Справа № 460/951/19
Суддя: Друзенко Н.В.
Дата ухвалення: 2019-06-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 червня 2019 року м. Рівне №460/951/19
Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Друзенко Н.В. за участю секретаря судового засідання Романчук В.В. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі: позивача: представник ОСОБА_1 , відповідача: представник Білик М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
доГоловного управління ДФС у Рівненській області
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішення, -
В С Т А Н О В И В:

22.04.2019 Фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № та № від 04.04.2019, вимоги про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-24 від 04.04.2019 та рішення № від 04.04.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Після усунення позивачем недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 02.05.2019 відкрито провадження в адміністративній справі №460/951/19. Розгляд справи вирішено провести за правилами загального позовного провадження; підготовче засідання призначено на 06.06.2019.

Ухвалою від 06.06.2019 закрито підготовче провадження у справі, розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні на 20.06.2019.

В судовому засіданні 20.06.2019 проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Згідно з позовною заявою і поясненнями представника в судовому засіданні, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що висновки акта перевірки, на основі яких винесено спірні рішення, суперечать нормам чинного податкового законодавства і не відповідають дійсним обставинам. Так, сторона позивача доводила, що правова конструкція норми пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України з урахуванням положень підпункту 4.1.4. пункту 4.1 статті 4 Податкового кодексу України, дозволяє зробити висновок про те, що фізична особа підприємець, яка перебуває на загальній системі оподаткування, основним і єдиним видом господарської діяльності якої є надання послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортом, має повне право відносити на свої видатки витрати, пов`язані з ремонтом сідельних тягачів, в тому числі і у вигляді придбання необхідних для такого ремонту запасних частин. Відповідно до цього, ФОП ОСОБА_2 , відносячи до складу своїх витрат у 2017-2018 роках видатки, що були нею понесені на придбання запасних частин діяла правомірно. Також згідно із п.6 П(С)БО 16 витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. А згідно з п.7 П(С)БО 16 - витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Оскільки витрати на придбання шин по своїй суті не можна прямо пов`язати з доходом певного періоду, так як вони є розхідним матеріалом, тому такі витрати правомірно були відображені позивачем у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені. Щодо твердження перевіряючих про неможливість підтвердження факту реального здійснення господарських операцій ФОП ОСОБА_2 із фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за період, що перевірявся, оскільки вбачається відсутність необхідних умов досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів, то такі висновки спростовуються наданими до перевірки первинними документами, зокрема, актами виконаних робіт, видатковими накладними та банківськими виписками, оформленими відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999 (у відповідній редакції). У зв`язку із цим, господарські операції між ФОП ОСОБА_2 та її контрагентами були здійснені в межах їх господарської діяльності, сторони переслідували ділову мету при їх здійсненні та понесли зміни майнового стану, що, в свою чергу, вказує на реальне настання для платника правових наслідків, обумовлених відповідними правочинами. Крім того, перевіряючими не спростовано факт використання ФОП ОСОБА_2 придбаних у ФОП ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 товарно-матеріальних цінностей та послуг у власній господарській діяльності. Не спростовано також і господарський сенс відповідних операцій. За наведеного, сторона позивача доводила, що витрати, чистий оподатковуваний дохід, сформовані і відображені в податковій звітності ФОП ОСОБА_2 відповідно до норм Податкового кодексу України. Оскільки чистий оподатковуваний дохід був сформований позивачем відповідно до норм Податкового кодексу України, то підстави для донарахування ПДФО, ЄСВ та військового збору в періоді, що перевірявся, також відсутні. За усього наведеного сторона позивача просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Згідно з відзивом на позов (а.с.100-101 том 10) та поясненнями представника в судовому засіданні, відповідач позов не визнає. В обґрунтування заперечень сторона відповідача покликається на те, що враховуючи дію прямої норми пп.177.4.5 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України - фізична особа - підприємець не має права зменшувати оподаткований дохід на суму амортизаційних відрахувань по визначених у пп.177.4.6 основних засобах подвійного призначення, а також включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням його господарської діяльності витрат на їх утримання, технічне обслуговування і ремонт основних засобів. У 2017 році в порушення вимог п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України позивачем до валових витрат безпідставно віднесено вартість запчастин, ремонтних робіт та витрат утримання основних засобів всього на суму 5355736,15 грн. У 2018році позивачем у порушення вимог п.177.2, пп.177.4.5, пп.177.4.6 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України до витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів безпідставно віднесено 3539207,50 грн., в т.ч. 3317750,83 грн. - вартості запчастин, ремонтних робіт та витрат утримання основних засобів подвійного призначення; 221456,67 грн. вартості придбаних шин, які є на залишку станом на 31.12.2018 і не використовувалися у господарській діяльності в 2018 році. Також за результатами проведеного аналізу та здійснених заходів під час перевірки не було можливим підтвердити факт реального здійснення господарських операцій ФОГІ ОСОБА_2 із фізичними особами - підприємцями ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за період, що перевірявся, а відтак вбачалася відсутність необхідних умов досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів. Таким чином збереження, відправка, навантаження товарів, як складові процеси транспортування товарів, в даному випадку відсутні та ставили під сумнів взагалі факт перевезення товарів на підставі наданих до перевірки документів. Наведені вище порушення призвели до заниження податкових зобов`язань зі сплати ПДФО, а відтак стали підставою для визначення і військового збору та ЄСВ. За наведеного, сторона відповідача провила в позові відмовити повністю.

Дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив наступне.

В період з 12.02.2019 по 04.03.2019 працівниками Головного управління ДФС у Рівненській області була проведена документальна планова виїзна перевірка ФОП ОСОБА_2 з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2017 по 31.12.2018, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2017 по 31.12.2018. Результати перевірки оформлені актом №508/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 12.03.2019 (а.с.15-66 том 1).

За висновками даного акту ФОП ОСОБА_2 порушено вимоги:

- п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового Кодексу України, а саме: відображення перекручених даних в деклараціях привело до заниження оподатковуваного доходу на загальну суму 8894943,65 грн., в тому числі: за 2017 рік на 5355736,15 грн., за 2018 рік на 3539207,50 грн.; Відповідно до п.164.1, п.164.3 ст.164, п.167.1 ст.167, п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового Кодексу України за результатами перевірки донараховано податок на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю всього в розмірі 1601089,85 грн., в т.ч. за 2017 рік в сумі 964032,50 грн., за 2018 рік в сумі 637057,35 грн.;

- підпункти 1.1, 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України, за результатами перевірки донараховано військовий збір всього в сумі 133424,15 грн., в т.ч. за 2017 рік в сумі 80336,04 грн., за 2018 рік в сумі 53088,11 грн.;

- п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», за результатами перевірки донараховано єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на загальну суму 94264,14 грн., в тому числі за 2017 рік 73735,81 грн., за 2018 рік 20528,33 грн.

04.04.2019 на підставі акту перевірки №508/17-00-13-04/ НОМЕР_1 від 12.03.2019 контролюючим органом прийнято:

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 2401634,78 грн., з яких 1601089,85 грн. за податковими зобов`язаннями та 800544,93 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.11 том 1);

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 200136,23 грн., в тому числі 133424,15 грн. за податковими зобов`язаннями та 66712,08 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.12 том 1);

- вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-24, якою у позивача вимагається сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в сумі 94264,14 грн.(а.с.13 том1) ;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 16800,00 грн. (а.с.14 том 1).

Як зафіксовано актом податкової перевірки і в повній мірі визнається сторонами, ФОП ОСОБА_2 в періоді з 01.01.2017 по 31.12.2018 здійснювала такий вид діяльності, як: «діяльність вантажного автомобільного транспорту» та «діяльність іншого пасажирського наземного транспорту» (ліцензія №231 від 12.05.2016). Для забезпечення даного виду діяльності позивач володіла на праві власності: спеціалізованими вантажними сідельними тягачами в кількості 17 одиниць, вантажними сідельними тягачами 25 одиниць, причепами 20 одиниць, та автобусом - 1 одиниця (а.с.19-21 том 1).

За результатами перевірки відповідачем в повній мірі підтверджена правильність визначення загального оподатковуваного доходу позивача у 2017 році на рівні 35820886,42 грн. та у 2018 році на рівні 46411808,63 грн. (а.с.27 том 1, а.с.160-113 том 10).

