Справа № 200/380/19-а
Суддя: Абдукадирова К.Е.
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2019 р. Справа№200/380/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Абдукадирової К.Е., секретаря судового засідання Синовят Н.С.

від представників сторін:

від позивача Мороз О.О., за довір.;

від відповідача Єгоров О.В., за довір.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження адміністративну справу

за позовом Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопроводно каналізаційного господарства (87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Соборна, 7, )

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-г, )

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,-

ВСТАНОВИВ:

08 січня 2019 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопроводно каналізаційного господарства до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби, в якому позивач просить скасувати податкове повідомлення рішення прийняте Офісом великих платників податків Державної фіскальної служби 01 жовтня 2018 року № , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість (код платежу ) на загальну суму 14 389 201,50 гривень, у т.ч. податкове зобов`язання у розмірі 9 592,801,00 гривень та сума штрафу у розмірі 4 796 400,50 гривень.

Ухвалою суду від 11 січня 2019 року позовну заяву залишено без руху та позивачу встановлений строк 10 днів з дня отримання ухвали для усунення недоліків шляхом надання (надіслання) суду оригіналу документу, що підтверджує сплату судового збору у сумі 19 210,00 гривень.

29 січня 2019 року позивач усунув недоліки позовної заяви та в цей же день позовну заяву Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопроводноканалізаційного господарства прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а підготовче засідання призначено на 13 лютого 2019 року.

В подальшому підготовчі засідання відкладались на 19 березня 2019 року, 09 квітня 2019 року та 18 квітня 2019 року.

Ухвалою суду від 18 квітня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та розгляд справи по суті призначено на 23 квітня 2019 року, яке відкладено на 15 травня 2019 року та на 30 травня 2019 року.

Ухвалою суду від 30 травня 2019 року замінено первісного відповідача - Запорізьке управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 190-а, ) належним відповідачем - Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г, ), у зв`язку з чим розгляд справи розпочато з початку, а судове засідання призначено на 02 липня 2019 року та в подальшому на 18 липня 2019 року. В цей же день проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що у разі помилкового подання суб`єктом господарювання податкової звітності до податкового органу, платник податків може повідомити про це відповідний орган письмово. У листі платник повинен обґрунтувати обставини помилково поданої податкової звітності та звернутися з проханням не визнавати дану звітність як податкову. Скориставшись зазначеними на офіційних сайтах органів ДФС України роз`ясненнями, позивач листом від 19.03.2018 року № 869 звернувся до керівника Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби України, в якому просив не визнавати уточнюючи розрахунки від 16 березня 2018 року № , № , № та № та прийняття їх до відома.

Проте, відповідач не задовольнив зазначений лист та не повідомив про це платника податків у строк, визначений нормами Податкового кодексу України, що суперечить нормам Податкового кодексу України та роз`ясненням ДФС України, наведеним на офіційних ресурсах, що призвело до завищення податкового кредиту.

Також позивач вказує, що оскільки підприємство вважало, що уточнені розрахунки № , № , № та № від 16 березня 2018 року було визнано не податковою звітністю, то КП «Маріупольське ВУВКГ», в графі 4 уточнених розрахунків від 19 березня 2018 року правомірно зазначило дані, які відповідають даним звітних декларацій за лютий, березень, квітень, травень 2016 року.

У зв`язку із порушенням податковим органом статті 19 Конституції України позивач вважає, що відповідачем допущено порушення прав та охоронюваних законом інтересів, а тому просить задовольнити позовні вимоги.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, надав суду відзив на позовну заяву в якому зазначив про те, що податковий орган діяв виключно в межах власних повноважень та у спосіб, передбачений Конституцією України та Податковим кодексом України.

Вказує, що суми податкового кредиту КП «Маріупольське ВУВКГ» за даними уточнюючих розрахунків податкових зобов`язань з податку на додану вартість від 19.03.2018 року по взаємовідносинам з КП «Компанія «Вода Донбасу», який сформовано на підставі рахунків (без отримання податкової накладної), вартість яких визначається за показниками обліку не можуть бути підтвердженими у зв`язку з тим, що показники відображені в уточнюючих розрахунках від 19.03.2018 року та в уточнюючих розрахунках від 16.03.2018 року є ідентичними та повторно задекларовані на підставі одних і тих саме документів, що суперечить нормам розділу VI «Порядок заповнення уточнюючого розрахунку» наказу Міністерства фінансів України від 20.01.2016р. №21 «Про затвердження форм та порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість».

