Справа № 757/8476/18-а
Суддя: Ключкович Василь Юрійович
Дата ухвалення: 2019-07-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 757/8476/18-а Суддя (судді) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Ключковича В.Ю.,

суддів Парінова А.Б.,

Беспалова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року (прийняте в порядку спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження, суддя Шрамко Ю.Т.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про визнання бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, визнання спричинення моральної шкоди та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Пенсійного фонду України, у якому просив:

- визнати бездіяльність Пенсійного фонду України, яка полягає у ненаданні ОСОБА_1 своєчасної інформації про розмір його пенсії станом на січень-лютий 2018 року, у письмовій формі, яка необхідна була для подальшого направлення до відповідних державних структур Іспанії у термін до 01 квітня 2018 року з метою одержання соціальної допомоги, як малозабезпеченому, через тривале знаходження у Іспанії;

- зобов`язати Пенсійний фонд України щорічно, станом на січень-лютий, на підставі особистої заяви ОСОБА_1 , надавати довідку про розмір його пенсії з метою надання її до державних структур Іспанії задля нарахування йому іспанської соціальної допомоги, як малозабезпеченому;

- визнати спричинення ОСОБА_1 Пенсійним фондом України вищого ступеня моральної шкоди, заподіяної у зв`язку з несвоєчасним наданням йому довідки про розмір його пенсії, а саме: 20.06.2018 за №13137/Т-11, замість загальноприйнятого у світі надання довідок про доходи до 01 квітня кожного року;

- стягнути на користь ОСОБА_1 одноразово, як грошовий еквівалент заподіяної вищої ступені моральної шкоди, завданої бездіяльністю Пенсійного фонду України, з принципу поміркованості, тобто відповідності вимогам здорового глузду і розважливості, розумності, законності діючих правових норм України у сумі 206200 грн., із розрахунку, станом на 01.01.2018 року - ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1762 грн. * 100 = 176200 грн.), а також суму у розмірі 30000 грн. за заподіяну Вищої ступені моральної шкоди через невизнання Пенсійним фондом України своєї вини перед ОСОБА_1 і неправдиве ствердження, що довідка надсилалася йому вчасно у лютому 2018 році.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, в якій просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що копії довідки про розмір його пенсії станом на січень 2018 року у відзиві немає, він її не отримував, і відсутні докази, що ця довідка йому надсилалася відповідачем (від 09.01.2018 №775/02-24), а тому, незрозуміло, на підставі яких доказів суд першої інстанції встановив, що довідка ОСОБА_1 надсилалася.

Від відповідача до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У відповідності до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 через тяжку хворобу крові певний час перебуває на лікуванні у Іспанії безвиїзно. У зв`язку із наявністю хвороби та похилого віку (80 років) позивач не має можливості поки що повернутися до України.

Відповідно до Міжнародної угоди між Україною та Іспанією про соцзабезпечення пенсіонерів позивачу в Іспанії надано статус малозабезпеченого та виплачується соціальна допомога.

Для того, щоб ОСОБА_1 у Іспанії була нарахована соціальна допомога у 2018 році, йому потрібно було надати до відповідних державних структур Іспанії офіційну довідку від Пенсійного фонду України про розмір його пенсії (станом на січень 2018 року) до 01 квітня 2018 року.

Після неодноразових звернень до відповідача позивачу довідка вчасно надіслана не була.

Позивач отримав відповідну довідку від відповідача лише 20.06.2018.

Такі дії відповідача позивач вважає незаконними та таким, що завдали йому моральних страждань вищого ступеню, у зв`язку з чим звернувся з позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення даного позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 25 Конституції України визначено, що Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Згідно ч.1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 «Конвенції про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають:

1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом;

2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Проживаючи в Іспанії, як громадянин України, позивач має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція та пенсійне законодавство України не допускають обмеження прав.

Тобто, позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України (далі - Міністр).

Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок).

Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулюються Законом України "Про звернення громадян", (далі - Закон). Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 3 Закону, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Вимоги до звернення закріплені в ст. 5 Закону, відповідно до якої звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.

Звернення може бути усним чи письмовим.

Письмове звернення надсилається поштою або передається громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, повноваження якої оформлені відповідно до законодавства. Письмове звернення також може бути надіслане з використанням мережі Інтернет, засобів електронного зв`язку (електронне звернення).

У зверненні має бути зазначено прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. В електронному зверненні також має бути зазначено електронну поштову адресу, на яку заявнику може бути надіслано відповідь, або відомості про інші засоби зв`язку з ним. Застосування електронного цифрового підпису при надсиланні електронного звернення не вимагається.

Звернення, оформлене без дотримання зазначених вимог, повертається заявнику з відповідними роз`ясненнями не пізніш як через десять днів від дня його надходження, крім випадків, передбачених частиною першою статті 7 цього Закону.

Згідно абз. 1,2 ст. 7 Закону України «Про звернення громадянин», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.

Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто.

Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Стаття 18 Закону України «Про звернення громадян» встановлює, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право:

- особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви;

- знайомитися з матеріалами перевірки;

- подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу;

- бути присутнім при розгляді заяви чи скарги;

- користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку;

- одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги;

- висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги;

- вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень.

З матеріалів справи вбачається, що заява ОСОБА_1 з проханням направити довідку про розмір його пенсії надійшла до Пенсійного фонду України 19.12.2017, що підтверджується повідомленням (відповіддю) ОСОБА_1 на його заяву (а.с.77, т.1)

09.01.2018 листом за вих. №775/02-24 Департаментом пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України позивачу було направлено довідку про розмір пенсії, що, зокрема, вбачається зі змісту самого листа, у якому зазначено « Шановний ОСОБА_1 ! Пенсійний фонд України, розглянувши Вашу заяву від 14.12.2017 (зареєстровану 19.12.2017 року), направляє довідку. Додаток: на 1 арк.», така довідка, яка була додатком до даного листа «без номера» видана заступником директора департаменту - начальником управління контролю та розгляду звернень громадян та була направлена разом з відповіддю (а.с.78, т.1) листом за вих. №775/02-24.

Направлення листа за вих. №775/02-24 позивачу підтверджується Списком листів, які надсилаються за кордон Міжнародною поштою (а.с.79, т.1).

В даному Списку містяться відомості про те, що ОСОБА_1 09.01.2018 направлявся лист №775/02-24. З даного списку також слідує, що окрім позивача, міжнародні листи направлялися іншим адресатам, відповідачем сплачено вартість даних пересилок.

На даному списку містяться всі необхідні дані, реквізити та штампи, в тому числі штам поштового відділення, на якому зазначена дата « 09.01.2018 року», що не викликає у суду сумнівів у його достовірності, а тому даний Список колегія суддів вважає належним доказом на підтвердження того, що відповідачем було надано вчасно відповідь на звернення позивача щодо надання довідки про розмір пенсії.

Щодо доводів апелянта про те, що копії довідки про розмір його пенсії станом на січень 2018 року у відзиві немає, він її не отримував, і відсутні докази, що довідка від 09.01.2018 №775/02-24 йому надсилалася відповідачем, колегія суддів зазначає, що довідка про розмір його пенсії станом на січень 2018 року наявна в матеріалах справи та була додана відповідачем до відзиву на позовну заяву (як і докази її направлення позивачу, що вже було встановлено судом вище), при цьому, колегія суддів зазначає, що така довідка не містить вихідного номеру, а номер, який вказує позивач - №775/02-24 - це номер листа-відповіді, додатком до якого і є довідка про розмір пенсії ОСОБА_1 станом на січень 2018 року без номеру.

