Справа № 520/4152/19
Суддя: Панченко О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

17 липня 2019 р. справа № 520/4152/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді - Панченко О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом шукача притулку в Україні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , до Державної міграційної служби України (вул. Володимирська, буд.9, м.Київ, 01001, ) про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач - громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України №51-19 від 12.04.2019 р.;

- скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області №343 від 16.11.2018 р.;

- зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно ОСОБА_2 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження по політичним мотивам, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини, залишив Бангладеш та прибув до України, де звернувся до органів міграційної служби із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Проте, ГУ ДМС у Харківській області позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення викладене у повідомленні №96, яке отримано позивачем 16.11.2018 та прийняте на підставі наказу №343 від 16.11.2018. Не погоджуючись з таким рішенням, позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України, яка рішенням №51-19 від 12.04.2019 року відхилила скаргу ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що рішення відповідачів є незаконними та необґрунтованими, прийнятими без передбачених на те законодавством України підстав, з порушення процедури та без урахування обставин що мають значення для справи.

Ухвалою суду від 26.04.2019 року відкрито провадження по справі за загальними правилами, призначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 17.07.2019 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляд справи повідомлений судом належним чином, надіслав на адресу суду клопотання, в якому просив розглядати справу за його відсутності.

Представник відповідачів, у судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового засідання повідомлений судом належним чином. Надав через канцелярію суду клопотання в якому не заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження.

У письмовому відзиві на позов просив відмовити у задоволенні позову, зважаючи на те, що матеріалами особової справи позивача, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному в цілому і окремо та свідчать, що позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Бангладеш добровільно. Отже, не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі повернення в країну громадянської належності, а існування небезпеки життю позивача не підтверджується жодними документами. Отже, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв`язку з чим, з урахуванням норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" суб`єкт владних повноважень правомірно відмовив в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно ч.1 ст.205 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач - громадянин Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 , в листопаді 2018 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - заява), у зв`язку з побоюванням стати жертвою переслідувань та ув`язнення через політичні причини, а також у зв`язку з систематичним порушенням прав людини в країні походження - Республіки Бангладеш.

В підтвердження обґрунтованості звернення за захистом в Україні позивач надав ГУ ДМС в Харківській області наступні документи: нотаріально засвідчений переклад двох сторінок паспорта серії НОМЕР_1 , виданий Департаментом імміграції та паспорт/Дакка 08.10.2014, строком дії до 07.10.2019 року; протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МХК №123430, складений УДМС України в Харківській області 23.08.2018; постанова про накладення адміністративного стягнення серії ПН МХК №123430, складена УДМС України в Харківській області 23.08.2018; квитанція про сплату адміністративного штрафу від 27.08.2018 року; довідка №388 від 25.10.2018, видана КНП "Обласний протитуберкульозний диспансер №1"; лист УВКБ ООН від 05.09.2018; інформацію по країні походження на 8 аркушах.

Під час процедури розгляду заяви стосовно позивача встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Народної Республіки Бангладеш, ІНФОРМАЦІЯ_1 ; місце народження та постійного проживання - м. АДРЕСА_2 Республіка АДРЕСА_3 ; за національністю бенгалець; за віросповіданням - мусульманин; одружений, має неповну середню освіту; не військовозобов`язаний, військову службу не проходив; за професією водій.

26.06.2018 легально, повітряним шляхом вилетів з м.Дакка (Народна Республіка Бангладеш), і з пересадкою в м.Дубай (Об`єднані Арабські Емірати) прибув до м.Москва (Російська Федерація).

08.07.2018 нелегально перетнув державний кордон України, без документів, поза пунктами пропуску державного кордону України.

Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту ОСОБА_3 звернувся до Головного управління ДМС у Харківській області 29.10.2018, лише через 4 місяців після незаконного перетину державного кордону України.

Як встановлено судом з матеріалів справи, ні позивач, ні члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в акціях участі не брали. Не має жодних доказів та документів, які би підтверджували факти переслідування або погрози переслідування. До приїзду в Україну перебував у третій безпечній країні - Російській Федерації, де за захистом не звертався.

Враховуючи вищевикладену інформацію щодо позивача можна дійти висновку, що останній залишив територію Народної Республіки Бангладеш добровільно, без будь-яких затримань та проблем в пропускному пункті аеропорту в м. Дакка, а його побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються.

Головним управлінням міграційної служби України в Харківській області заява позивача була прийнята до розгляду, з позивачем проведена співбесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди від 09.11.2018 року №2018 КН 0072, наявним в матеріалах справи (а.с.56-62).