З урахуванням викладених обставин, вважає висновки акта «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки КП «Маріупольське ВУВКГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства при віднесенні до податкового кредиту сум податку на додану вартість не підтверджених зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними зазначених в уточнюючих розрахунках податкових зобов`язань з податку на додану вартість від 19.03.2018р.» від 29.08.2018 № 85/28-10-47-09/03361508 такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Просить суд відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив наступне.

16 березня 2018 року та 19 березня 2018 року підприємством до податкового органу направлені уточнюючи розрахунки № від 16.03.2018 р., № від 16.03.2018 р., № від 16.03.2018 р. та № від 16.03.2018р., а також № , № , № та № від 19 березня 2018 року.

19 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача із листом № 869, в якому просив податковий орган прийняти до відома звіти, як помилково надіслані за період з лютого по травень 2016 року, а саме: № від 16.03.2018 р., № від 16.03.2018 р., № від 16.03.2018 р. та № від 16.03.2018р. (а.с. 74, т. 3).

17 квітня 2018 року податковим органом складений Акт камеральної перевірки № 203/28-10-47- 09/03361508 (а.с. 33-38, т.1).

Як вбачається зі змісту вказаного акту, предметом дослідження були уточнюючи розрахунки податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок від 19 березня 2018 року № , № , та НОМЕР_1 . За результатами проведеної перевірки податковим органом встановлено порушення п.198.1, п. 198.3, п. 198.6 статті 198, п. 200.1 статті 200, п. 201.10 та 201.11 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до завищення значення рядка 17 уточнюючих розрахунків на суму 9 592 801,00 гривень та до заниження позитивного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту на загальну суму 9 592 801,00 гривень.

29 серпня 2018 року на підставі наказу від 17 липня 2018 року № 1312 та повідомлення про початок та місце проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 26 липня 2018 року № 39/28-10-47-09 податковим органом, в період з 01 по 28 серпня 2018 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача. За результатами якої складено Акт «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки КП «Маріупольське ВУКВГ» з питань дотримання податкового законодавства при віднесені до податкового кредиту сум податку на додану вартість не підтверджених зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними зазначених в уточнюючих розрахунках податкових зобов`язань з податку на додану вартість від 19 березня 2018 року» (а.с. 9-32, т. 1).

Підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 розділу 3 зазначеного акту перевірки від 29 серпня 2018 року податковим органом встановлено, що за період перевірки КП «Маріупольське ВУВКГ» задекларовано податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 15 098 242 гривень. 19 березня 2018 року КП «Маріупольське ВУВКГ» подані до Запорізького управління Офісу великих платників податків ДФС уточнюючі розрахунки податкових зобов`язань з податку на додану вартість за періоди: лютий 2016р., березень 2016р., квітень 2016р. та травень 2016р.

Водночас ідентичні показники було задекларовано в уточнюючих розрахунках податкових зобов`язань з податку на додану вартість (№ від 16.03.2018, № від 16.03.2018. № від 16.03.2018, № від 16.03.2018) та перевірено в ході проведення документальної позапланової невиїзної перевірки КП «Маріупольське ВУВКГ» з питань дотримання вимог податкового законодавства при віднесені до податкового кредиту сум податку на додану вартість не підтверджених зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними зазначених в уточнюючих розрахунках податкових зобов`язань з податку на додану вартість від 16.03.2018р. Показники відображені в уточнюючих розрахунках від 16.03.2018 р. та в уточнюючих розрахунках від 19.03.2018 р. є ідентичними та задекларовані на підставі одних і тих же документів.

Відповідачем встановлено завищення податкового кредиту на загальну суму 9 592 801 гривень, а саме завищення значення рядка 17 «Усього податкового кредиту» (а.с. 16, т. 1).

