Справа № 1.380.2019.000415
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 рокуЛьвів№857/5752/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Бруновської Н.В., Затолочного В.С.,

при секретарі судового засідання: Гнатик А.З.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року у справі №1.380.2019.000415 (головуючий суддя Кухар Н.А. рішення проголошене о 12:11 год. у м. Львові повний текст складений 25.04.2019р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в якому просить поновити його на роботі за посадою головний спеціаліст сектору документального забезпечення чи/або рівнозначну посаду в ГУДМС України у Львівській області; стягнути з ГУДМС України у Львівській області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2018 року до дня поновлення.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що наказом ГУДМС у Львівській області ОСОБА_1 звільнений з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу». Зазначає, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, однак згодом подав заяву про залишення заяви про звільнення без розгляду. Позивач вважає звільнення незаконним, оскільки на момент видачі наказу про звільнення не було його волевиявлення на припинення трудової діяльності.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 21.12.2018р. №637-к/тр «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору документального забезпечення Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області з 29.12.2018р. Стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 34 894,00 грн з урахуванням податків, зборів та обов`язкових платежів. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в розмірі 8126,00 грн. звернуто до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального права та невірним встановленням обставин у справі. Доводи апелянта зводяться до того, що волевиявлення працівника на припинення трудового договору було реалізоване шляхом написання заяви на звільнення та наданням керівником Головного управління згоди, тобто досягнення домовленостей 14.12.2018 року. Юридичний факт досягнення домовленостей відбувся. В рішенні суду про поновлення на роботі зазначено, що «Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути в письмовій або в усній формі». При цьому, жодним законодавчим актом, наведеним в рішенні суду, не передбачено, що формою домовленості є сам наказ про звільнення. Мотивувальна частина рішення суду про поновлення базується на волевиявлення працівника на час підписання наказу про звільнення, в супереч вищенаведеного твердження, що домовленість може бути як усною так і письмовою. Підготовка наказу про звільнення та його підписання - це реалізація попередньо досягнутих домовленостей, тобто конкретизація процедурних дій, які є обов`язковими для обох сторін. Для прийняття рішення про звільнення за угодою сторін важливим є факт наявності домовленості про таке звільнення та його конкретну дату. Посилання на відсутність «волевиявлення» позивача на момент видачі наказу про звільнення знецінює наявність такої домовленості, яка була виражена у заяві позивача та резолюції керівника Головного управління.

Крім цього, в рішенні суду не взято до уваги долучену в ході судового засідання службову записку керівника кадрового підрозділу з резолюцією керівника Головного управління 20.12.2018 року, яка свідчить про відсутність згоди керівника Головного управління на скасування домовленостей про звільнення за угодою сторін. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, якою в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи позивач проти апеляційної скарги заперечив, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідач вдруге в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання та подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із тим, що два працівники представники відповідача перебувають у відпустці та відрядження.

Проте, апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника апелянта, на підставі наведених у апеляційній скарзі доводів. Крім цього, попереднє судове засідання було відкладено з аналогічних підстав.

Учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки (ч. 2 ст. 44 КАС України).

Відповідно до п. 2 ч. 5 цієї ж статті КАС України, учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи.

Згідно із ч. 2 ст. 313 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 працював у Головному управлінні державної міграційної служби України у Львівській області на посаді головного спеціаліста головного спеціаліста сектору документального забезпечення з грудня 2013 року.

13.12. 2018 року позивач звернувся із заявою про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП «За згодою сторін» з 28 грудня 2018 року.

17.12.2018 року ОСОБА_1 подав заяву про залишення заяви про звільнення від 13.12.2018 року без розгляду.

Наказом ГУДМС у Львівській області № 637-к/тр від 21.12.2018 року ОСОБА_1 звільнений з посади головного спеціаліста сектору документального забезпечення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, ч. 2 ст. 86 Закону України «Про державну службу».

Листом №4601.9-29966/46.2-18 від 22.12.2018 року ГУДМС у Львівській області повідомило позивач, що при припиненні трудового договору за угодою сторін, тобто на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України можливості відкликання працівником своєї заяви не передбачено. Дане твердження ґрунтується на нормах Кодексу законів про працю України, постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів від 06.11.1992 № 9 та ухвали судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 25.02.2001 року.

27.12.2018 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про скасування наказу ГУДМС у Львівській області № 637-к/тр від 21.12.2018 року про звільнення.

Листом №4601.9-30325-46.2-18 від 27.12.2018 року ГУДМС у Львівській області повідомило позивача про те, що КЗпП України та Законом України «Про державну службу» не передбачено процедури скасування наказу про звільнення працівника.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що станом на день винесення оскаржуваного наказу ГУДМС у Львівській області №637-к/тр від 21.12.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у позивача не було волевиявлення на звільнення із займаної посади за угодою сторін, вказане відповідачем не підтверджено письмовими доказами, відтак, зазначений наказ відповідача є незаконним.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Підставами припинення державної служби, згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» зазначено ініціатива державного службовця або угода сторін (стаття 86 цього Закону).

