Справа № 520/808/19
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2019-07-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2019 р. Справа № 520/808/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Чалого І.С. , Перцової Т.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 року (суддя Мар`єнко Л.М.; м. Харків; повний текст рішення складено 15.03.2019) по справі № 520/808/19

за позовом ОСОБА_1

до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (далі - відповідач, Київське ОУПФУ м. Харкова), в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії позивачу викладене в рішенні відповідача № 196 від 07.09.2018;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не поновлення позивачу пенсії;

- зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії за віком позивачу з 07.10.2009 - шляхом призначення її відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 позов ОСОБА_1 до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в частині вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 28 грудня 2016 року включно - залишено без розгляду. В частині позовних вимог щодо спірних правовідносин в частині про визнання протиправним та скасування рішення від 07.09.2018 №196, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання поновити та виплатити пенсію ОСОБА_1 у період часу з 29.12.2016 розгляд справи - продовжено.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова № 196 від 07.09.2018 про відмову у поновленні пенсії позивачу з 29.12.2016.

Зобов`язано Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 29.12.2016 - шляхом нарахування пенсії відповідно до норм Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації.

В частині позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова за рахунок бюджетних асигнувань витрати по оплаті судового збору на користь ОСОБА_1 у розмірі 768,40 грн.

Частково не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить суд апеляційної інстанції змінити рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі № 520/808/19 в частині строку, з якого має бути поновлена пенсія ОСОБА_1 та зобов`язати відповідача провести поновлення пенсії відповідно до норм Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", в розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин ст. 122 КАС України та зобов`язав відповідача поновити виплату пенсії з 29.12.2016, не врахувавши при цьому приписи ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", якою встановлено, що за наявності вини органу пенсійного фонду - поновлення виплати пенсії за минулий час відбувається без обмеження будь яким строком. Позивач вважає, що він має право на поновлення виплати пенсії з дня прийняття рішення Конституційного Суду України по справі № 25-рп/2009 від 07.10.2009.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 в частині задоволення позову ОСОБА_1 .

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач, з посиланням на п. 1.5 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р., зазначає, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії. Подання заяв на поновлення виплати пенсії представниками, що діють на підставі нотаріально завірених довіреностей не передбачено чинним законодавством. Крім того відповідач, посилаючись на п. п. 1.7, 2.8, 2.9, 2.22, 2.23 цього Порядку, вказує, що чинним законодавством не передбачено внесення інформації до закордонного паспорта громадянина України стосовно реєстрації особи на території України, а тому вважати його за документ, підтверджуючий місце проживання (реєстрації) особи, підстав немає.

Заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, позивач подав відзив, в якому наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині, просить суд в задоволенні апеляційної скарги Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова відмовити в повному обсязі.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними в справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по досягненню пенсійного віку та наявності страхового стажу, була призначена пенсія за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 .

З матеріалів справи встановлено, що 06.11.2000 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Ізраїлі, через що виплату пенсії на території України було припинено.

29.12.2016 представником позивача подано до УПФУ у Київському районі м. Харкова, яке реорганізовано у Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова, заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії.

Листом від 13.01.2017 № 517-27/02 відповідачем відмовлено у поновленні пенсії позивачу. Зазначену відмову було оскаржено в судовому порядку.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 27.10.2017 у справі №640/10001/17 адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова, про зобов`язання вчинити певні дії-задоволено частково; визнано протиправними дії Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова щодо відмови у поновленні виплати пенсії за віком ОСОБА_1 з підстав, зазначених у листі-відповіді від 13.01.2017 № 517-27/02. Зобов`язано Київське об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2016 про поновлення виплати пенсії, з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині даного судового рішення. В задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

08.02.2018 представником позивача надано оригінали документів ОСОБА_1 до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова до заяви про поновлення пенсії, поданої 28.03.2016 року.

Листом від 05.01.2018 № 369-47/02-01 відповідачем надіслано позивачу рішення № 244 від 10.11.2017, яким повторно відмовлено у поновленні пенсії позивачу. Зазначену відмову було оскаржено в судовому порядку.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01.08.2018 по справі №820/5028/18, адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського ОУПФ України м. Харкова про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Скасовано рішення Київського ОУПФ України м. Харкова № 244 від 10.10.2017. Зобов`язано Київське ОУПФ України м. Харкова повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.12.2016 з урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині судового рішення Київського районного суду м. Харкова від 27.10.2017 у справі № 640/10001/17. В іншій частині вимог позов залишено без задоволення.