Що стосується правильності визначення вартості документально підтверджених витрат, то в акті перевірки констатовано про встановлення їх завищення у 2017 році на 5355736,15 грн., у 2018 році - на 3539207,50 грн.

Так, актом зафіксовано, а сторонами визнано, що у 2017 році позивачем до валових витрат віднесено вартість запчастин, ремонтних робіт та витрат утримання вантажних автомобілів всього на суму 5355736,15 грн., отриманих (наданих) від таких контрагентів: ТОВ фірма "Журавлина" на 315089,78 грн., ФОП ОСОБА_10 на 48886,79 грн., ФОП ОСОБА_11 на 1666,67 грн., TOB "AB СПЛАВ" на 3674 5грн., ТОВ "INTER CARS UKRAINE" на 30123,71 грн., ТОВ "ТРАК ЦЕНТР ЛТД" на 7200,26 грн., ПГ "Техносервісінформ" на 7468,98 грн., ПП "СВІТАХО" на 53663,90 грн., TOB "ТРАНС-СЕРВІС-КТТ" на 11324,38 грн., ТОВ ГФ "Камаз-Транс-Сервіс" на 2609,17 грн., ТОВ "МАЦЬКО ТРАК СЕРВІС" на 16160,05 грн., ТОВ "Системи Контролю Транспорту" на 60570,83 грн., ТОВ "АФРАКО" на 34945,87 грн., ТОВ "Ренамакс" на 7278,37 грн., ТОВ "ТРАК ДРАЙВ" на 2259 грн., ТОВ "Вестрак" - на 3375 грн., ТОВ "ІНТЕГРА-201" на 30000 грн.; ФОП ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) на 899232,27 грн., ФОП ОСОБА_5 на 1255402 грн., ФОП ОСОБА_6 на 764728,24 грн., ФОП ОСОБА_7 на 879239,21 грн., ФОП ОСОБА_8 на 887766,67 грн.

У 2018 році позивачем до валових витрат віднесено вартість запчастин, ремонтних робіт та витрат утримання вантажних автомобілів всього на суму 3317750,83 грн., отриманих (наданих) від таких контрагентів: TOB фірма "Журавлина" на 275159,16 грн., ФОП ОСОБА_10 на 193781,78 грн., ТОВ "INTER CARS UKRAINE" на 24113,59 грн., ПП "Техносервісінформ" на 19799,11 грн., TOB "ФХ сервіс" на 6043.36 грн., ПП "СВІТАХО" на 120224,39 грн., TOB "МАЦЬКО ТРАК СЕРВІС" на 1749,99 грн., TOB "Системи Контролю Транспорту" на 76162,51 грн., TOB "АФРАКО" на 120481,06 грн., TOB "Вестрак" на 407,95 грн., TOB "ЛАЙОН ТРАКС ОДЕСА" на 28465,04 грн., TOB "ТРАК ЦЕНТР ДНІПРО" - на 5812 грн., ФОП ОСОБА_8 на 1203752,39 грн., ФОП ОСОБА_9 на 1241799,09 грн.

Ці дані відображені у відповідному реєстрі (а.с.84-122 том 1, 114-138 том 10).

Крім цього актом зафіксовано, а сторонами визнано, що до валових витрат у 2018 році позивачем також віднесено 221456,67 грн. вартості придбаних шин, які є на залишку станом на 31.12.2018.

Придбання автозапчастин і витратних матеріалів за весь охоплений перевіркою період позивачем підтверджено такими документами первинного обліку, як видатковими накладними та рахунками на оплату, сама ж оплата підтверджена платіжними дорученнями; придбання робіт і послуг по ремонту і обслуговуванню вантажного автомобільного транспорту позивачем підтверджено такими документами первинного обліку, як актами виконаних робіт (наданих послуг) та рахунками на оплату, сама ж оплата підтверджена платіжними дорученнями (а.с.68-250 том 3, а.с.1-237 том 4, а.с.1-250 том 5, а.с.1-250 том 6, а.с.1-250 том 7, а.с.1-250 том 8, а.с.1-250 том 9, а.с.1-99 том 10).

Той факт, що вказані документи надавались в повному об`ємі на перевірку, відповідачем не оспорюється.