Податковим органом, у зазначеному акті перевірки зроблені висновки щодо порушення позивачем п.198.1, п. 198.3, п.198.6 ет.198. п.200.1 ст. 200, п.201.10 ст.201, п.201.11 ст.201 Податкового Кодексу України, розділу VI «Порядок заповнення уточнюючого розрахунку» наказу Міністерства фінансів України від 20.01.2016р. №21 «Про затвердження форм та порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість», в результаті чого встановлено завищення значення рядка 17 уточнюючих розрахунків у зв`язку з виправленням самостійно виявлених помилок від 19.03.2018 р. на загальну суму 9 592 801грн., що призвело до заниження позитивного значення різниці між сумою податкових зобов`язань та податкового кредиту, яке сплачується до державного бюджету на загальну суму 9 592 801,00 гривень.

При цьому, податковий орган зазначає, що податковий кредит КП «Маріупольське ВУВКГ» за даними уточнюючих розрахунків податкових зобов`язань з податку на додану вартість від 19.03.2018 року по взаємовідносинам з КП «Компанія «Вода Донбасу», який сформовано на підставі рахунків (без отримання податкової накладної), вартість яких визначається за показниками обліку не можливо визнати, у зв`язку з тим, що показники відображені в уточнюючих розрахунках від 19.03.2018 року та в уточнюючих розрахунках від 16.03.2018 року є ідентичними та задекларовані на підставі одних і тих же документів, що суперечить нормам розділу VI «Порядок заповнення уточнюючого розрахунку» наказу Міністерства фінансів України від 20.01.2016 р. № 21 «Про затвердження форм та порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість. Тобто, відповідачем встановлені порушення у зв`язку з формуванням позивачем суми податкового кредиту звітного періоду за відсутності зареєстрованих податкових накладних в єдиному реєстрі податкових накладних, які повинні були бути складені продавцем КП «Вода Донбасу» та на підставі яких у позивача виникає право на формування податкового кредиту в наступних розмірах - лютий 2016 року - 2 431 735,00 грн., березень 2016 року - 2 440 773,00 грн., квітень 2016 року - 2 359 333,00 грн., травень 2016 року - 2 360 960,00 грн.

За результатами проведеної перевірки та на підставі Акту «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки КП «Маріупольське ВУКВГ» з питань дотримання податкового законодавства при віднесені до податкового кредиту сум податку на додану вартість не підтверджених зареєстрованими в ЄРПН податковими накладними зазначених в уточнюючих розрахунках податкових зобов`язань з податку на додану вартість від 19 березня 2018 року» від 29 серпня 2018 року № 85/28-10-47-09/03361508 податковим органом прийнято податкове повідомлення рішення від 01 жовтня 2018 року № (а.с. 7).

Зазначеним податковим повідомленням рішенням позивачу збільшено податкове зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 9 592 801,00 гривень та застосовано штраф у розмірі 4 796 400,50 гривень.

Не погодившись із зазначеним податковим повідомленням рішенням позивач 16 жовтня 2018 року звернувся зі скаргою до ДФС України, в якій просив скасувати спірне податкове повідомлення рішення (а.с. 48-50).

14 грудня 2018 року Державною фіскальною службою України прийнято Рішення №40469/6/99-99-11-01-02-25 про результати розгляду скарги, яким залишено без змін податкове повідомлення рішення від 01.10.2018 року, а скаргу позивача залишено без задоволення (а.с. 155-161, т.4).

Позивач вважає, що спірне податкове повідомлення рішення від 01.10.2018 року є неправомірним, безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства України, у зв`язку із чим підлягає скасуванню.

Судом також встановлено та підтверджено матеріалами справи, що між позивачем та КП «Компанія «Вода Донбасу» укладено договір «Про надання послуг централізованого питного водопостачання» від 21 листопада 2013 року б/н, відповідно до якого Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопроводно каналізаційного господарства (Споживач) зобов`язаний приймати та оплачувати надані КП «Компанія «Вода Донбасу» (Постачальник) послуги з централізованого водопостачання. Також підприємством надані відповідні первинні документи, що підтверджують господарські операції щодо виконання зазначеного договору (а.с. 98-114, т.1; а.с. 73-213, т.2).

Також, матеріали справи містять матеріали податкової звітності з податку на додану вартість позивача, що подавалась до податкового органу, зокрема, за 2016-2018 роки (а.с. 115-249, т.1; а.с. 1-72, 214-251, т.2; а.с. 1- 126, т.3).