На виконання рішення суду, Київським ОУПФ України м. Харкова втретє розглянуто заяву позивача про поновлення пенсії, за результатами розгляду якої прийнято рішення від 07.09.2018 №196, яким відмовлено у поновленні пенсії позивачу.

Рішення відповідача вмотивовано тим, що станом на сьогоднішній день нормативно - правові акти, які б встановлювали умови та порядок виплати пенсій особам, які постійно проживають за межами території України не приведені у відповідність з рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009р., тому органи Пенсійного фонду України у даних випадках застосовують загальні положення пенсійного законодавства України. Також у вказаному рішенні зазначено, що у книзі - реєстрі пенсійних (особових) справ та особових рахунків Київського району зазначено, що особовий рахунок ОСОБА_1 (дата призначення пенсії - 19.02.1990р.) було закрито у листопаді 2000р. у зв`язку з виїздом за кордон. Функції з призначення та виплати пенсії були передані до органів Пенсійного фонду України з 01.03.2001, при цьому управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова отримало тільки діючі пенсійні справи. Архівні пенсійні справи (закриті з будь - яки причин до 01.03.2001р.) залишилися в управління праці та соціального захисту населення Київської районної ради у м. Харкові. Архівні пенсійні справи у тому числі за 2000 рік було знищено за погодженням ЕПК Держархіву Харківської області, за винятком протоколів про призначення пенсій, які передані на зберігання в КП Міський архів, про що управління праці та соціального захисту населення Київської районної у ради м. Харкові повідомило управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова. Таким чином, ОСОБА_1 на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова ніколи не перебував, ніяких видів пенсій не отримував, його архівна пенсійна справа до управління не надходила. Водночас, у вказаному рішенні визначено, що, оскільки діючим законодавством не передбачено внесення інформації до закордонного паспорта громадянина України стосовно реєстрації особи на території України, вважати його документом, що підтверджує місце проживання (реєстрації) особи, немає підстав.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач через свого представника звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання чинності Рішенням Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону № 1058-ІV.

Разом з тим, поновлення виплати пенсії з ініціативи пенсійного фонду чинним законодавством не передбачено, таке повідомлення можливе лише за зверненням особи з відповідною заявою.

Таким чином, оскільки уповноважений представник позивача на підставі довіреності подав до відповідача заяву з усіма необхідними документами 29.12.2016 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивача належать захисту саме з цієї дати.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів виходить з такого.

В силу вимог частини другої ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ч. 1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За правилами частини першої ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та Законі України Про пенсійне забезпечення, якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до частин першої статті 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (далі по тексту - Закон № 1058-IV) право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року № 1058-ІV (далі по тексту Закон № 1058), виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону № 1058 у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону N 1058-IV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-IV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону N 1058-IV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до рішенні у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, Європейський суд з прав людини визначив, що право на отримання пенсії стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

Згідно пункту 54 вказаного рішення наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною другою ст. 6 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З огляду на викладене, наявні підстави вважати, що з дня набрання законної сили Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена на підставі положень зазначеного Закону.

Частиною 1 статті 44 та частиною 5 статті 45 Закону №1058-ІV передбачено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.

Подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).

Відповідно до пункту 1.5 Порядку №22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.

Тобто, пунктом 1.5 Порядку №22-1 передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а та від 11.07.2019 року у справі № 812/564/18.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджено матеріалами справи до Київського ОУПФУ м. Харкова звертався представник позивача на підставі нотаріально завіреної довіреності з проставленим апостилем. За таких обставин, висновок відповідача щодо порушення позивачем вимог п. 1.5 Порядку №22-1 та необхідності особисто звернутися з заявою на поновлення пенсії, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним.

З приводу висновку відповідача про те, що поданий позивачем паспорт громадянина України для виїзду за кордон не може бути прийнятий за документ для призначення пенсії на території України, що таким документом може бути лише національний паспорт, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 2.1 Порядку № 22-1, який встановлює вичерпний перелік документів, які подаються для призначення пенсії, не передбачено подання документів про місце проживання (реєстрації) особи саме на території Україні.

