Справа № 420/6630/18
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6630/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

20.12.2018 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області, в якому позивач просить суд:

- визнати наказ відповідача № 242 від 18.12.2018 року про відмову в оформленні документів ОСОБА_1 для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протиправним і скасувати його;

- зобов`язати відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що наказ відповідача про відмову в оформленні документів позивачу для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач не прийняв до уваги реальні побоювання ОСОБА_1 за власне життя у разі повернення до країни громадянської належності - Афганістану.

Зважаючи на вищевикладене, посилаючись на положення п.1 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та інформацію по країні походження ОСОБА_1 , позивач просить суд задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою від 26.12.2018 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

16.01.2019 року (вх. №1514/19) від представника відповідача надійшов відзив на адміністративний позов та на виконання ухвали суду від 26.12.2018 року надійшла копія матеріалів особової справи позивача та копія наказу №242 від 18.12.2018 року.

Так, у відзиві на позовну заяву зазначено, що Головне управління ДМС України в Одеській області не визнає даний позов, та вважає, що співробітниками міграційної служби проведено аналіз відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вимогам п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач у відзиві зазначає, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту, які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Враховуючи викладене, а також, з посиланням у відзиві на позов на ті ж обставини та підстави, які встановлені у висновку про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.12.2018 року, відповідач вказує, що рішення (наказ) ГУ ДМС України в Одеській області №242 від 18.12.2018 року приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Позивач та представник позивача процесуальним правом надати відповідь на відзив не скористався.

Ухвалою суду від 21.03.2019 року судом вирішено розглядати справу за позовом ОСОБА_1 до ГУ ДМС України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 04.04.2019 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання судом продовжено строк підготовчого провадження по справі на 30 дні та відкладено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 13.05.2019 року, яка прийнята на місці та занесена до протоколу судового засідання судом закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

До судового засідання 04.07.2019 року сторони не прибули, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином та завчасно.

При цьому, від представника позивача 14.06.2019 року (вх. №ЕП/4925/19) надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також, у вказаному клопотанні представник позивача зазначив, що підтримує позов у повному обсязі.

Водночас, 04.07.2019 року (вх. №23937/19) від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи без участі ГУ ДМС в Одеській області. У вказаній заяві представник відповідача зазначив, що заперечує проти позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 КАС України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

За приписами ч.1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта (ч. 9 ст. 205 КАС України).

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, у відповідності до поданих клопотань та у зв`язку із неприбуттям у судове засідання 04.07.2019 року всіх учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, та надання представниками сторін заяви та клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно з ч.6 ст.120 КАС України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Таким чином, зважаючи на те, що ухвалою суду від 21.03.2019 року судом вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, судом приймається рішення по зазначеній справі у межах визначеного строку 19.07.2019 року

Відповідно до ч. 1 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.1, ч.2 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Згідно матеріалів особової справи №2018ОD0207 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка розпочата 29.11.2018 року, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , 29.11.2018 року звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №215 (80-82).

У вказаній заяві ОСОБА_1 зазначено, що його батько був офіцером, а мати працювала директором школи і в організації по захисту прав жінок та молоді. Позивач зазначає, що він закінчив школу та працював з батьком водієм та возив його. ОСОБА_1 повідомив, що таліби напали на їх машину та вони зазнали поранень. Також позивач повідомив, що їх будинок вибухнув через поставлену міну. Окрім того, ОСОБА_1 вказав, що таліби напали на батька, він, брат ОСОБА_2 та його матір були поранені. Позивач стверджує, що таліби постійно погрожували батьку, через те, що хотіли, щоб він на них працював, однак він відмовлявся та воював проти них. 14.04.2018 року батька позивача вбили. ОСОБА_1 зазначив, що батько виїхав з ОСОБА_3 в Баглан по дорозі в Поліхумри, сестру поранили, батька вбили, а позивач втік. Як вказав позивач у заяві, його сильно тривожить смерть батька та він постійно відчуває страх. ОСОБА_1 зазначив, що він хоче спокійно жити та продовжити навчання.