Використання придбаних позивачем автозапчастин і витратних матеріалів у власній господарській діяльності підтверджено актами виконаних робіт про проведення технічного обслуговування, встановлення запасних частин та списання мастильних матеріалів на автомобілі за відповідні періоди (а.с.123-250 том 1, а.с.1-177 том 2).

Що стосується шин, то їх використання зафіксовано позивачем у картах обліку пробігу (наробітку) пневматичної шини (а.с.178-250 том 2, а.с.1-67 том 3).

Дослідивши письмові докази, письмові заяви сторін по суті справи та їх усні пояснення, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі чинного законодавства, суд дійшов наступних висновків.

За правилами пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України, базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених розділом IV. Загальний оподатковуваний дохід це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. У разі використання права на податкову знижку базою оподаткування є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається шляхом зменшення загального оподатковуваного доходу з урахуванням пункту 164.6 цієї статті на суми податкової знижки такого звітного року. Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу.

В свою чергу, за правилами пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування доходів, отриманих фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

В силу вимог пункту 177.4 цієї статті (в редакції, що почала діяти з 01.01.2017 відповідно до Закону №1797-VII від 21.12.2016) до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, належать:

177.4.1. витрати, до складу яких включається вартість сировини, матеріалів, товарів, що утворюють основу для виготовлення (продажу) продукції або товарів (надання робіт, послуг), купівельних напівфабрикатів та комплектуючих виробів, палива й енергії, будівельних матеріалів, запасних частин, тари й тарних матеріалів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об`єкта витрат;

177.4.2. витрати на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з таким платником податку, які включають витрати на оплату основної і додаткової заробітної плати та інших видів заохочень і виплат виходячи з тарифних ставок, у вигляді премій, заохочень, відшкодувань вартості товарів (робіт, послуг), витрати на оплату за виконання робіт, послуг згідно з договорами цивільно-правового характеру, будь-яка інша оплата у грошовій або натуральній формі, встановлена за домовленістю сторін (крім сум матеріальної допомоги, які звільняються від оподаткування згідно з нормами цього розділу); обов`язкові виплати, а також компенсація вартості послуг, які надаються працівникам у випадках, передбачених законодавством, внески платника податку на обов`язкове страхування життя або здоров`я працівників у випадках, передбачених законодавством;

177.4.3. суми податків, зборів, які пов`язані з проведенням господарської діяльності такої фізичної особи - підприємця (крім податку на додану вартість для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, та акцизного податку, податку на доходи фізичних осіб з доходу від господарської діяльності, податку на майно); суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом; платежі, сплачені за одержання ліцензій на провадження певних видів господарської діяльності фізичною особою - підприємцем, одержання дозволу, іншого документа дозвільного характеру, які пов`язані з господарською діяльністю фізичної особи - підприємця;

177.4.4. інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуван-ням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.

За приписами підпункту 177.4.5. цього ж пункту, не включаються до складу витрат підприємця:

витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;

витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;

витрати на придбання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;

документально не підтверджені витрати.

Підпунктом 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України встановлено, що зазначені у цій статті підприємці мають право (за власним бажанням) включати до складу витрат, пов`язаних з провадженням їх господарської діяльності, амортизаційні відрахування з відповідним веденням окремого обліку таких витрат.

При цьому амортизації підлягають:

витрати на придбання основних засобів та нематеріальних активів;

витрати на самостійне виготовлення основних засобів.

Не підлягають амортизації та повністю включаються до складу витрат звітного періоду витрати на:

проведення ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних засобів;

ліквідацію основних засобів (у частині залишкової вартості).

Не підлягають амортизації такі основні засоби подвійного призначення:

земельні ділянки;

об`єкти житлової нерухомості;

легкові та вантажні автомобілі.

У Податковому кодексі України не вказано, у якому значенні вживаються у ньому терміни «легковий автомобіль» та «вантажний автомобіль».

Визначення цих термінів наведено у Законі України «Про автомобільний транспорт» №2344-III від 05.04.2001.