Слід зазначити, що всі податкові декларації, подані позивачем, зокрема, від 16 березня 2018 року та 19 березня 2019 року є прийнятими та не є спірними питаннями у цієї справі.

Позивачем також, надано суду рахунки на підставі яких позивачем було сплачено КП «Вода Донбасу» вартість отриманих послуг, які були сформовані на підставі показників приладів обліку та в ціні яких мається сума податку на додану вартість.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 квітня 2018 року листом № 1814/6/99-95-42-03-15/ІПК на адресу позивача надійшла індивідуальна податкова консультація Державної фіскальної служби України, в якій зазначено, зокрема:

Згідно з п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п. 201.11 ст. 201 Кодексу.

Так, п. 201.11 ст. 201 Кодексу передбачено, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до складу податкового кредиту без отримання податкової накладної, можуть бути, зокрема транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв`язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами.

Таким чином, підставою для нарахування сум податку, що відносяться до складу податкового кредиту, без отримання податкової накладної може бути рахунок, який виставляється платнику податку за надані послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, та містить загальну суму платежу, суму податку і податковий номер продавця (а.с. 45-46, т. 1).

15 травня 2019 року позивач надав суду додаткові пояснення. В обґрунтування власної позиції позивач зазначає про те, що відповідач самостійно робить висновок, що правила формування податкового кредиту, регламентовані ПК України, у тому числі правила формування платником ПДВ податкового кредиту на підставі документів, визначених у пункті 201.11 ст. 201 ПК У країни. Даною нормою не встановлено особливостей для окремої категорії платників податків і не визначено залежність формування податкового кредиту від типу придбаних послуг та статусу покупця таких послуг.

Позивач також наголошує, що правомірність віднесення позивачем сум сплаченого податку на додану вартість у ціні отриманих послуг та виникнення у позивача права на податковий кредит на підставі та розмірах виставлених рахунків з урахуванням показників приладів обліку визначено індивідуальною податковою консультацією ДФС України від 20.04.2018 року № 1814/6/99-95- 42-03-15/ІПК. ( далі - ІПК).

З ІПК вбачається, що відповідно до п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п.201.11 ст. 201 ПК України підставою, яка дає право позивачу скористатись сумою податкового кредиту звітного періоду, без отримання податкової накладної, є рахунок, який виставляється платнику податків за надані послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містить загальну суму платежу, суму податку і податковий номер продавця.

З огляду на зміст позовних вимог позивача, враховуючи матеріали справи, спірним питанням цієї справи є правомірність формування податкового кредиту КП «Маріупольське ВУВКГ» за даними уточнюючих розрахунків податкових зобов`язань з податку на додану вартість від 19.03.2018 року по взаємовідносинам з КП «Компанія «Вода Донбасу», який сформовано на підставі рахунків без отримання (реєстрації) податкових накладних, вартість яких визначається за показниками обліку, а також питання щодо ідентичності показників відображених в уточнюючих розрахунках від 19.03.2018 року та в уточнюючих розрахунках від 16.03.2018 року.

З наявних у справі документів, зокрема, з податкового повідомлення рішення від 01 жовтня 2018 року № вбачається, що воно підписано уповноваженою особою, в.о. начальником Запорізького управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби Северіним ОСОБА_1 (а.с. 7, т.1).

Водночас, спірне податкове повідомлення рішення від 01 жовтня 2018 року № винесено та скріплено печаткою саме Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г, ).

Судом встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Запорізьке управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби є структурним підрозділом Офісу великих платників податків ДФС (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г, ).

Таким чином, належним відповідачем у цій справі є саме Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11г, ).

Оцінивши за правилами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначає Податковий кодекс України від 02.12.2010 року № 2755-VI ( далі ПК України).

Відповідно до статті 4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах, зокрема: рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

Статтею 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

ПК України визначено, що податкова декларація, розрахунок, звіт (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання або відображаються обсяги операції (операцій), доходів (прибутків), щодо яких податковим та митним законодавством передбачено звільнення платника податку від обов`язку нарахування і сплати податку і збору, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку (п. 46.1 ст.46 ПК України).

Згідно із приписами статті 48 ПК України податкова декларація складається за формою, затвердженою в порядку, визначеному положеннями пункту 46.5 статті 46 цього Кодексу та чинному на час її подання. Форма податкової декларації повинна містити необхідні обов`язкові реквізити і відповідати нормам та змісту відповідних податку та збору.