29.11.2018 року щодо позивача складено реєстраційний листок як на особу, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.93-97), в якому, зокрема, зазначено, що причини виїзду є сімейні/особисті.

Судом встановлено, що відносно позивача 03.12.2018 року проведено анкетування, в результаті чого складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.107-113).

Так, в анкеті зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в НОМЕР_1 , проживав в пров.Баглан та м.Кабул, також у 2015 році проживав в Австрії де звертався до міграційної служби із заявою про визнання біженцем, а пізніше із заявою про добровільне повернення до Афганістану за сімейними обставинами. В анкеті вказано, що позивач є громадянином Афганістану, за національністю афганець-таджик, віросповіданням іслам-суніт (канонів релігіє дотримується частково). Позивач вказав, що членами сім`ї, які його супроводжували є: мати ОСОБА_4 , сестра ОСОБА_5 , брат ОСОБА_6 , дружина брата ОСОБА_7 . Також, позивач повідомив, що членами сім`ї, які його не супроводжували є: батько, якого вбили в 2018 році, сестри: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які проживають у м. Кабул та м.Мазарішаріф, брат Рассулі Рохулла, баба (по лінії матері) Кокогуль та дядько (брат матері) ОСОБА_11 . Позивач зазначив, що країну громадянської належності він покинув легально 10.09.2018 року на підставі паспортного документу, оформленої візи в Таджикистан, літаком з м.Кабул (Афганістан) м.Душанбе (Таджикистан) та в Таджикистані перебував до моменту виїзду в Україну, орендував там квартиру. ОСОБА_6 вказав, що український кордон він перетнув легально, на підставі візи до України 03.10.2018 року літаком АДРЕСА_1 .

Щодо причин виїзду з країни постійного проживання позивач зазначив, що його батько працював на державу (в поліції) та завжди отримував погрози від талібів. Мати теж працювала директором школи «Абдул Кадир» в м.Кабул. Позивач вказав, що таліби телефонували його сім`ї та говорили щоб сім`я позивача не працювала на державу. Перша погроза була тоді, коли вони 5 років тому (дата звернення позивача за захистом 29.11.2018 року) замінували автомобіль сім`ї позивача і він вибухнув в пров. Баглан. Після вказаного випадку сім`я позивача переїхала до м.Кабул. Також ОСОБА_6 повідомив про випадок стрілянини в автомобіль його батька ракетою, який відбувся через 1,5-2 роки після першого випадку та під час якого батько позивача отримав травму руки. Позивач зазначив, що погрози лунали багато разів, йому особисто також погрожували в період, коли він знаходився в м.Кабул. Окрім того, ОСОБА_6 повідомив, що ще до вбивства його батька таліби дали його фото та фото його брата ОСОБА_12 своїм людям та наказали їх вбити, про що позивачу стало відомо від поліції. Потім, вказав позивач, вбили його батька. Позивач був за кермом автомобіля, коли батько приїхав на вихідні до м.Кабул, також в автомобілі були батько, сестра ( ОСОБА_13 ) та троє її дітей. Як зазначив ОСОБА_6 , вони їхали з Кабулу в пров. Баглан, в районі Келагі, в автомобіль, в якому пересувалась сім`я позивача, стріляли ракетою та поцілили в нього. Після цього автомобіль обстріляли з кулемета, батько почав відстрілюватись зі свого автомату та його поранили в ногу, йому відірвало пальці на руці, потім поцілили в живіт та шию. ОСОБА_6 вказав, що після того як він побачив, що його батько помер, вони сестрою і її дітьми втекли. По ним стріляли з кулемету з відстані 40 метрів, однак не поцілили. Після цього з поліцейського поста вирушило 4 танки та забрали тіло батька.

Як зазначив позивач, після вказаного випадку він з сім`єю знали, що всю їх родину хочуть вбити, держава не могла їх захистити, а тому вони прийняли рішення виїхати з Афганістану. Батька вбили приблизно березні-квітні 2018 року та через 5 місяців він з сім`єю виїхали з Афганістану.

