Справа № 460/920/19
Суддя: Недашківська К.М.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

10 липня 2019 року м. Рівне №460/920/19

Рівненський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Недашківської К.М., за участю: секретаря судового засідання Самкової Т.А.; позивача - ОСОБА_1 ; представника позивача - адвоката Фінкевича В.Г.; представника відповідача - Нестерчук О.І.; розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Рівненській області про визнання протиправною та скасування вимоги.

У провадженні Рівненського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 (далі іменується - позивач) до Головного управління ДФС у Рівненській області (далі іменується - відповідач), в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11.03.2019 №Ф-2535-17 на суму 20112 грн. 84 коп.

Заяви по суті справи.

Позов обґрунтовано тим, що позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на обліку як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, однак фактично не здійснював підприємницької діяльності. Крім того, він працює на підприємстві як найманий працівник, та таке підприємство, як податковий агент, здійснює сплату за позивача єдиного внеску. Вказує, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат за діючими видами соціального страхування; вказана мате досягається шляхом сплати мінімального страхового внеску. На переконання позивача, сплата ним єдиного соціального внеску як фізичною особою - підприємцем та сплата такого внеску роботодавцем є фактично подвійною сплатою єдиного соціального внеску. Позивач є застрахованою особою і єдиний внесок за період, за який сформована оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачам, як фізичною особою - підприємцем. Разом з тим, позивач просив здійснити розподіл судових витрат, які складаються із судового збору та витрат на правничу допомогу.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому він заперечив проти заявлених позовних вимог. Зазначив, що станом на 11.03.2019 за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за 2017-2018 роки та за період з 01.01.2019 по 27.02.2019 на суму 20112,84 грн., яка ним не погашена. Зазначає, що державна реєстрація припинення діяльності позивача як фізичної особи - підприємця не припиняє зобов`язань, які виникли у нього під час такої діяльності. Позивач припинив свою діяльність лише 27.02.2019, в той час як оспорювана вимога сформована для позивача 11.03.2019. Крім того, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які одночасно є найманими працівниками, не залежно від отриманого доходу, не звільняються від обов`язку сплати єдиного внеску. У зв`язку з наявною заборгованістю та відповідно до вимог чинного законодавства фіскальним органом сформовано оскаржувану вимогу. Вважає, що вимога винесена на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою суду від 17.04.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 16.05.2019.

02 травня 2019 року судом постановлено ухвалу про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 16.05.2019, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, розгляд справи відкладено на 04.06.2019.

17 травня 2019 року судом постановлено ухвалу про проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 04.06.2019, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 25.06.2019.

Ухвалою суду від 25.06.2019 у судовому засіданні оголошено перерву до 10.07.2019.

У судове засідання 10.07.2019 прибув позивач та його представник (в режимі відеоконференції), які повністю підтримали заявлені позовні вимоги та просили суд позов задовольнити повністю.

До суду також прибув представник відповідача, заперечив проти позову та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі статей 243, 250 КАС України, вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 10.07.2019.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд при вирішенні справи керується принципами верховенства права, законності, рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин, гласності і відкритості адміністративного процесу.

Розглянувши матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 з 27.09.2007 був зареєстрований як фізична особа-підприємець; вид діяльності 55.30.2 - діяльність кафе. Перебував на обліку як платник єдиного внеску за №1 та як платник податків на загальній системі оподаткування за №3028.

З 27 лютого 2019 року припинив підприємницьку діяльність за власним рішенням (а.с. 12-13, 71-73).

Разом з тим, з 03.09.2003 ОСОБА_1 працює в ПрАТ «Консюмерс-Скло-Зоря» майстром дільниці скловаріння відділу головного технолога і по даний час (а.с. 22). У зв`язку з чим ПрАТ «Консюмерс-Скло-Зоря» сплачено за ОСОБА_1 єдиний внесок у 2017-2018 роках, що підтверджується відповідними довідками (а.с. 20-21).

Головним управлінням ДФС у Рівненській області сформовано Вимогу №Ф-2535-17 від 11.03.2019 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на суму 20112,84 грн. (а.с. 14).

Перевіривши правову та фактичну обґрунтованість мотивів, покладених суб`єктом владних повноважень в основу оскаржуваного рішення - Вимоги №Ф-2535-17 від 11.03.2019, на відповідність вимогам частини другої статті 2 КАС України, яка визначає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку; суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 №2464-VI (далі іменується - Закон України №2464-VI).

