Справа № 640/2447/19
Суддя: Вєкуа Н.Г.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

04 липня 2019 року №640/2447/19

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Вєкуа Н.Г. при секретарі судового засідання Багрій М.В., за участі: представника позивача - Єфимова А.Н. , представників відповідача: Макаренко Ю.С., Моргун В.О., Когута С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ПАРИТЕТ-К»
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 04.02.2019,-

На підставі ч. 1 ст. 250 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 04 липня 2019 року проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення. Виготовлення рішення у повному обсязі відкладено, про що повідомлено осіб, які брали участь у розгляді справи, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 243 названого Кодексу. Під час проголошення скороченого (вступної та резолютивної частин) судового рішення сторонам роз`яснено зміст судового рішення, порядок і строк його оскарження, а також порядок отримання повного тексту рішення.

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ПАРИТЕТ-К» (04123, м. Київ, вул. Чорновола, буд 25, оф. 165, код ЄДРПОУ 3773820) з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві (04116,м. Київ, вул. Шолуденка, 33/19, ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № від 04.02.2019.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що висновок ГУ ДФС у м. Києві про те, що збільшення вартості основних засобів ТОВ «ВПК ПАРИТЕТ-К», починаючи з 2015 року, свідчить про використання 06.10.2014 року кредитних коштів у розмірі 1 000 000 грн. на придбання цих основних засобів, не ґрунтується на фактичних обставин та нічим не підтверджуються, ТОВ «ВПК ПАРИТЕТ-К» не створювало кваліфікаційний актив за рахунок кредитних коштів, тому немає необхідності капіталізувати фінансові витрати. Що стосується реалізації позивачем продукції з використання торгових марок та корисних моделей за межами України, позивач наголошує, що дозвіл на використання торгових марок та корисних моделей за межами України ТОВ «ВПК ПАРИТЕТ-К» отримало на підставі ряду листів, які слід вважати додатковими угодами, проте, останні не були прийняті контролюючим органом до уваги та були проігноровані.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 лютого 2019 року відкрито провадження в адміністративній справі, призначено справу до розгляду у підготовчому провадженні.

Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивачем в порушення приписів Податкового кодексу України було включено до складу фінансових витрат відсотки по кредиту, які підлягають капіталізації та занижено фінансовий результат до оподаткування, визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень. Крім того, ТОВ «ВПК ПАРИТЕТ-К» здійснювало реалізацію продукції з використанням торгових марок та корисних моделей в супереч умовам укладених ліцензійних договорів за межами України, без укладання додаткових договорів та безпідставно формувало витрати на суму ліцензійних платежів в частині реалізованої продукції за межами території України.

Позивачем було надано суду відповідь на відзив, в якій зазначено, що ТОВ «ВПК ПАРИТЕТ-К» не створювало кваліфікаційних активів за рахунок кредитних коштів, а дозвіл на використання торгових марок та корисних моделей за межами України було отримано позивачем від власників цих об`єктів права інтелектуальної власності на підставі листів, копії яких додані до матеріалів справи.

В судовому засіданні 04 липня 2019 року представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представники відповідача в судовому засіданні 04 липня 209 року проти позовних вимог заперечували та просили відмовити в їх задоволенні.

У судовому засіданні 04 липня 2019 року на підставі частини третьої статті 243 Кодексу адміністративного судочинства України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Заслухавши пояснення, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «ВКП ПАРИТЕТ-К» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.011.20116 по 30.06.2018, валютного за період з 01.01.2016 по 30.06.2018, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2016 по 30.06.2018.

За результатами документальну перевірки складений акт від 13.11.2018 року №1109/26-15-14-04-05/3793820, у висновках якого визначено про те, що перевіркою встановлено, зокрема, порушення п.44.1 ст.44,пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 617 808 грн..

В результаті адміністративного оскарження податкового повідомлення-рішення від 06.12.2018 року №, з урахуванням рішення ДФС України про результати розгляду скарги від 31.01.2019 №4984/6/99-99-11-04-01-25 та на підставі висновків зазначеного вище акта перевірки від 13.11.2018 року №1109/26-15-14-04-05/3793820, контролюючим органом було прийнято відносно ТОВ «ВКП ПАРИТЕТ-К» податкове повідомлення-рішення від 04.02.2019 року №, яким позивачеві збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» на загальну суму 827 687,00 грн.

Вважаючи рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи спірні правовідносини суд враховує наступні обставини та приписи законодавства.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України від 02.12.2010 № 2755-VI, який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст.134 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «ВКП ПАРИТЕТ-К» та ПАТ «ПРОКРЕДИТ БАНК» укладено рамкову угоду від 19.08.2014 року №FW115.865, згідно з якою кредитор зобов`язується здійснювати кредитування Позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник зобов`язується виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і незалежно здійснювати погашення зобов`язань, а також належно виконувати усі інші зобов`язання, передбачені угодою та іншими договорами.