Окрім того, під час анкетування позивач вказав, що ні він, ні його батьки не перебували в політичних, військових або громадських організаціях; він не були причетним до інцидентів із застосуванням фізичного насильства, які були б пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами; до нього не застосовувались адміністративні заходи (арешт, затримання); він не притягався до кримінальної відповідальності; він не проходив строкову військову службу, в Афганістані вона добровільна.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

З метою більш досконалого вивчення обставин, за яких позивач звернувся із заявою про надання йому статусу біженця 06.12.2018 року, відповідачем була проведена співбесіда з позивачем, що підтверджується відповідним протоколом, в ході якої ОСОБА_1 повідомив, зокрема, що заяву до територіально підрозділу ДМС писала його матір, оскільки у нього поганий почерк, порадив написати вказану заяву йому дядько, який є громадянином України, проживає в м.Одесі та є уродженцем Афганістану. ОСОБА_1 зазначив, що він ніколи не проходив процедуру набуття міжнародного захисту. Щодо власного звернення за наданням статусу біженця в Австрії, позивач вказав, що це було в 2015 році, коли йому лунали погрози від талібів з вимогою покинути роботу. Також, під час співбесіди позивач повідомив, що його батько працював начальником сьомого району командної частини безпеки (поліції) пров.Баглан, брав участь в операціях.

Також, судом встановлено, що з позивачем було проведено ще дві співбесіди, які відображені в протоколі співбесіди від 12.12.2018 року (а.с.91-98) та у протоколі співбесіди від 18.12.2018 року (а.с.195-200).

18.12.2018 року відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за результатами вивчення матеріалів справи ОСОБА_1 , на підставі розглянутої ІКП, враховуючи матеріали особової справи, надані обставини, які на думку заявника унеможливлюють його повернення до країни громадянської належності, з урахуванням проведених анкетування та інтерв`ю, головним спеціалістом відділу по роботі з шукачами захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту в Україні (а.с.206-216), у якому зазначено, що заява гр. Афганістану на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є очевидно необґрунтованою та носить характер зловживання, за відсутності умови, визначені пунктами 1,13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Так, у висновку зазначено, що під час проведення процедурних заходів встановлено, що заявник неодноразово, надавав суперечливі відомості стосовно себе та власної історії переслідування, змінював власні свідчення, уникав конкретних відповідей надаючи лише узагальнені свідчення з метою введення територіального підрозділу ДМС в оману задля посилення власних позицій під час розгляду питання щодо надання йому статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту. Разом з цим, метою звернення із відповідною заявою до територіального підрозділу ДМС заявник називав не потребу в міжнародному захисті, а бажання легалізації власного перебування на території України задля можливості подальшого працевлаштування (арк. 7 співбесіди від 06.12.2018 року).

Щодо причини неможливості повернення до країни громадянської належності шукач захисту повідомив про небажання повертатись до Афганістану через те, що на його думку, його можуть вбити таліби. Разом з цим, заявник не зміг надати аргументації подібним побоюванням, які ґрунтуються лише на його власних припущеннях, додатково повідомивши, що він особисто ніколи не контактував з представниками талібів. Будь-яких доказів власним словам, щодо отримання телефонних погроз з боку талібів, заявник не надав. Також, він не зміг назвати навіть приблизні дати подібних телефонних дзвінків, їхній зміст та характер. Надані свідчення несуть лише непослідовний, узагальнюючий характер та елементи суперечливості у зв`язку зі зміною свідчень заявника щодо змісту та інформаційного сенсу зазначених телефонних дзвінків.

У висновку вказано, що у якості основного аргументу неможливості власного повернення до Афганістану заявник стверджує, що його батька на ім`я ОСОБА_14 було вбито талібами, через його професійну діяльність. Зі слів особи, його особисто також можуть вбити, оскільки він працював в правоохоронних органах Афганістану. Разом з цим, заявник не зміг надати документальних доказів факту родинних зв`язків із зазначеною особою. В свою чергу, відсутність доказів особистого отримання будь-яких погроз від третіх осіб на території Афганістану в сукупності з абсолютною неправдоподібністю певних тверджень заявника вказує на те, що сам по собі елемент вбивства особи на установчі дані ОСОБА_14 не може слугувати підставою для аргументованого побоювання заявника зазнати особистого переслідування на території Афганістану. Під час проведення співбесіди, на відповідне запитання щодо наявності будь-яких доказів щодо отримання особистих погроз від талібів шукач захисту повідомив, що в нього були такі докази у вигляді запису телефонної розмови з талібами, проте, зазначені докази було знищено під час подій, за яких було вбитого його батька. Заявник змінив власні свідчення та розповів, що він не зазнав будь-яких уражень під час цього випадку та повідомив, що все ж таки одна куля поцілила в його телефон, який знаходився у нього в кишені та застрягла в ньому, в результаті цього запис телефонної розмови з талібами було знищено.