Натомість, пунктом 2.25 Порядку № 22-1 передбачено, що до заяви про виплату пенсії у зв`язку з виїздом за кордон подається паспорт громадянина України для виїзду за кордон з відповідним записом про виїзд на постійне місце проживання за кордон, паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, та довідка або інший документ про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Отже, вказаними нормами прямо передбачено можливість виплати пенсії особі, яка виїздить на постійне місце проживання за кордон, на підставі паспорту громадянина України для виїзду за кордон та довідки про зняття з реєстрації місця проживання в Україні.

Наведені положення свідчать про помилковість вимог відповідача щодо надання документів на підтвердження місця проживання (реєстрації) в Україні.

Згідно із ч.2 ст. 2 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Як встановлено статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Позивач проживаючи в Ізраїлі, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як громадянин України, що проживає на території України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання громадянина України.

Таким чином, зняття особи з реєстрації в Україні не позбавляє її громадянства України та права на отримання пенсії в Україні, якщо ця особа набула такого права, працюючи та сплачуючи страхові внески протягом встановленого законом строку, та досягнувши пенсійного віку.

Статтею 5 Закону України Про громадянство України встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Такий паспорт було надано представником позивача при зверненні до відповідача 29.12.2016 року.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що з аналізу норм Порядку № 22-1 видно, що документ, який засвідчує місце проживання особи на території України, необхідно подавати для того щоб визначити територіальну підвідомчість органу уповноваженого для вирішення питання щодо призначення пенсії. В свою чергу, позивач є громадянином України, який постійно проживає на території Ізраїлю, відтак подання ним документу про засвідчення постійного місця проживання не сприятиме умовам визначеним в Порядку №22-1, а тому не подання відповідного документу не може слугувати підставою для відмови позивачу в поновленні пенсії.

Таким чином, відмова в поновленні пенсії позивачу з підстав того, що він не надав документ про підтвердження реєстрації за місцем проживання на території України є протиправною.

Щодо посилання відповідача на відсутність у Київського ОУПФУ м. Харкова пенсійної справи ОСОБА_1 , оскільки до 01.03.2001 року функції призначення та перерахунків пенсії знаходилися у повноваженні органів соціального захисту населення, колегія суддів зазначає наступне.

Статтею першої та другою Закону України від 22 грудня 1998 року № 329-XIV «Про проведення у Львівській області експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України» передбачено проведення у Львівській області протягом 1999 року експеримент з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України. Пенсії у Львівській області на період проведення експерименту призначаються районними, міськими і районними у містах відділами Пенсійного фонду України.

Разом з тим, Законом України від 21 вересня 2000 року № 1980-III «Про внесення змін до Закону України «Про проведення у Львівській області експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду України» до зазначеного вище закону внесено зміни та встановлено, що у назві та тексті Закону слова "Львівській області" замінити словами "Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та місті Києві" та змінено період проведення експерименту.

У зв`язку з прийняттям Закону № 1980 постановою Кабінету Міністрів України від 13 грудня 2000 р. № 1828 «Про забезпечення проведення експерименту з призначення пенсій органами Пенсійного фонду у Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві» затверджено Положення про порядок проведення експерименту в Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві з призначення пенсій органами Пенсійного фонду (далі Положення).

Пунктом третім Постанови № 1828 передбачено, що Міністерство праці та соціальної політики мало: забезпечити проведення органами праці та соціального захисту населення інвентаризації пенсійних справ та особових рахунків і здійснення їх передачі органам Пенсійного фонду в регіонах, у яких проводиться експеримент згідно з цією постановою; взаємодіяти з органами Пенсійного фонду з питань практичного застосування та вдосконалення нормативно-правових актів про пенсійне забезпечення; забезпечити до 31 грудня поточного року розмежування бази даних по пенсіях для органів Пенсійного фонду та по державній грошовій допомозі, грошових компенсаціях і надбавках до пенсій, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення», які фінансуються не за рахунок коштів Пенсійного фонду.

При цьому, відповідно до Положення встановлено, що під час проведення експерименту органи Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, Дніпропетровській, Донецькій, Закарпатській, Київській, Львівській, Миколаївській, Полтавській, Харківській, Хмельницькій областях та м. Києві крім покладених на них функцій виконують функції органів праці та соціального захисту населення з призначення пенсій.

До функцій органів Пенсійного фонду передаються такі питання пенсійного забезпечення: призначення та перерахунок всіх видів пенсій; підтвердження трудового стажу; видача пенсійних посвідчень; виплата пенсій (нарахування, облік нарахованих та виплачених сум, підготовка виплатних документів); виплата недоодержаної пенсії у зв`язку із смертю пенсіонера; виплата допомоги на поховання.