Також, між ТОВ «ВКП ПАРИТЕТ-К» та ПАТ «ПРОКРЕДИТ БАНК» було укладено договір про надання траншу від 06.10.2014 року №115.44808/FW115.865 згідно з яким, кредитор на підставі та на умовах рамкової угоди від 19.08.2014 №№FW115.865, а також цього договору зобов`язується надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується виконати належно усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених рамковою угодою та цим договором. Цільове призначення кредиту - придбання основних засобів.

Згідно з карткою рахунку 951 «Відсотки за кредит» за перевіряємий контролюючим органом період, по кредитному договору нараховано відсотки в сумі 314 215, 66 грн.

Як вбачається з акта перевірки, висновки щодо порушення позивачем приписів податкового законодавства зроблено з огляду на те, що позивачем було віднесено до суми витрат грошові кошти, а саме відсотки за кредитом, які в свою чергу підлягають капіталізації, чим було занижено фінансовий результат до оподаткування.

Згідно з п. 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 31 «Фінансові витрати» (далі по тексту - П(С)БО 31 «Фінансові витрати»), затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 28.04.2006 № 415 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України f26.05.2006 за № 610/12484, фінансові витрати визнаються, зокрема, іншими юридичними особами витратами того звітного періоду, за який вони були дораховані (визнані зобов`язаннями), крім фінансових витрат, які капіталізуються.

Згідно з п. 5 П(С)БО 31 «Фінансові витрати» капіталізація фінансових витрат застосовується лише до суми тих фінансових витрат, яких можна було б уникнути, якби не здійснювались витрати на створення кваліфікаційного активу.

Витрати на створення кваліфікаційного активу для цілей капіталізації включають лише витрати, для здійснення яких сплачуються грошові кошти, передаються інші активи або приймаються зобов`язання з нарахуванням відсотків.

Згідно з п. 6 П(С)БО 31 «Фінансові витрати», у разі безпосереднього позичання коштів з метою створення кваліфікаційного активу сумою фінансових витрат, що підлягає включенню до собівартості кваліфікаційного активу, є фактичні, визнані у звітному періоді, фінансові витрати, які пов`язані з цим запозиченням (за вирахуванням доходу від тимчасового фінансового інвестування запозичених коштів).

Відповідно до пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ПК України, прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу є об`єктом оподаткування.

На підставі вищезазначеного, суд погоджується з доводами відповідача на рахунок того, що ТОВ «ВКП ПАРИТЕТ-К» в порушення п.4, 5, 6 П(С)БО 31 «Фінансові втрати», пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 ІІК України включено до складу фінансових витрат відсотки по кредиту, які підлягають капіталізації (включенню до собівартості кваліфікаційного активу) та, як наслідок, занижено фінансовий результат до (оподаткування (прибуток або збиток), визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності на запільну суму 314 216 грн., в т.ч. по періодах: за 2016 рік -163 835 грн., за 2017 рік - 110 497 грн., за І півр. 2018 року - 39 884 гривень.

Що стосується висновків контролюючого органу, викладених в акті перевірки щодо безпідставного формування витрат на суму ліцензійних платежів в частині реалізованої продукції за межами території України, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та громадянами: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було підписано ряд типових ліцензійних договорів про надання дозволів на використання корисних моделей, а саме: моделі від 28.07.2014 №28/07-1, моделі від 28.07.2014 №28/07-2, моделі від 28.07.2014 №28/07-3, моделі від 01.10.2017 №02/10-2017, моделі від 01.10.2017 №01/10-2017, моделі від 01.09.2016 №01/09-01 та моделі від 01.09.2016 №01/09-02 - відповідно до кожного договору окремо, за використання яких позивачем за період з 01.01.2016 по 30.06.2018 здійснювалась виплата ліцензійних платежів (роялті).

Так, згідно з п. 2.1 ліцензійних договорів: ліцензіари надали ліцензіату за винагороду дозвіл (невиключну ліцензію) на використання торгових марок та корисних моделей на території України в об`ємі, що вказаний в даних договорах.

Згідно з п. 2.2 ліцензійних договорів: надані ліцензіату у відповідності з даними договорами невиключні ліцензії поширюються на всі структурні підрозділи, філії, представництва та дочірні підприємства Ліцензіата, що знаходиться на території України.

Згідно з п. 2.3 ліцензійних договорів: надані ліцензіату невиключні ліцензії можуть використовуватися у відповідності з цими договорами для здійснення ліцензіатом діяльності на території України.

Згідно з п. 3 ліцензійних договорів: невиключні ліцензії на використання торгових марок та корисних моделей передбачають права ліцензіата виготовляти, обладнувати (зокрема з використанням при потребі спеціального обладнання, комплектуючих вузлів, деталей та сировини) використовувати, застосовувати, пропонувати для продажу, в тому числі через інтернет, продавати продукцію за ліцензією, а також зберігати таку продукцію в зазначених цілях без права відчуження торгової марки.