Як зазначено у висновку, територіальний підрозділ ДМС ставить під сумнів та вважає неправдоподібними наступні твердження заявника щодо того, що в момент вбивства батька в автомобілі перебував він особисто (за кермом авто), батько, сестра та троє її неповнолітніх дітей. Так, під час анкетування заявнику було запропоновано схематично вказати на папері місце події та зазначити відстані до об`єктів (додаток №1 до анкети від 29.11.2018 року). Він ствердив, що автомобіль попав під обстріл, коли знаходився на відставні 40 метрів від талібів. Заявник повідомив, що батько поступово отримав декілька поранень зазначивши їх характер (в т.ч. відірвані пальці на руках), проте продовжував перестрілку з талібами до поки не був остаточно вбитим. Щодо кількості талібів, заявник вказує 35 осіб, озброєних кулеметами Калашникова та автоматичною зброєю. Після того, як заявник зрозумів, що батько загинув, то він разом зі своєю сестрою та її трьома дітьми від місця події бігли приблизно 2 кілометри, при цьому, за його твердженнями, їх намагались наздогнати та вбити таліби, вони бігли за ними та стріляли зі всього озброєння, однак, в результаті не змогли ані наздогнати, ані поцілити в них (арк.3 співбесіди від 06.12.2018року). На відповідне запитання щодо пояснень подібного порятунку, заявник ствердив, що там була нерівна дорога і саме через це таліби не змогли в них поцілити. Додатково, він зазначив, що після того, як з місця події він добіг до поліцейського посту, та фіксував на відеокамеру телефону постріли талібів. Фактично, під час протоколу співбесіди заявник продемонстрував відео на власному телефоні, однак його неможливо ідентифікувати за часовим проміжком та геолокацією.

В контексті розкриття усіх випадків застосування серйозної шкоди щодо заявника на території Афганістану перед ним було поставлено запитання щодо конкретизації інформації, вказаної ним у власній заяві про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з якою він звернувся до територіального підрозділу ДМС. На відповідне запитання, заявник відповів що він особисто ніколи не зазнавав будь-яких поранень під час нападів талібів, а на питання щодо розбіжностей наданих ним свідчень (у заяві від 29.11.2018 року - ствердив, що особисто зазнав поранення) повідомив, що в дитинстві, коли йому було 7-8 років (тобто 2001-2002 рік приблизно) він разом з іншими членами його родини, зазнав фізичного ураження в результаті ракетного обстрілу автомобілю, в якому він їхав разом з членами своєї родини. Він ствердив, що ракета в автомобілі не вибухнула, проте з її двигуна йшов дим та вогонь, і він отримав серйозні опіки, а саме опіки 95% тіла, був доставлений до лікарні в районі Келагай, та навіть німецькі лікарі, які проводили його обслідування прогнозували, що він не виживе в результаті такого ушкодження. Однак він вижив та в нього залишились сліди опіків на тілі, а саме на руках. Територіальним підрозділом ДМС було запропоновано продемонструвати зазначені особою сліди опіків на руках, та за результатами перевірки візуально в зазначених місцях на руках шукача захисту відсутні будь-які сліди пошкоджень чи уражень. Після цього, шукач захисту зізнався та змінив свідчення, повідомивши, що все ж таки в нього не зосталось жодних слідів подібних уражень (арк. 5 співбесіди від 12.12.2018 року).