Пунктом 2 статті 1 Закону України №2464-VI встановлено, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до статті 3 Закону України №2464-VI, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: законодавчого визначення умов і порядку його сплати; обов`язковості сплати; законодавчого визначення розміру єдиного внеску; прозорості та публічності діяльності органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску; захисту прав та законних інтересів застрахованих осіб; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов`язків.

Згідно з частини першою статті 4 Закону України №2464-VI, платниками єдиного внеску є, зокрема:

- роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами;

- фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Водночас, частиною четвертою статті 4 Закону України №2464-VI регламентовано, що особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У матеріалах справи відсутні докази того, що позивач відноситься до категорій осіб, які отримують пенсію за віком чи до осіб з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1 частини 2 статті 6 Закону України №2464-VI).

Тобто обов`язок своєчасного нарахування та сплати єдиного внеску Законом України №2464-VI покладено саме на платника такого внеску.

Відповідно до положень частини першої статті 7 Закону України №2464-VI (в редакції, чинній на момент виникнення недоїмки), єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Викладене свідчить про те, що фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які одночасно є найманими працівниками, незалежно від отриманого доходу, не звільняються від обов`язку сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе, як фізичної особи-підприємця.

При цьому, абзацом другим пункту 2 частини першої статті 7 Закону України №2464-VI передбачено, що у разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1 Закону України №2464-VI).

Разом з тим, з 01.01.2018 Законом України від 03.10.2017 за №2148-VIII внесено зміни до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI щодо звітного періоду змінивши його з року на квартал.

Таким чином, як до 01.01.2018, так і після, Законом України №2464-VI на платника єдиного внеску, який перебуває на загальній системі оподаткування, покладено обов`язок визначення та сплати єдиного внеску незалежно від того, отримано ним дохід у звітному періоді, чи ні.

Пунктом 1 Розділу 1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 20.04.2015 № 449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.05.2015 за №508/26953 (далі - Інструкція №449) встановлено, що дана Інструкція визначає процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів.

Згідно з пунктом 3 Розділу ІІІ Інструкції №449, для платників, зазначених у підпунктах 3 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 4 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, єдиний внесок встановлюється відповідно до Закону в розмірі 22 відсотків на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.

У 2017 році мінімальний страховий внесок складав 704,00 грн., що становить 22% від мінімальної заробітної плати (3200), а у 2018 році - 819,06 грн. (22% від 3723).

Відповідно до абзацу 3 частини восьмої статті 9 Закону України №2464-VI (в редакції, чинній до на момент виникнення недоїмки), платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Згідно з абзацом 3 частини восьмої статті 9 Закону України №2464-VI (в редакції, чинній після 01.01.2018), платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Частиною дванадцятою статті 9 Закону України №2464-VI визначено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника.

Відтак, платник єдиного внеску, який перебуває на загальній системі оподаткування, у 2017 році має обов`язок зі сплати єдиного внеску в сумі 8448,00 грн. (704 х 12) з терміном сплати до 09.02.2018, у 2018 році - 9828,72 ?грн., яка сплачується щоквартально по 2457,18 грн. (819,06 х 3) з терміном сплати до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок, а у 2019 році - 11016,72? грн., яка сплачується щоквартально по 2754,18 грн. (918,06? х 3) з терміном сплати до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України №2464-VI, недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом .

???Як вбачається з інтегрованої картки платника (а.с. 88-89), станом на дату формування оспорюваної вимоги, 11.03.2019, у позивача наявна заборгованість (недоїмка) зі сплати єдиного внеску за 2017-2018 роки та за період з 01.01.2019 по 27.02.2019 на суму 20112,84 грн.

При цьому, суд звертає увагу позивача на те, що чинним законодавством України передбачено, що підприємницька діяльність фізичної особи-підприємця припиняється з моменту внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності за наслідками державної реєстрації такого припинення в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 15.05.2003 №755-IV.

З матеріалів справи вбачається, що запис до Державного реєстру про держану реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача як фізичної особи-підприємця внесено державним реєстратором лише 27.02.2019 (а.с.71-73).

Водночас, абзацом 2 підпунктом 65.10.8 пункту 65.10 статті 65 Податкового кодексу України визначено, що державна реєстрація (реєстрація) припинення підприємницької чи незалежної професійної діяльності фізичної особи або внесення до Державного реєстру запису про припинення такої діяльності фізичною особою не припиняє її зобов`язань, що виникли під час провадження підприємницької чи незалежної професійної діяльності, та не змінює строків, порядків виконання таких зобов`язань та застосування санкцій за їх невиконання.