Таким чином, з умов укладених між позивачем та ліцензіарами договорів, копії яких наявні в матеріалах справи, вбачається, що ліцензіари надали ліцензіату право на використання торгових марок та корисних моделей саме на території України.

Разом з тим, контролюючим органом під час проведення перевірки встановлено факт реалізації продукції за межами України, що суперечить істотним умовам договорів, укладених з ліцензіарами.

Позивачем, як під час проведення перевірки, що вбачається з тексту акта перевірки, так і під час судового розгляду справи не заперечувався факт реалізації продукції з використанням торгових марок та корисних моделей за межами території України, проте, зазначено, що право реалізовувати зазначену продукцію за межами території України позивачеві було надано на підставі листів: від 21.09.2012 №4/1; від 3007.2014 №65/2; від 30.07.2014 №65/3; від 30.07.2014 №65/4; від 02.09.2016 №79; від 02.09.2016 №80; від 02.10.2017 №46/1 та від 02.10.2017.

Разом з тим, поналізавши зміст наведених листів, копії яких наявні в матеріалах справи, беручи до уваги усні пояснення сторін, суд прийшов до наступних висновків.

Приписами статті 1107 Цивільного кодексу України визначено види договорів щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності, серед яких, зокрема, ліцензійний договір.

Відповідно до частини першої статті 1109 Цивільного кодексу України за ліцензійним договором одна сторона (ліцензіар) надає другій стороні (ліцензіату) дозвіл на використання об`єкта права інтелектуальної власності (ліцензію) на умовах, визначених за взаємною згодою сторін з урахуванням вимог цього Кодексу та іншого закону.

У ліцензійному договорі визначаються вид ліцензії, сфера використання об`єкта права інтелектуальної власності (конкретні права, що надаються за договором, способи використання зазначеного об`єкта, територія та строк, на які надаються права, тощо), розмір, порядок і строки виплати плати за використання об`єкта права інтелектуальної власності, а також інші умови, які сторони вважають за доцільне включити у договір (ч.3 ст. 1109 ЦК України).

Права на використання об`єкта права інтелектуальної власності та способи його використання, які не визначені у ліцензійному договорі, вважаються такими, що не надані ліцензіату (ч. 6 ст. 1109 ЦК України).

Як судом зазначено вище, в ліцензійних договорах, укладених між позивачем та ліцензіарами було визначено місце використання торгових марок та корисних моделей - територія України.

При цьому, посилання позивача на листи від 21.09.2012 №4/1; від 3007.2014 №65/2; від 30.07.2014 №65/3; від 30.07.2014 №65/4; від 02.09.2016 №79; від 02.09.2016 №80; від 02.10.2017 №46/1 та від 02.10.2017, як на підставу правомірного використання об`єктів інтелектуальних прав, визначених договорами, за межами України, судом відхиляються, адже такі листи не можна вважати ані договорами, укладеними між ліцензіарами та ліцензіатом ані додатковими угодами до договорів між сторонами, позаяк такі листи не містять основних реквізитів договорів, таких як, підписи обох сторін (в даному випадку листи посвідчені лише підписами ліцензіарів, проте не містять підпису самого позивача) в листах не зазначено місця та дати їх укладання.

Так, листі на які посилається позивач підписано односторонньо, не у формі договору чи додаткової угоди до вже укладених ліцензійних договорів, а відтак, посилання позивача на вказані листи, як на підставу правомірного використання об`єкта інтелектуальних прав (корисної моделі) за межами території України, спростовуються матеріалами справи та відхиляються судом, як необґрунтовані.

Суд зазначає, що як встановлено, під час судового розгляду справи, підписані Товариством з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ПАРИТЕТ-К» договори реєструються у журналі реєстрації договорів, проте, суду було надано лише копії журналів реєстрації договорів, які були виготовленні в електронній формі.

Суд критично ставиться до електронної форми ведення журналу реєстрації договорів, адже таку форму журналу можна у будь-який момент змінити шляхом внесення додаткових відомостей, що виключає можливість встановлення первинних даних, зазначених у журналі реєстрації договорів.

Відповідно до статті 75 КАС України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відтак, суд не може розцінювати в якості доказів, в розумінні глави 5 КАС України, надані позивачем копії журналів реєстрації договорів, адже з них не можливо встановити дійсні обставини, що стосуються предмету доказування в даній справі.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частинами першою та другою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, висновки, зроблені контролюючим органом за результатами перевірки, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду даної справи, а тому оскаржуване податкове-повідомлення рішення від 04.02.2019 року № є таким, що прийнято обґрунтовано, а відтак підстави для його скасування відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у зв`язку із відмовою у задоволенні позову не підлягають відшкодуванню.

Керуючись статтями 77-78, 139, 143, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВИРОБНИЧО-КОМЕРІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО ПАРИТЕТ-К» (04123, м. Київ, вул. Чорновола, буд 25, оф. 165, код ЄДРПОУ 3773820) відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги).

Повний текст рішення виготовлено та підписано 11 липня 2019 року.

Суддя Н.Г. Вєкуа