У висновку вказано, що зазначені твердження заявника вважаються такими, що використовуються задля введення в оману територіального підрозділу ДМС з метою посилення власних позицій під час розгляду заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Додатково, у висновку зазначено, що враховуючи практику розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний підрозділ ДМС вважає, що подібні суперечливі та об`єктивно неправдоподібні твердження заявника значно знижують рівень довіри до усієї наданої ним інформації стосовно причин виїзду з країни походження та елементів неможливості власного повернення на Батьківщину. Аргументуючи власну позицію, щодо небажання повертатись на Батьківщину заявник додатково повідомив, що в Афганістані в цілому скрутна економіко-соціальна ситуація та проходять військові дії.

Як вказано у висновку від 18.12.2018 року під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до заяви шукач захисту долучив документи з метою об`єктивного аналізу яких та надання їм відповідної оцінки в контексті розгляду його заяви про визнання біженцем, було проведено додатковий протокол співбесіди. Під час проведення співбесіди шукачеві захисту було запропоновано надати пояснення щодо кожного окремого документу, наданого ним до територіального підрозділу ДМС, як можливого елементу доказування власних слів та підтвердження неможливості власного повернення на Батьківщину.

Так, у висновку вказано, що за результатами аналізу матеріалів клопотання шукача захисту було встановлено, що клопотання особи є необґрунтованим, тобто заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зазначене, як вказано у висновку, підтверджується наступними фактами, а саме:

- виїзд заявника з Афганістану не був пов`язаний із обґрунтованими побоюваннями зазнати переслідування за конвенційними ознаками визначення статусу біженця або ж побоюваннями зазнати серйозної шкоди, зважаючи на тривалий час його проживання в Афганістані після моменту, який він характеризує вирішальним у прийнятті ним рішення про потребу власного виїзду (вбивство батька талібами 14.04.2018). За матеріалами особової справи встановлено, що шукач захисту після вбивства батька до моменту виїзду в Україну проживав в м. Кабул, фактично не зазнаючи при цьому будь-яких погроз чи переслідування з боку третіх осіб, жодних особистих переслідувань на території Афганістану не зазнавав. Додатково встановлено, що особі не загрожуватиме смертна кара, тортури або нелюдське поводження чи покарання (арк. 6 співбесіди від 18.12.2018року), будь-які докази ймовірних загроз життю, свободі чи безпеці особи, відсутні;

- заявник зазначив, що звернення до територіального підрозділу ДМС продиктоване не потребую в отримані міжнародного захисту, а бажанням легалізації та власного документування на території України;

- під час проведення інтерв`ю заявник висловив наступні побоювання, які на його думку унеможливлюють його повернення до країни громадянського походження, а саме:

1. можливість переслідування його особисто з боку талібів через його професійну діяльність у минулому та професійну діяльність у минулому його батьків. Жодних підтверджувальних документів, об`єктивної аргументації власним твердженням або інших доказів вищезазначеним фактам заявником надано не було. На думку територіального підрозділу ДМС з огляду на додаткові пояснення заявника під час проведення процедурних заходів, можливо стверджувати, що особа використовує процедуру міжнародного захисту задля інших власних цілей, а саме - з метою легалізації власного перебування на території України. Побоювання щодо можливого переслідування ґрунтуються лише на його власних припущеннях та не мають жодних вагомих підтверджень з огляду на те, що в Афганістані продовжують проживати родичі заявника, інформація щодо можливого їхнього переслідування, в тому числі пов`язаного із вищезазначеними побоюваннями заявника, відсутня;

2. заявник зазначив, що в Афганістані наразі спостерігається скрутна економіко-соціальна ситуація та в цілому в країні відсутня інфраструктура, наприклад правоохоронні органи не виконують свої обов`язки. Надана шукачем інформація не підтверджуються ІКП. Відповідно до ІПК, влада Афганістану активно проводить комплекс заходів, направлений на стабілізацію ситуації, як в Афганістані так і в регіоні в цілому;

- звернення заявника до територіального підрозділу ДМС із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не обумовлене потребою у міжнародному захисті, а в свою чергу, пов`язане лише з бажанням легалізації власного перебування в нашій країні (арк. 7 співбесіди від 06.12.2018року);