Так, вказаний нормативно-правовий акт дає наступні визначення термінів:

автомобільний транспортний засіб це колісний транспортний засіб (автобус, вантажний та легковий автомобіль, причіп, напівпричіп), який використовується для перевезення пасажирів, вантажів або виконання спеціальних робочих функцій;

автомобіль вантажний це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів;

автомобіль легковий це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння не більше ніж дев`ять з місцем водія включно;

напівпричіп - це причіп, вісь (осі) якого розміщено позаду центра мас транспортного засобу (за умови рівномірного завантаження) і який обладнано зчіпним пристроєм, що забезпечує передачу горизонтальних і вертикальних зусиль на інший транспортний засіб, що виконує функції тягача;

причіп це транспортний засіб без власного джерела енергії, пристосований для буксирування автомобілем;

транспортний засіб спеціалізованого призначення це транспортний засіб, який призначений для перевезення певних категорій пасажирів чи вантажів (автобус для перевезення дітей, осіб з інвалідністю, пасажирів певних професій, самоскид, цистерна, сідельний тягач, фургон, спеціалізований санітарний автомобіль екстреної медичної допомоги, автомобіль інкасації, ритуальний автомобіль тощо) та має спеціальне обладнання (таксі, броньований, обладнаний спеціальними світловими і звуковими сигнальними пристроями тощо).

В свою чергу, визначення поняття «сідельний тягач» у цьому Законі не наведено. Натомість таке поняття визначено у Правилах перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України N363 від 14.10.1997, згідно яких: сідельний тягач це автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для буксирування напівпричепа.

Таким чином, чинне законодавство розрізняє такі поняття, як вантажний автомобіль та причіп, напівпричіп, сідельний тягач. При цьому узагальнюючою назвою для них усіх є: «автомобільний транспортний засіб» або «колісний транспортний засіб», а не «вантажний автомобіль».

За наведеного, суд вважає, що вжите у підпункті 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України визначення такого основного засобу подвійного призначення, як «вантажний автомобіль» належить тлумачити буквально, а точніше звужувально, тобто саме як автомобіль, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів, а не будь-який колісний транспортний засіб, який використовується для перевезення вантажів (причіп, напівпричіп), а тим більше той, який використовується для виконання спеціальних робочих функцій (сідельний тягач).

Саме таке тлумачення є раціональним, позаяк основними засобами подвійного призначення можна вважати лише ті вантажні автомобілі, які можна без додаткової реконструкції чи технічного переобладнання використовувати як для комерційних вантажних перевезень так і для особистих потреб фізичної особи. Натомість, сідельні тягачі, причепи та напівпричепи, які використовуються фізичною особою - підприємцем у господарській діяльності, неможливо використати за призначенням відмінним від комерційного, тобто для особистих потреб фізичної особи.

Оскільки такі колісні транспортні засоби експлуатуються фізичною особою підприємцем виключно в рамках господарській діяльності, тобто лежать в основі відповідного виду діяльності, то розширювальне тлумачення поняття «вантажний автомобіль», застосованого у підпункті 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, буде суперечити самій логіці визначення чистого доходу від такого виду господарської діяльності, і, крім того, поставить платника податків, який здійснює такий вид діяльності як "діяльність вантажного автомобільного транспорту" в нерівне становище з іншими платниками податків, зокрема з тими, які мають у власності чи користуванні вантажні автомобілі, однак в господарській діяльності їх не експлуатують, або ж використовують епізодично.

Такий різний підхід до права відносити на витрати звітного періоду видатки на ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності є дискримінаційним.

Європейський суд з прав людини неодноразово робив відповідні висновки з приводу того, що як різне ставлення до осіб в однакових ситуаціях, так і однакове ставлення до осіб, ситуації яких відрізняються може бути проявом непрямої дискримінації. Дискримінація вважається непрямою, бо різниця полягає не у ставленні чи поводженні, а в його наслідках, що по-різному впливають на осіб з відмінними характеристиками. Застосування правила про заборону непрямої дискримінації наведено у таких рішеннях ЄСПЛ: «Д.Г. та інші проти Чеської Республіки» (13 листопада 2007 року), «Опуз проти Туреччини» (9 червня 2009 року), «Зарб Адамі проти Мальти» (20 червня 2006 року).

Таким чином, на переконання суду, фізична особа підприємець, що перебуває на загальній системі оподаткування, при визначені чистого оподатковуваного доходу від такого виду діяльності, як: "діяльність вантажного автомобільного транспорту", має право відносини до витрат, пов`язаних з господарською діяльністю, документально підтверджену вартість запасних частин до колісних транспортних засобів (сідельних тягачів, причепів та напівпричепів), вартість їх ремонту і обслуговування, позаяк це прямі видатки на ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, а протилежне тлумачення норм податкового законодавства вважатиметься дискримінаційним.