Стаття 49 ПК України визначає порядок подання податкової декларації до контролюючих органів

Так, податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки контролюючому органу, в якому перебуває на обліку платник податків.

Відповідно до пункту 49.2 вказаної статті платник податків зобов`язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період, в якому виникають об`єкти оподаткування, або у разі наявності показників, які підлягають декларуванню, відповідно до вимог цього Кодексу подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є. Цей абзац застосовується до всіх платників податків, в тому числі платників, які перебувають на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності.

Згідно з пунктом 49.8 статті 49 ПК України прийняття податкової декларації є обов`язком контролюючого органу. Під час прийняття податкової декларації уповноважена посадова особа контролюючого органу, в якому перебуває на обліку платник податків, зобов`язана перевірити наявність та достовірність заповнення всіх обов`язкових реквізитів, передбачених пунктами 48.3 та 48.4 статті 48 цього Кодексу. Інші показники, зазначені в податковій декларації платника податків, до її прийняття перевірці не підлягають.

Разом з тим, відповідно до статті 50 ПК України, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Платник податків, який самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє факт заниження податкового зобов`язання минулих податкових періодів, зобов`язаний, за винятком випадків, установлених пунктом 50.2 цієї статті:

а) або надіслати уточнюючий розрахунок і сплатити суму недоплати та штраф у розмірі трьох відсотків від такої суми до подання такого уточнюючого розрахунку. Цей штраф не застосовується у разі подання уточнюючого розрахунку до податкової декларації з податку на прибуток підприємств за попередній податковий (звітний) рік з метою здійснення самостійного коригування відповідно до статті 39 цього Кодексу у строк не пізніше 1 жовтня року, наступного за звітним;

б) або відобразити суму недоплати у складі декларації з цього податку, що подається за податковий період, наступний за періодом, у якому виявлено факт заниження податкового зобов`язання, збільшену на суму штрафу у розмірі п`яти відсотків від такої суми, з відповідним збільшенням загальної суми грошового зобов`язання з цього податку.

Якщо після подачі декларації за звітний період платник податків подає нову декларацію з виправленими показниками до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період або подає у наступних податкових періодах уточнюючу декларацію внаслідок виконання вимог пункту 169.4 статті 169 цього Кодексу, то штрафи, визначені у цьому пункті, не застосовуються.

Статтею 52 ПК України визначено, що за зверненням платників податків контролюючі органи надають їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

На звернення платника податків, що не відповідає вимогам, зазначеним у цьому пункті, податкова консультація не надається, а надсилається відповідь у порядку та строки, передбачені Законом України "Про звернення громадян".

Пунктом 52.2 вказаної статті визначено, що індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній або письмовій формі. Індивідуальна податкова консультація, надана в письмовій формі, обов`язково повинна містити назву - податкова консультація, реєстраційний номер в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій, опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Як вже зазначалось судом вище, 20 квітня 2018 року листом № 1814/6/99-95-42-03-15/ІПК на адресу позивача надійшла індивідуальна податкова консультація Державної фіскальної служби України, в якій визначено, що підставою для нарахування сум податку, що відносяться до складу податкового кредиту, без отримання податкової накладної може бути рахунок, який виставляється платнику податку за надані послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, та містить загальну суму платежу, суму податку і податковий номер продавця (а.с. 45-46, т. 1).

Відповідно до статті 53 ПК України не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі, а також узагальнюючої податкової консультації, за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, зокрема на підставі того, що у подальшому така податкова консультація була змінена або скасована.

Положення абзацу першого цього пункту застосовуються до індивідуальної податкової консультації, за умови що вона зареєстрована в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій.

Як вбачається з матеріалів справи, індивідуальна податкова консультація зареєстрована в єдиній базі індивідуальних податкових консультацій за №1814/6/99-95-42-03-15/ІПК від 20.04.2018 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що не може бути притягнуто до відповідальності, включаючи фінансової (штрафні санкції та/або пеня), платника податків (податкового агента та/або його посадову особу), який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, наданої йому у письмовій формі.