- елемент загрози власному життю з боку третіх осіб в країні громадянської належності з огляду на відсутність подібних конкретних загроз під час його проживання в Афганістані, вважається безпідставним та не приймається територіальним підрозділом ДМС;

- за результатами проведення процедурних заходів, щодо розгляду заяви шукача захисту, можливо стверджувати про фактичне використання процедури звернення за міжнародним захистом як засобу для легалізації власного перебування на території України, з огляду на твердження заявника про мету звернення до територіального підрозділу ДМС. Так заявник повідомив, що подібне звернення пов`язане з бажанням власної легалізації на території України задля подальшого працевлаштування;

- тривалий час між потраплянням в Україну та зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту додатково свідчить про незацікавленість шукача захисту в отриманні міжнародного захисту в Україні;

- під час співбесід було встановлено, що заявник самостійно не писав заяву, з якою звернувся до територіального підрозділу ДМС про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши, що в нього поганий почерк. Додатково, було встановлено, що шукач захисту не володіє конкретною інформацією про яку йдеться у його заяві. Територіальний підрозділ ДМС вважає подібний факт додатковим елементом, який свідчить про незацікавленість особи у міжнародному захисті;

- шукач захисту надав свідчення, що в період 2015-2016 років перебував на території Австрії, де перебував у процедурі надання міжнародного захисту, проте, не дочекавшись кінцевого результату прийняв рішення про добровільне повернення до Афганістану. Разом з цим, він не зміг аргументувати подібне власне рішення з огляду на повідомлену ним інформацію стосовно небезпеки власному життю на території Афганістану;

- непослідовність, постійна зміна свідчень, уникнення конкретики та узагальнення наданої інформації додатково знижує рівень довіри до клопотання шукача захисту та свідчить про незацікавленість в проходженні процедури міжнародного захисту;

- варто врахувати, що заявник фактично повідомив про те, що в Афганістані в нього особисто ніколи не виникало будь-яких проблем, погроз чи переслідувань, як з боку державних контрагентів, так і з боку третіх осіб. Інформацією по країні громадянської належності можливо підтвердити активно проводить комплекс заходів, направлений на стабілізацію ситуації, як в Афганістані так і в регіоні в цілому.

Відповідно до ч.7 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.

18.12.2018 року відповідачем прийнято наказ 242 Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.220).

18.12.2018 року відповідачем на підставі наказу №242 від 17.12.2018 року, на ім`я позивача складено повідомлення №5/1-811 від 18.12.2018 року про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.15-17, 69-71, 221-223), яке ОСОБА_1 отримав 19.12.2018 року.

Не погодившись з наказом №2422 від 18.12.2018 року, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Частиною 4 статті 8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, на переконання суду, є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила не повертатись в країну походження і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, поняття біженецьвключає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно з п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Особа, котра звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.

Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до абз.5 ст.6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку, видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центру досліджень проблем міграції, визначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Директива Ради Європейського Союзу Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту від 27.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого.

Порядок подання та розгляду заяв про визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, регламентований Законом України №3671-VI та Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затвердженими наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884 (далі Правила №649.

Розділом ІV Правил №649 встановлено порядок попереднього розгляду заяв.

Згідно з п.4.1. розділу ІV Правил №649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: - проводить співбесіду із заявником, результати якої оформлюються відповідним протоколом; - розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту).

У висновку обов`язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Суд вважає, що свідчення особи, яка бажає отримати статус біженця, і докази, що їх підтверджують відносно загрози переслідування, повинні задовольняти тому, що є прийнятним вважати "можливим у розумних межах" або правдоподібним, тобто заявник не повинен обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця.

В той же час, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. "Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування" є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо.

Оцінка побоювань позивача повинна надаватися з урахуванням аналізу інформації по країні походження щодо ситуації на момент звернення із заявою за захистом. Ситуація в країні походження при визначенні наявності підстав для надання міжнародного захисту може бути доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими.

Висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 18.12.2018 року відносно позивача містить інформацію про країну походження позивача, але в основному позитивну. Між тим, наявна інша загальновідома інформація про країну походження позивача та м. Кабул.