Відповідно до цього, що ФОП ОСОБА_2 відносячи до складу своїх витрат у 2017 та 2018 роках вартість запчастин, ремонтних робіт та витрат утримання належних їй на праві власності та використовуваних у вказаному періоді в рамках основного виду підприємницької діяльності спеціалізованих вантажних сідельних тягачів, вантажних сідельних тягачів та причепів, діяла правомірно.

Що стосується віднесення до складу витрат вартість придбаних шин на суму 221 456,67 грн., то відповідно до статті 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.1999 бухгалтерський облік та фінансова звітність ґрунтуються, зокрема, на принципі відповідності доходів і витрат. Так, для визначення фінансового результату звітного періоду необхідно порівняти доходи звітного періоду з витратами, що були здійснені для отримання цих доходів. При цьому доходи і витрати відображаються в бухгалтерському обліку та фінансовій звітності в момент їх виникнення незалежно від дати надходження або сплати коштів.

Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Витрати» П(С)БО 16 затверджене наказом Міністерства фінансів України №318 від 31.12.1999 і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 19.01.2000 за №27/4248, що визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про витрати підприємства та її розкриття в фінансовій звітності.

Згідно із п.6 П(С)БО 16 витратами звітного періоду визнаються або зменшення активів, або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу підприємства (за винятком зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками), за умови, що ці витрати можуть бути достовірно оцінені.

Витрати визнаються витратами певного періоду одночасно з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені.

А відповідно до п.7 П(С)БО 16 витрати, які неможливо прямо пов`язати з доходом певного періоду, відображаються у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Оскільки витрати на придбання шин по своїй суті не можна прямо пов`язати з доходом певного періоду, оскільки це є розхідними запчастинами, тому такі витрати були відображені позивачем правомірно у складі витрат того звітного періоду, в якому вони були здійснені.

Що стосується висновків відповідача про неможливість підтвердження факту реального здійснення господарських операцій позивача із фізичними особами-підприємцями ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , то такі висновки зроблені за рахунок того, що відповідно до наявних в інформаційних базах даних органів ДФС відсутня інформація про використання такими фізичними особами-підприємцями в ході здійснення господарської діяльності будь яких виробничих (складських, торгових, офісних) приміщень, основних фондів, транспортних засобів та судових ресурсів. Також згідно інформаційних баз даних органів ДФС не прослідковується інформація щодо походження реалізованих цими підприємцями для ФОП ОСОБА_2 товарів робіт, послуг, а також даними підприємцями, не повідомлено територіальні органи ГУ ДФС у Рівненській області про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, згідно з порядком, встановленим розділом VIII Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №1588 від 09.12.2011, тобто, шляхом подання повідомлення за ф. №20-ОПП, а також не внесено зміни до своїх облікових даних при введені в експлуатацію нових об`єктів.

Окрім цього, відповідачем зауважено, що в ході проведення планової перевірки позивачем не надано будь-яких документів (крім видаткових накладних та банківських виписок), що підтверджували б реальність здійснення господарських операцій з придбання у підприємців запчастин та приладдя для автотранспорту (чи інших ТМЦ), зокрема: документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей, товарно-транспортних накладних, а також будь яких документів щодо сертифікатів відповідності придбаних ТМЦ.

За результатами такого аналізу відповідач зробив висновок, що неможливо підтвердити факт реального здійснення господарських операцій ФОПІ ОСОБА_2 із фізичними особами - підприємцями ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за період, що перевірявся, оскільки вбачається відсутність необхідних умов досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності в силу відсутності технічного персоналу, оборотних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів при значних обсягах реалізації товарів, а тому збереження, відправка, навантаження товарів, як складові процеси транспортування товарів, в даному випадку відсутні та ставлять під сумнів взагалі факт перевезення товарів.

Відповідно до норм податкового законодавства, обов`язковою умовою виникнення у платника права на зменшення оподатковуваного доходу є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою використання у господарській діяльності, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку.