Аналогічний зміст регламентовано у частині четвертій статті 6 Закону №2464-VI, згідно з якою у разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця така фізична особа користується правами, виконує обов`язки та несе відповідальність, що передбачені для платника єдиного внеску, в частині діяльності, яка здійснювалася нею як фізичною особою - підприємцем.

Тобто державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця не припиняє зобов`язань, які виникли у нього під час такої діяльності.

Відповідно до частини четвертої статті 25 Закону України №2464-VI, орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Оспорювана вимога від 11.03.2019 №Ф-2535-17 прийнята відповідачем саме з підстав наявності у позивача недоїмки з єдиного соціального внеску за період з 01.01.2017 по 27.02.2019 в сумі 20112,84 грн.

Окрім того, суд зазначає, що позивач подав до фіскального органу: Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску Форми Д5 (річна) за 2017 рік, де самостійно визначив суму нарахованого єдиного внеску у розмірі 8448,00 грн.; Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску Форми Д5 (річна) за 2018 рік, де самостійно визначив суму нарахованого єдиного внеску у розмірі 9828,72,00 грн.; Звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску Форми Д5 (річна) за 2019 рік, де самостійно визначив суму нарахованого єдиного внеску у розмірі 1836, 12 грн. (а.с. 90-92).

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 06.03.2019 позивачем сплачено єдиного соціального внеску на суму 18276,72 грн. (а.с. 96-97). При цьому, недоїмка в сумі 1836,12? грн. залишається не сплаченою позивачем.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що оскаржувана Вимога могла бути винесена фіскальним органом лише після складання відповідного акта перевірки, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.

У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених розділом VІІ цієї Інструкції.

Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.

Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.

Пунктом 3 розділу VI «Порядок стягнення заборгованості з платників» Інструкції встановлено, що органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:

дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;

платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;

платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.

У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.

Тобто, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки, у випадку, зокрема, передбаченому абзацом другим цього пункту - «дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів».

Натомість, у випадку наявності у платника податків на кінець податкового звітного періоду недоїмки зі сплати єдиного внеску вимога про її сплату формується без складання відповідного акта.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що оскаржувана Вимога підлягає скасуванню в частині визначення суми недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276 грн. 72 коп.

За правилами частини третьої статті 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Згідно з частиною першою статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання даного адміністративного позову сплачено судового збору в сумі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 1104.2019 №91892, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи (а.с. 3).

Відтак, враховуючи часткове задоволення позовних вимог судові витрати позивача підлягають відшкодуванню в сумі 698,25 грн.

Щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне.

Частиною третьою статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1 статті 134 КАС України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (частина 2 статті 134 КАС України).

Частиною 3 статті 134 КАС України регламентовано, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 4 статті 134 КАС України).

Відповідно до частини 5 статті 134 КАС України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 9 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Так, на підтвердження понесення витрат на правову допомогу позивачем надано додаткова угода від 10.04.2019 №1/19 до договору від 15.12.2016 (а.с. 23), квитанція до прибуткового касового ордеру від 10.04.2019 №1/19 на суму 2000,00 грн. (а.с. 24), свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю №1107 (а.с. 25), ордер від 11.04.2019 серії РН-731 №33 (а.с. 26).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 (№11-562ас18) судом висловлено правову позицію, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як зазначено в абзаці 268 Рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»: «Згідно з практикою Суду, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» [ВП], заява №34884/97, п. 30, ECHR 1999-V)».

З огляду на викладене, з урахуванням складності справи та наданих позивачем доказів понесення витрат на правничу допомогу, суд вважає цілком обґрунтованою вартість послуг адвоката, які є співмірними виконаним адвокатом роботам (наданим послугам), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, відповідно до умов договору про надання правничої допомоги.

При цьому, відповідачем не виконано обов`язку, покладеного на нього положеннями частини 7 статті 134 КАС України.

Керуючись статтями 241-246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДФС у Рівненській області (33023, місто Рівне, вулиця Відінська, 12; ) про визнання протиправною та скасування вимоги - задовольнити частково.

Визнати протиправною та скасувати Вимогу Головного управління ДФС у Рівненській області про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2019 року №Ф-2535-17 в частині визначення суми недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 18276 грн. 72 коп.

У задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною та скасування Вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 11 березня 2019 року №Ф-2535-17 в частині визначення суми недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 1836 грн. 12 коп. - відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму судового збору у розмірі 698 (шістсот дев`яносто вісім) грн. 25 (двадцять п`ять) коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Головного управління ДФС у Рівненській області ().

Стягнути з Головного управління ДФС у Рівненській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суму витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. 00 (нуль) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 15 липня 2019 року.

Суддя Недашківська К.М.