Так, згідно інформації ІКП від:

- 06.09.2018 року в результаті вибуху під час змагань в одному зі спортивних клубів Кабула загинули 20 осіб, ще 70 осіб отримали поранення. Вибуховий пристрій привів у дію терорист-смертник (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4008118-pid-chas-vybukhu-v-sportklubi-kabula-zahynulo-20-osib);

- 20.11.2018 року під час релігійного заходу в Кабулі стався вибух, влаштований смертником. Унаслідок надзвичайної події загинуло щонайменше 50 людей, ще 80 осіб отримали поранення (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4034963-vybukh-u-kabuli-ponad-50-zahyblykh-80-poranenykh);

- 12.12.2018 року у результаті вибуху замінованого авто, яке мало намір протаранити конвой сил безпеки в західному передмісті афганської столиці Кабула, загинули 12 осіб. Про це повідомив місцевий ресурс Tolo News. Серед загиблих - чотири правоохоронці і вісім цивільних осіб, в тому числі дві жінки і двоє дітей. Також повідомляється про 12 поранених. Відповідальність за теракт взяли на себе терористи з Талібану. Раніше в ході сутичок в провінції на північному заході Афганістану Фар`яб загинули 23 людини. До цього бойовики руху Талібан напали на два сторожові пости афганської армії в провінції Герат - загинули 14 військових, ще 21 було захоплено в полон (повний текст: https://ua.korrespondent.net/world/4042528-v-afhanistani-smertnyk-vrizavsia-v-konvoi-12-zhertv);

- 14.01.2019 року в столиці Афганістану Кабулі пролунав потужний вибух, в результаті якого загинули 4 людини, постраждали близько 44, включаючи 10 дітей. Згідно з повідомленням вибух стався в районі, де розташовані офіси зарубіжних громадських організацій, а також проживають іноземці. За попередніми даними, вибуховий пристрій був встановлений на вантажівці, в результаті вибуху пошкоджено декілька житлових будинків (повний текст: https://znaj.ua/world/203018-v-kabuli-progrimiv-potuzhniy-vibuh-bagato-zagiblih-postrazhdali-diti);

- 20.01.2019 року в Афганістані підклали бомбу в автомобіль губернатора провінції ОСОБА_15 . Через вибух загинуло 8 людей. Відповідальність за напад взяло на себе злочинне угрупування Талібан (повний текст: https://znaj.ua/world/204509-avtivku-gubernatora-pidirvali-nevidomi-bezlich-zagiblih-za-zhittya-poranenih-boryutsya-likari).

Відповідно до частини 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Таким чином, як вбачається з викладеного, відповідачем при прийнятті спірного про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не враховано актуальну інформацію про країну походження заявника.

В той же час, що посилання відповідача у висновку на те, що позивач не одразу звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (прибув на територію України 03.10.2018 року, звернулась 29.11.2018 року) не є безумовною підставою для визнання його заяви очевидно необґрунтованою. Відповідач повинен був з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

З урахуванням зазначеного та дослідивши висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, суд вважає, що він не містить достатніх та переконливих підстав для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з підстав того, що його заява є очевидно необґрунтованою.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.

Частиною 1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Згідно зі ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Таким чином, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів, суд доходить висновку, що при винесенні спірного наказу відповідач діяв необґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у зв`язку із чим наказ №242 від 18.12.2018 року Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню.

Стосовно позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Як вбачається зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовна вимога щодо зобов`язання відповідача у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для ОСОБА_1 є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Водночас, з огляду вказану норму та на встановлені обставини справи суд вважає необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача на підставі ч. 2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України вийти за межі позовних вимог та зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (особова справа №2018ОD0207) з урахуванням актуальної інформації щодо Афганістану та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 242 від 18.12.2018 року "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту".

Зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області повторно розглянути заяву від 29.11.2018 року №215 громадянина Афганістану ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (особова справа №2018ОD0207) з урахуванням актуальної інформації щодо Афганістану та з урахуванням іншої правової оцінки, наданої судом у рішенні, у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.

В задоволенні іншої частити позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Корой С.М.

.