Таким чином, доводи апелянта про не направлення йому довідки від 09.01.2018 №775/02-24 про розмір пенсії ОСОБА_1 станом на січень 2018 року спростовуються матеріалами справи, оскільки довідка про розмір пенсії ОСОБА_1 станом на січень 2018 року н міститься номера, і така є додатком до листа-відповіді відповідача від 09.01.2018 №775/02-24, який направлявся позивачу, та доводи відповідача про отримання такого позивачем не спростовано.

21.02.2018 з Міністерства соціальної політики України до Пенсійного фонду України надійшло звернення позивача, зі змісту якого вбачається, що довідку про розмір його пенсії він не отримав, після чого відповідачем довідка про розмір пенсії була направлена ОСОБА_1 повторно листом від 28.02.2018 №4349/Т-11, №4522/Т-4, що також підтверджується Списком листів, які надсилаються за кордон Міжнародною поштою, на якому міститься штамп поштового відділення з датою « 03.03.2018 року» (а.с. 81-82, т.1).

З викладеного вбачається, що Пенсійний фонд України належним чином розглянув звернення позивача та у встановлений строк виконав свій обов`язок щодо надання позивачу відповіді на його звернення, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а отже у діях відповідача відсутня бездіяльність щодо надання позивачу відповіді на звернення не вчасно.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою зазначеної статті.

Як зазначено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Отже, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Таким чином, для вирішення питання про відшкодування матеріальної шкоди необхідно встановити факт заподіяння шкоди; неправомірність дій (бездіяльності); причинний зв`язок між шкодою та неправомірними діями (бездіяльності); наявність вини.

Відсутність хоча б одного з вказаних елементів є підставою для відмови у відшкодуванні такої шкоди.

Так, позивачем обґрунтовано в чому полягає ця шкода, доведено факт завдання немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які спричинили негативні зміни у житті позивача.

Однак, враховуючи те, що судом встановлено відсутність вини відповідача у порушенні прав позивача щодо невчасного отримання довідки про розмір його пенсії, вимоги щодо визнання спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Вимоги позивача зобов`язати відповідача щорічно, станом на січень-лютий, на підставі особистої заяви ОСОБА_1 , надавати довідку про розмір його пенсії, задоволенню не підлягають з наступних підстав.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

З огляду на викладене суд зазначає, що законодавством не визначено право адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів державної влади, які реалізуються відповідними суб`єктами владних повноважень в межах закону на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно п. 2 ч.4 ст. 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

У випадку коли поданих доказів достатньо для того, щоб зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти те чи інше рішення чи зробити ту чи іншу дію суд вправі обрати такий спосіб захисту порушеного права.

Втручанням у дискреційні повноваження суб`єкту владних повноважень може бути прийняття судом рішень не про зобов`язання вчинити дії, а саме прийняття ним рішень за заявами заявників замість суб`єкта владних повноважень.

Тобто, законодавець передбачив обов`язок суду змусити суб`єкт владних повноважень до правомірної поведінки, а не вирішувати питання, які належать до функцій і виключної компетенції останнього (дискреційні повноваження), тому втручання в таку діяльність є формою втручання в дискреційні повноваження наведеного органу та виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36 від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Позивач достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, суду не надав.

В той же час, відповідачем надано належні докази на обґрунтування своїх тверджень та доведення факту непорушення прав позивача.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а тому, відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Також, колегія суддів зазначає, що вимоги апелянта скасувати рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції не можуть бути задоволені, оскільки, як вбачається з ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції позбавлений права направлення справи до суду першої інстанції на новий розгляд. Даною статтею передбачено лише що суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, однак в даному випадку правила юрисдикції (підсудності), визначених статтями 20, 22, 25-28 КАС України судом першої інстанції не порушено, і справу розглянуто повноважним судом, відповідно до вимог КАС України.

Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції винесене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку виключно з підстав, зазначених у п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя В.Ю. Ключкович

Судді А.Б. Парінов

О.О. Беспалов