Відповідно до державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення.

Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом.

Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Законом України «Про державну службу» не визначено права державного службовця відкликати свою заяву про звільнення за угодою сторін, а також не встановлено обмежень на вчинення таких дій.

Кожна людина, має право на визнання її правосуб`єктності, має право рівного доступу до державної служби в своїй країні, а також при здійсненні своїх прав і свобод повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві, про що зазначено в Загальній декларації прав людини, яка прийнята та проголошена резолюцією 217 Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948.

Відповідно до ст. ст. 21, 22 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, права і свободи людини, закріплені Конституцією не є вичерпними.

Отже не зазначення у законі права державного службовця на відкликання заяви про звільнення, як і відсутність такого обмеження, не позбавляє особу права змінювати своє рішення.

Трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою. У зв`язку з чим, ініціативу щодо звільнення за угодою сторін може виявити як працівник, так і роботодавець.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. роз`яснено, що y разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбутися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

З наведеного слідує, що працівник не може бути звільнений за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за вказаною підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір може бути припинений з інших підстав, передбачених трудовим законодавством.

Припинення трудового договору за угодою сторін застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за вказаною підставою може ініціюватись як працівником, так і власником або уповноваженим ним органом.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за угодою сторін не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже, при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами. Водночас, бажання однієї сторони трудового договору недостатньо для звільнення працівника за даною підставою, і анулювання такої домовленості щодо строку і підстави звільнення можливе лише за волевиявленням працівника та роботодавця.

Звільнення за угодою сторін визнається універсальним способом припинення договору, що має нейтральний характер, та є альтернативою звільнення з ініціативи роботодавця чи працівника. Дійсні причини припинення трудового договору спонукають сторони правочину досягти домовленості щодо припинення трудового договору саме за угодою сторін.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за угодою сторін можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на приписи трудового законодавства, а також дата звільнення.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, основними умовами угоди про припинення трудового договору, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Водночас, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення.

Верховним Cудом України, у постанові від 26.10.2016 року у справі №404/3049/15 викладено правову позицію стосовно того, що розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін), суди повинні з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Відсутність належного волевиявлення не дає підстав стверджувати про наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за угодою сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 подав ГУДМС України у Львівській області заяву про звільнення із займаної посади на підставі п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП «за згодою сторін» з 28 грудня 2018 року. Однак, до 28.12.2018 року, а саме 17.12.2018 року позивач подав заяву про залишення заяви про звільнення від 13.12.2018 року без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

На підставі вищезазначеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що станом на день винесення оскаржуваного наказу ГУДМС у Львівській області №637-к/тр від 21.12.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » у позивача не було волевиявлення на звільнення із займаної посади за угодою сторін, вказане відповідачем не підтверджено письмовими доказами, відтак, зазначений наказ відповідача є незаконним та підлягає скасуванню.

Що стосується доводів апелянта про те, що волевиявлення працівника на припинення трудового договору було реалізоване шляхом написання ним заяви на звільнення та наданням керівником Головного управління згоди, тобто досягнення домовленостей 14.12.2018 року, тобто юридичний факт досягнення домовленостей відбувся, то апеляційний суд вважає такі безпідставними та невірними з наведених вище підстав, та окрім цього відкликання працівником заяви про звільнення, само по собі свідчить про відсутність такого волевиявлення та відповідно зміну наміру на звільнення.

Щодо посилання апелянта на долучену службову записку керівника кадрового підрозділу з резолюцією керівника Головного управління 20.12.2018 року, яка свідчить про відсутність згоди керівника Головного управління на скасування домовленостей про звільнення за угодою сторін, то таке також є невірним з наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіривши оскаржене позивачем рішення, апеляційний суд вважає, що таке не відповідає критеріям, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, а представлені відповідачем докази у своїй сукупності не дають підстави вважати що рішення відповідача є законним, прийняте відповідачем обґрунтовано, з дотриманням вимог законів України, а натомість свідчать про те, що оскаржене рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

З огляду на викладене, скасування наказу ГУДМС у Львівській області № 637-к/тр від 21.12.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 » передбачає одночасне поновлення позивача на посаді головного спеціаліста сектору документального забезпечення чи/або рівнозначну посаду в ГУДМС України у Львівській області

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках вимушеного прогулу здійснюється за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до абз. 1, 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Частиною 8 Порядку №100 від 08 лютого 1995 року встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З урахуванням викладених норм законодавства, суд першої інстанції вірно зазначив, що підлягає стягненню з Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 34 894,00 грн. (73 днів х 478,00 грн.), відповідно наявної в матеріалах справи довідки про доходи.

При цьому, суд зауважує, що у пункті 6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999року №13 Пленум Верховного Суду України зазначив, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 16 квітня 2019 року у справі №1.380.2019.000415 без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя З. М. Матковська
судді Н. В. Бруновська
В. С. Затолочний
Повний текст постанови складено 19.07.2019р.