Зі змісту висновку головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УСІОБГ ГУДМС України в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі №2018КН0072 громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 14.11.2018 року (а.с.64-73), повністю спростовується твердження, викладені в позовній заяві щодо не перевірки відповідачем в повному обсязі інформації про країну походження позивача та не надання аналізу джерел інформації.

Таким чином, відповідно до зазначених висновків аналізом матеріалів особових справ позивача встановлено, що причини та обставини, за яких заявник покинув країну громадянської належності не є такими, що підпадають під перелік підстав для визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні відповідно до умов, що передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 13 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За результатами розгляду матеріалів справи позивача відповідачем прийнято наказ від 16.11.2018 року №343 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, заява якої є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, що міститься в матеріалах справи (а.с.74).

Повідомленням №96 від 16.11.2018 року позивача сповіщено про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.16).

Не погоджуючись з рішенням Головного управління ДМС України в Харківській області позивач оскаржив його до Державної міграційної служби України.

Рішенням №51-19 від 12.04.2019 року Державна міграційна служба України відхилено скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 від 22.11.2018 року на наказ ГУДМС в Харківській області від 16.11.2018 №343 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.86).

Повідомленням №40 від 12.04.2019 року позивача сповіщено про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.87).

Вважаючи, що вказані рішення порушують права та законні інтереси, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року №3671-VI .

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з пунктом 22 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 6 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з частиною шостою статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН, у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача було встановлено, що Народна Республіка Бангладеш - це незалежна держава в Південній Азії, яка межує з Індією та М`янмою, з населенням більше 168 млн. чоловік. Столицею є місто Дакка. Відрізняється значною етнокультурною різноманітністю, офіційна мова - бенгальська. Є аграрно- індустріальною державною з економікою, що розвивається.

Бангладеш є країною з величезною густиною населення. Переважаючою національністю є етнічні бенгальці, що складають 98% населення країни. Основними релігіями держави є - іслам (89%) та індуїзм (9,2%).

Бангладеш є правовою державою, де працює система судових та правоохоронних органів.

Бангладеш - це унітарна держава, за формою правління парламентська республіка. Незалежність від Великобританії була здобута в 1971 році. Основними партіями Бангладешу є Ліга Авамі та Націоналістична партія Бангладеш (далі - НПБ). Ці дві політичні сили ведуть боротьбу за владу в Бангладеш близько п`ятнадцяти років та почергово домінують одна над одною.

В Бангладеш не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Крім того, відповідно до офіційної інформації, викладеної в листі Міністерства закордонних справ України від 21.07.2017 №640/17-500-1955, за підсумками моніторингу та опрацювання зазначеного питання Посольством України в Індії, що покриває Бангладеш за сумісництвом, зазначена країна не є проблемною у плані забезпечення базових прав людини, у т.ч., і на політичну та громадську діяльність. Західні держави, в першу чергу, непокоїть масова нелегальна міграція з НРБ, яка фактично заохочується владою у цій країні як спосіб зниження соціально-економічних проблем.

Для дипломатичних установ країн ЄС та Північної Америки в Дацці та Нью-Деллі вже стала звичною практика того, що громадяни Народної Республіки Бангладеш з метою отримання візи зловживають питанням політичного переслідування. Як правило, реакція дипмісій на подібні звернення є негативною.

У 2017 році, по мірі наближення країни до загальнонаціональних парламентських виборів, у Бангладеш спостерігається поступове загострення протистояння владної коаліції та опозиції. Триває подальша ісламізація окремих прошарків бангладешського суспільства, хоча й владі поки вдалося помітно знизити рівень терористичної активності.

Інформація про ситуацію в країні походження позивача, є загальновідомою та не потребує доказування, та наявних у них реальних побоювань стати жертвами переслідування у разі повернення до країни громадянської належності не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Отже, причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з пунктом 37 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження.

Враховуючи вищезазначені норми діючого законодавства, наведені позивачем обставини та вказані відповідачем факти про країну походження позивача, суд погоджується з доводами Головного управління ДМС в Харківській області та Державною міграційною службою України щодо не встановлення фактів, які б свідчили про можливість позивача стати жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не можуть користуватися захистом цієї країни або не бажають користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не можуть чи не бажають повернутися до неї. внаслідок зазначених побоювань.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що спірні рішення відповідачів, є обґрунтованими та правомірними, а позовні вимоги є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на приписах законодавства, що регулюють спірні правовідносини, а тому задоволенню не підлягають.

При цьому судом враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 243, ст. 246, ст.255, ст. 293, ст. 295, ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову шукача притулку в Україні громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про скасування рішення і наказу, зобов`язання вчинити певні дії, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі безпосередньо до Другого апеляційного адміністративного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення у відповідності до ст. 295 цього Кодексу. Або в порядку, передбаченому п.15.5 Розділу VII КАС України, а саме: до Другого апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.В. Панченко