За правилами статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 вказаної статті визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пунктом 198.6 визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 201.11 статті 201 ПК України підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, також є:

а) транспортний квиток, готельний рахунок або рахунок, який виставляється платнику податку за послуги зв`язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер продавця, крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами;

б) касові чеки, які містять суму отриманих товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального номера та податкового номера постачальника). При цьому з метою такого нарахування загальна сума отриманих товарів/послуг не може перевищувати 200 гривень за день (без урахування податку).

У разі використання платниками для розрахунків із споживачами реєстраторів розрахункових операцій касовий чек повинен містити дані про загальну суму коштів, що підлягає сплаті покупцем з урахуванням податку, та суму цього податку, що сплачується у складі загальної суми.

Порядок обчислення та накопичення реєстраторами розрахункових операцій сум податку встановлює Кабінет Міністрів України;

в) бухгалтерська довідка, складена відповідно до пункту 36 підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу;

г) податкова накладна, складена платником податку відповідно до пункту 208.2 статті 208 цього Кодексу та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Узагальнюючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про неправомірність позиції податкового органу щодо безпідставності включення позивачем сум податку, що відносяться до податкового кредиту без отримання податкової накладної, оскільки таке право позивача визначено Податковим кодексом України, підтверджено матеріалами справи та індивідуальною податковою консультацією.

Щодо правомірності подання уточнюючих розрахунків від 16 та 19 березня 2018 року суд зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем до податкового органу 16 березня 2018 року подані уточнюючи розрахунки № , № , № та № .

19 березня 2018 року позивач звернувся до відповідача із листом № 869, в якому просив податковий орган прийняти до відома вказані вище уточнюючи розрахунки, як помилково надіслані за період з лютого по травень 2016 року (а.с. 74, т. 3).

Як встановлено судом, відповідач не повідомив позивача про результати розгляду листа від 19.03.2018 року № 869, а відтак суд вважає, що підприємство правомірно вважало, що податкова звітність від 16 березня 2018 року прийнята податковим органом до відома.

Вважаючи, що зазначений лист розглянутий податковим органом, а податкова звітність від 16 березня 2018 року прийнята відповідачем до відома, 19 березня 2018 року позивач направив до відповідача нові (виправлені) уточнюючи розрахунки № , № , та НОМЕР_1 .

Як вбачається з матеріалів справи, загальна сума кредиту, яка була уточнена розрахунком від 16.03.2918 року є сума 11 154 381,00 грн. (лютий 2016-2 693 233,00 грн., березень 2016 року-3 065 543,00 грн., квітень 2016 року - 3 034 645,00 грн., травень 2016 року - 2 360 960,00 грн.).

Водночас, сума уточненого кредиту за розрахунком від 19.03.2018 року є сума в розмірі 9 592 801,00 грн. (лютий 2016 - 2 431 735,00 грн., березень 2016 року - 2 440 773,00 грн., квітень 2016 року - 2 359 333,00 грн., травень 2016 року - 2 360 960,00 грн.)., яка і була донарахована позивачу, як сума кредиту на яку позивач не мав права в зв`язку з відсутністю в ЄРПН зареєстрованих податкових накладних.

Відповідно до п.44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу.

Відповідно до п.50.1.ст. 50 ПК України, у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.

Слід зазначити, що позивач скористався своїм правом щодо подання уточнюючого розрахунку за відповідні звітні періоди у разі виявлення помилки у раніше поданій податковій декларації.

Як вбачається зі змісту акту перевірки від 29 серпня 2018 року № 85/28-10-47-09/03361508, останній не містить порушень щодо показників уточнюючого розрахунку та показників періоду, який уточнюється, щодо не підтвердження сум податкового кредиту первинними бухгалтерським документами.

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на вимоги п.п.49.11.1 п.49.1 ст. 49, п.48.3 ст. 48 ПК України, як обґрунтування неможливості подання позивачем уточнюючого розрахунку від 19.03.2018 року.

Зазначеним нормами ПК України визначено перелік обов`язкових реквізитів податкової декларації та наслідки, у разі відсутності одного з обов`язкових реквізитів податкової декларації. При цьому, показники рядків уточнюючих розрахунків, які містять узагальнені показники первинних бухгалтерських документів, не відносяться до обов`язкових реквізитів, які дають підстави для не прийняття податкової декларації або уточнюючого розрахунку.