З метою податкового обліку господарські операції повинні оформлюватися первинними документами, зміст яких має відповідати законодавчим вимогам, та складення яких відповідає законодавчо установленим вимогам щодо оформлення такої операції або звичаєвій практиці.

Ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. При цьому, виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт наданих послуг з зазначенням фактично поставленої послуги за напрямом, вказаним в договорах, є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції. Відсутність максимальної деталізації виду наданих послуг не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій.

Проаналізувавши усі надані стороною позивача первинні документи,якими оформлені її господарські операції з фізичними особами - підприємцями ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 за охоплений перевіркою період , суд відзначає, що вони за своїм змістом засвідчують факти передачі від постачальника до покупця позивача у справі ТМЦ, тобто свідчать про здійснення конкретних господарських операцій. При цьому, суд прийшов до висновку, що ці документи також відповідають і вимогам Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" №996-XIV від 16.07.1999, які ставляться до підприємств у частині здійснення облікової політики, та містять необхідні для первинних документів дані в достатній мірі для ідентифікації господарських операцій, визначення їх змісту, вартості та інших істотних обставин їх здійснення. Суд акцентує увагу на тому у всіх видаткових накладних наведено інформацію про учасників відповідної господарської операції, тобто вказано найменування, коди, місцезнаходження осіб - учасників відповідних господарських операцій тощо, а самі первинні документи підписані та засвідчені відтисками печаток. Окрім того, обґрунтуванням спрямування намірів позивача і його контрагентів на реальне виконання умов поставки слугує й факт здійснення розрахунків за придбану продукцію.

Послуги і товари, які придбавались позивачем у вказаних підприємців фактично спрямовані на забезпечення підприємницької діяльності позивача, що і обумовлює господарський характер цих послуг для позивача.

Що стосується зауважень відповідача про відсутність у позивача товарно-транспортних накладних та сертифікатів якості, відповідності, то вони не є обов`язковими первинними документами, на підставі яких здійснюється податковий облік.

Висновки органу ДФС щодо того, що згідно інформаційних баз даних органів ДФС не прослідковується інформація щодо походження реалізованих для позивача ТМЦ суд відхиляє, як з огляду на відсутність відповідних доказів, так і з огляду на те, що позивач не може нести будь-яку відповідальність за неналежний облік господарських операцій своїми контрагентами, а також контрагентами його контрагентів. Позивач не мала жодних повноважень вимагати у своїх контрагентів інформацію про те, з яких джерел ними отримано товарно-матеріальні цінності, які він пропонують на продаж.

Також суд критично оцінює висновки відповідача про те, що у контрагентів позивача відсутні трудові ресурси та виробничі потужності, економічно необхідні для здійснення господарської діяльності, оскільки вказані обставини не можуть бути доказом неспроможності виконання тих чи інших господарських операцій з огляду на відсутність законодавчого обмеження щодо використання у господарській діяльності лише власних основних та оборотних засобів. А що стосується кількості штатних чи позаштатних працівників, то поняття достатньої кількості працівників для можливості провадження такого виду господарської діяльності, як купівля-продаж товару, є оціночним.

В контексті наведених вище норм чинного законодавства та досліджених первинних документів, судом встановлено, що господарські операції між позивачем та його контрагентами були здійснені в межах їх господарської діяльності, сторони переслідували ділову мету при їх здійсненні та понесли зміни майнового стану, що, в свою чергу, вказує на реальне настання для позивача правових наслідків, обумовлених відповідними правочинами.

Під час судового розгляду достеменно встановлено, що фактичний рух активів та зміни у власному капіталі платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Крім того, позивачем підтверджено, а відповідачем не спростовано факт використання позивачем придбаних у фізичних осіб - підприємців ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 запчастин та витратних матеріалів до транспортних засобів у власній господарській діяльності. Не спростовано також і господарський сенс відповідних операцій.

Нормою пп.4.1.4 п.4.1 ст.4 Податкового кодексу України, встановлено презумпцію правомірності рішень платника податку в тому разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акту, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків. Це поширюється також і на кваліфікацію господарських операцій з метою формування платником податків витрат для визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту для визначення об`єкта оподаткування з податку на додану вартість, і за її змістом, відповідні витрати і податковий кредит вважаються сформованими платником податків правомірно. Однак контролюючий орган не позбавлений можливості довести в установленому порядку факт невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам.

