані як договір про надання правової допомоги, так і ордер.
Аналізуючи вищенаведене, суд зазначає, що при здійсненні представництва інтересів ФОП ОСОБА_1 адвокат Шестерня Н.О. як на момент проведення перевірки так і під час надання витребуваних податковим органом первинних документів в силу вимог ст. 26 ЗУ Про адвокатуру та адвокатську діяльність мала право як представник надати для огляду відповідачу лише договір про надання правової допомоги, оскільки саме адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги на стадії досудового врегулювання спору.
Отже, в даному випадку, якщо б ОСОБА_2 звернулась би із адвокатським запитом до ГУ ДФС у Дніпропетровській області, то й на підставі ст. 24 ЗУ Про адвокатуру та адвокатську діяльність в обов`язковому порядку повинна була б долучити до запиту посвідчені адвокатом копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордера або доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Таким чином, суд приходить до наступних висновків, що при проведенні перевірки ГУ ДФС у Дніпропетровській області ФОП ОСОБА_1 податковий орган всупереч, на стадії досудового розгляду, безпідставно вимагав від представника позивача ОСОБА_2 довіреність та ордер.
Згідно з ч.1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси
Тобто, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах.
У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
<...> поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «право» має один і той же зміст.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
З наведеного слідує, що суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші порушення прав та свобод позивача.
Частиною 2 статті 9 КАС України передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Відтак, враховуючи наведені вище обставини, які свідчать про порушення прав позивача та неправомірність дій фіскальної служби, суд вважає, що належним способом захисту порушеного права є зобов`язання Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зняття з обліку платника податків у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності та вжити заходів по зняттю фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з обліку як платника податків.
Отже, в даному випадку спосіб захисту порушеного права позивача шляхом зобов`язання розглянути заяву позивача про зняття з обліку платника податків відповідає вимогам справедливості й забезпечує ефективне поновлення суб`єкта підприємницької діяльності в правах.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, вирішення даної справи залежить від доведеності відповідачем правомірності прийняття спірного рішення.
Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Суд зазначає, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, а в рішенні від 27.09.2010 по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» - що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Частиною 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 ст. 245 КАС України встановлено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
У відповідності до ч.3 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Отже, сплачений позивачем судовий збір за подачу адміністративного позову до суду в сумі 640,33 грн. підлягає стягненню з Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань, оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
На підставі частини 3 статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 17 липня 2019 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. Виготовлення рішення у повному обсязі здійснено 19 липня 2019 року.
Керуючись ст. ст. 139, 242-243, 245-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області про визнання перевірки проведеною та бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Державної фіскальної служби у Дніпропетровській області розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про зняття з обліку платника податків у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності та вжити заходів по зняттю фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з обліку як платника податків.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення суду складений 19 липня 2019 року.

Суддя С. В. Прудник