Передача функцій від органів праці та соціального захисту населення до органів Пенсійного фонду здійснюється згідно із затвердженими графіками в такому порядку: органи праці та соціального захисту населення: проводять інвентаризацію пенсійних справ та особових рахунків; здійснюють передачу пенсійних справ та особових рахунків, про що складається відповідний акт, надають на вимогу органів Пенсійного фонду в 5-денний термін архівні пенсійні справи, які залишилися в органів праці та соціального захисту населення, інші матеріали. А органи Пенсійного фонду, в свою чергу, приймають від органів праці та соціального захисту населення пенсійні справи, особові рахунки та технічні засоби, проводять призначення пенсій з використанням даних персоніфікованого обліку відомостей у системі обов`язкового державного пенсійного страхування тощо.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що зазначеними вище нормативно-правовими актами чітко встановлена процедура передачі пенсійних справ від органів праці та соціального захисту населення до органів Пенсійного фонду.

При цьому, право особи на поновлення пенсії не може бути порушене лише з підстави не передачі пенсійної справи від одного органу, що призначав пенсію до органу, який на даний час виконує функції з виплати пенсії.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправним рішення та скасування рішення Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова № 196 від 07.09.2018 про відмову у поновленні пенсії позивачу з 29.12.2016.

З приводу дати, з якої необхідно здійснити поновлення пенсії позивачу, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно пункту 4.1 зазначеного Порядку № 22-1 орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).

Заяви про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії й поновлення виплати раніше призначеної пенсії приймаються органом, що призначає пенсію, за наявності в особи всіх необхідних документів.

Відповідно до пункту 4.3 Порядку № 22-1 не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Згідно п. 1.7 Порядку № 22-1, днем звернення за перерахунком пенсії, переведенням з одного виду пенсії на інший, поновленням виплати пенсії, виплатою недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю вважається день прийняття органом, що призначає пенсію, заяви з усіма необхідними документами.

За таких обставин, підставою для вчинення дій по поновленню пенсій, є відповідна заява пенсіонера та додані до неї документи, визначені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. За результатами розгляду заяви та доданих до неї документів пенсійний орган приймає відповідне рішення. Рішення про відмову із зазначенням причини орган Пенсійного фонду України видає (надсилає) заявникові протягом 5 днів з дня його прийняття.

Як свідчать матеріали справи, 29.12.2016 позивач через свого представника вперше після прийняття рішення Конституційним судом № 25-рп/2009 звернувся до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії.

За таких обставин, та враховуючи, що з дня звернення позивача із заявою до управління Пенсійного фонду про поновлення виплати пенсії, ОСОБА_1 було тричі відмовлено у поновленні виплати пенсії та вказані відмови оскаржувались позивачем в судовому порядку починаючи з 2017 року, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що виплату пенсії позивачу необхідно поновити з 29.12.2016 року.

З приводу вимог апеляційної скарги позивача щодо зміни рішення суду першої інстанції в частині строку, з якого має бути поновлена пенсія та зобов`язати відповідача здійснити таке поновлення з 07.10.2009 року, колегія суддів зазначає наступне.

Як зазначено вище, ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року позов ОСОБА_1 до Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в частині вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 28 грудня 2016 року включно - залишено без розгляду.

В частині позовних вимог щодо спірних правовідносин про визнання протиправним та скасування рішення від 07.09.2018 №196, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання поновити та виплатити пенсію ОСОБА_1 у період часу з 29.12.2016 розгляд справи продовжено.

Вказана ухвала суду набрала законної сили в порядку ст. 256 КАС України та сторонами по справі не була оскаржена в апеляційному порядку.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року, прийнято судом першої інстанції за результатами розгляду позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 07.09.2018 №196, визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання поновити та виплатити пенсію ОСОБА_1 у період часу з 29.12.2016, тобто в частині позовних вимог, розгляд яких продовжено згідно із ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року про залишення позовної заяви без розгляду.

Таким чином, в межах розгляду апеляційної скарги позивача на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для надання правової оцінки позовним вимогам ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача поновити виплату пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 28 грудня 2016 року, які вирішені ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року, оскільки зазначена ухвала не є предметом апеляційного оскарження позивачем.

У відповідності до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Київського об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.03.2019 по справі № 520/808/19 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя (підпис)С.П. Жигилій
Судді(підпис) (підпис) І.С. Чалий Т.С. Перцова