В ході податкової перевірки, результати якої оскаржуються, відповідачем не зібрано, а в ході судового розгляду - не надано, жодного доказу на підтвердження факту нереальності вчинення господарських операцій між позивачем і вищеназваними фізичними особами-підприємцями.

З огляду на вказане, суд вважає висновки відповідача про нереальність господарських операцій позивача такими, що базуються виключно на припущеннях, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами і фактично повністю спростовуються матеріалами справи, а відтак не беруться судом до уваги.

З усього наведеного, висновки відповідача про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу за 2017-2018 роки, і, як наслідок, про заниження податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю трактуються судом як протиправні.

Відповідно, податкове повідомлення-рішення № від 04.04.2019, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 2401634,78 грн. не відповідає критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, а відтак підлягає до скасування.

Оскільки саме з суми чистого оподатковуваного доходу здійснюється нарахування та сплата єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для фізичних осіб - підприємців, крім тих, які обрали спрощену систему оподаткування, за нормою пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" №2464-VI від 08.07.2010, то і висновки про заниження позивачем даного обов`язкового платежу на 94264,14 грн. також трактуються судом, як протиправні.

За наведених вище підстав, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-24, якою у позивача вимагається сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску в сумі 94264,14 грн., а також рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким до позивача застосовано штрафні санкції в розмірі 16800 грн. також не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, а відтак підлягають до скасування.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору в розмірі 200136,23 грн., суд зазначає наступне.

З 1 січня 2015 року набрали чинності зміни, внесені Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" №71-VІІІ від 28.12.2014, в частині оподаткування військовим збором доходів фізичних осіб-підприємців.

Так, відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками збору є особи, визначені п.162.1 ст.162 Податкового кодексу України, а саме: фізична особа - резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.

При цьому, об`єктом оподаткування військовим збором є доходи, визначені ст.163 Податкового кодексу України: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Відповідно до п.п.164.1.3 п.164.1 ст.164 Податкового кодексу України загальний річний оподатковуваний дохід дорівнює сумі загальних місячних оподатковуваних доходів, іноземних доходів, отриманих протягом такого звітного податкового року, доходу, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності згідно із статтею 177 цього Кодексу, та доходів, отриманих фізичною особою, яка проводить незалежну професійну діяльність згідно зі статтею 178 цього Кодексу.

Згідно п.177.2 ст.177 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Отже, військовий збір нараховується, утримується та перераховується із сум чистого доходу, який визначається виходячи із документально підтверджених витрат, пов`язаних з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Зважаючи на те, що в ході судового розгляду справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість висновків податкового органу про заниження позивачем суми чистого оподатковуваного доходу за 2017 та 2018 роки, підстави для донарахування ФОП ОСОБА_2 військового збору за вказані періоди також відсутні, а тому податкове повідомлення-рішення № від 04.04.2019 - підлягає до скасування.

З огляду на наведене, за результатами судового розгляду справи суд дійшов висновку, що усі оспорювані податкові повідомлення-рішення, вимога та рішення не відповідають критеріям правомірності, обґрунтованості, добросовісності та розсудливості, встановленим в частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, порушують права та законні інтереси платника податків, які підлягають до судового захисту шляхом скасування відповідних рішень суб`єкта владних повноважень.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі "Компанія "Вестберґа таксі Актіеболаґ" та "Вуліч проти Швеції" Суд визначив, що "…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління".

Головне управління ДФС у Рівненській області належними і допустимими доказами у справі не довело факту порушення ФОП ОСОБА_2 в охопленому перевіркою періоді вимог податкового законодавства.

За усього наведеного, позовні вимоги ФОП ОСОБА_2 підлягають до повного задоволення.

За правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

За наведеного присудженню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає сплачена ним сума судового збору у розмірі 9605,00 грн.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Головного управління ДФС у Рівненській області (, вул. Відінська, 12, м.Рівне, 33023) задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Рівненській області № та № від 04.04.2019, вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-24 від 04.04.2019 та рішення № від 04.04.2019 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.

Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору 9605,00 грн., за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Рівненській області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Повний текст рішення складений 01 липня 2019 року.

Суддя Друзенко Н.В.