Посилання відповідача на той факт, що уточнюючий розрахунок був прийнятий контролюючим органом і в ньому наявні обов`язкові реквізити визначені п.48.3 ст. 48 ПК України, не спростовує факту виявленої помилки платником податків та не позбавляє права платника податків подати уточнюючий розрахунок та виправити самостійно виявлені помилки показників податкової звітності в розрізі податкових зобов`язань.

Слід зазначити, що пункт 50.1 статті 50 ПК України містить одну умову щодо реалізації права платника податків виправити самостійно виявлені помилки - це дотримання строку подання уточнюючої розрахунку. Зазначений вище акт перевірки не місить посилання щодо порушення позивачем таких строків (1095 днів), для надання уточнюючих розрахунків при виявлені помилок.

Щодо застосування податковим органом фінансових санкцій суд зазначає наступне.

В оскаржуваному податковому повідомлені-рішенні від 01.10.2018 року відповідач зазначив, підстави застосування фінансової санкції п.123.1 ст. 123 ПК України.

Відповідно до п.123.1 ст. 123 ПК України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов`язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від`ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1. 54.3.2. 54.3.4. 54.3.5. 54,3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

При повторному, протягом 1095 днів, визначенні контролюючим органом суми податкового зобов`язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов`язання, завищеної суми бюджетного відшкодування.

Відповідно до статті 116 ПК України у разі застосування контролюючими органами до платника податків штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) за порушення законів з питань оподаткування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, такому платнику податків надсилаються (вручаються) податкові повідомлення - рішення.

Вимоги статті 116 ПК України кореспондуються з вимогами п.86.8 ст. 86 ПК України, яким передбачено, що за результатом перевірки контролюючий орган приймає податкове повідомлення-рішення за результатом проведеної перевірки.

Суд зазначає, що акт перевірки від 29.08.2018 року № 85/28-10-47-09/03361508 не містить посилань на ті самі порушення в минулому та за які позивача вже було притягнуто до відповідальності раніше (в-перше), при наявності якого можливо було б застосувати повторно штраф у розмірі 50 відсотків від суми визначеного податкового зобов`язання.

Враховуючи ті обставини, що податковим органом (відповідачем) не доведено того, що позивачу раніше вже було визначено податкове зобов`язання з тих самих підстав, суд дійшов висновку, що сума фінансових санкцій в розмірі 4 796 400,00 грн. нарахована в порушення вимог п. 123.1 ст. 123 ПК України.

Водночас, предметом документальної позапланової невиїзної перевірки були показники уточнюючого розрахунку від 19.03.2018 року. Враховуючи вимоги п.50.1 ст. 50 ПК України уточнюючий розрахунок за своєю правової природою є документом який змінює показники основної звітності.

Вимогами п.50.1 ст. 50 ПК України визначений порядок та підстави застосування самостійно платником податків фінансової санкції за результатом самостійно виявленої та виправленої помилки. Дана норма не містить підстав притягнення до відповідальності платника податків за подання уточнюючого розрахунку та самостійного визначення податкового зобов`язання в уточнюючому розрахунку.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд вважає, що відповідачем не доведено правомірність винесення податкового повідомлення рішення, а відтак, беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, а також доводи стосовно заявлених позовних вимог адміністративний позов підлягає задоволенню.

Беручи до уваги положення статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 2-17, 19-20, 42-47, 55-60, 72-77, 90, 94-99, 122, 124-125, 132, 139, 143, 159-165, 168, 171, 173, 192-196, 224, 230, 241, 243, 245, 246, 250, 255, 293, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопроводно каналізаційного господарства (87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Соборна, 7, ) до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-г, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 01 жовтня 2018 року № задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 01 жовтня 2018 року № .

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-г, ) на користь Комунального підприємства Маріупольське виробниче управління водопроводно каналізаційного господарства (87555, Донецька область, м. Маріуполь, вул. Соборна, 7, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 19 210 (дев`ятнадцять тисяч двісті десять) гривень 00 копійок.

Вступна та резолютивна частини рішення ухвалені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 18 липня 2019 року. Повний текст судового рішення виготовлено та підписано 19 липня 2019 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Першого апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.Е. Абдукадирова