Справа № 120/930/19-а
Суддя: Демитор Наталія Володимирівна
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 липня 2019 р. Справа № 120/930/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Демитор Наталії Володимирівни,

за участю:

секретаря судового засідання: Дмитрука В.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: Козака А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства екології та природних ресурсів України про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

18.03.2019 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся в суд з адміністративним позовом до Міністерства екології та природних ресурсів України (далі відповідач) про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що 25.01.2019 року позивач дізнався про своє звільнення з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України , яке оформлене наказом від 21.01.2019 року №17-0 нібито за згодою сторін, про що зроблено відповідний запис в трудовій книжці. Звільнення позивач вважає незаконним, оскільки заяву про звільнення від 21.01.2019 року не писав, оскільки в дійсності ця заява була ним написана 21.09.2018 року під психологічним тиском в.о. державного секретаря Гаврилюк О.С. Позивач зазначає, що 16.01.2019 року у нього т в.о. державного секретаря Гаврилюк О.С. виникла суперечка після чого йому стало погано, а після того як дізнався про своє звільнення стан його здоров`я значного погіршився і як наслідок його було госпіталізовано до лікарні. Загалом він потратив на лікування 15000 грн., весь час після звільнення він перебував в стресовому стані. Тому позивач вважає за необхідно стягнути моральну шкоду в сумі 30000 грн.

Крім того позивач зазначає, що 16.01.2019 року ним була написана заява про надання щорічної основної оплачуваної відпустки тривалістю 8 календарних днів та невикористану частину щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби за 2018 рік тривалістю 2 календарних дні, разом 10 календарних днів з 21.01.2019 року, що свідчить про те, що він не мав наміру звільнятись з роботи.

Позивач також зазначає, що підставою для поновлення його на роботі серед іншого є те, що його звільнення є незаконним, оскільки з 18.01.2019 року по 27.01.2019 року та з 29.01.2019 року по 07.02.2019 року він перебував на лікарняному, доказом чого є Листок тимчасової непрацездатності, а за загальним правилом працівника не може бути звільнено під час його хвороби або перебування у відпустці.

Не погоджуючись із такими діями відповідача щодо звільнення його з посади, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Ухвалою суду від 21.03.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання на 18.04.2019 року. Даною ухвалою також встановлено відповідачам строк на подання відзивів на позовну заяву.

У встановлений судом строк відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує щодо задоволення даного адміністративного позову. Зокрема зазначив, що 21.01.2019 року Позивачем написано заяву на звільнення з посади за угодою сторін з зазначеної дати. Того ж дня, Мінприроди видано наказ №17-0, відповідно до пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України, пункту З частини першої статті 83, статей 86, 89 Закону України "Про державну службу", статті 24 Закону України "Про відпустки".

За таких обставин, зважаючи що у заяві ОСОБА_1 про звільнення від 21.01.2019 року було вказано про строк з якого його має бути звільнено та видання наказу Міністерства тієї ж дати свідчить про те, що сторонами було досягнуто згоди щодо припинення дії трудових відносин. Отже, в даному випадку вказувати про незаконність звільнення не коректно.

Ухвалою суду від 18.04.2019 року розгляд справи відкладено на 08.05.2019 року.

08.05.2019 року судове засідання відкладено у зв`язку із витребування додаткових доказів.

20.05.2019 року та 30.05.2019 року судові засідання відкладено.

Ухвалою суду від 10.06.2019 року у відповідача витребувано додаткові докази.

В судовому засіданні 09.07.2019 року позивач підтримав заявлені позовні вимоги, та просив їх задовольнити, додатково зазначив, що усною умовою при призначенні його на посаду начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України було написання ОСОБА_1 в вересні 2018 року 2 заяв на звільнення за угодою сторін, наперед датованих 12.11.2018 роком та 21.01.2019 роком. Позивач, знаючи про існування власноручно написаних ним заяв, пішов у відпустку з 12.11.2018 року по 25.11.2018 року, щоб попередити можливе незаконне звільнення, підставою чого могла бути написана ним одна із заяв, датована 12.11.2018 роком. Заява ОСОБА_1 від 12.11.2018 року про звільнення його з посади за угодою сторін не була реалізована. 16.01.2019 року ОСОБА_1 написав заяву про надання частини щорічної оплачуваної відпустки, на якій стоїть відмітка "за графіком" з підписом посадової особи Міністерства. Однак, у задоволенні цієї заяви ОСОБА_1 було відмовлено та не надано відпустку, що спричинило погане самопочуття позивача, оскільки в нього виникли сумніви щодо реальності знищення його заяви написаної в вересні 2018 року про звільнення з посади за угодою сторін, датованою 21.01.2019 роком. 18.01.2019 року в зв`язку з поганим самопочуттям та тимчасовою втратою працездатності, ОСОБА_1 пішов на лікарняний, про що смс-повідомленням повідомив роботодавця. Під час перебування на лікарняному ОСОБА_1 стало відомо, що його заява, написана в вересні 2018 року, від 21.01.2019 року була реалізована і його звільнено за угодою сторін.

Представник відповідача заперечував щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності встановив.

В березні 2018 року ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

24.09.2018 року ОСОБА_1 наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 332-о, призначено на посаду начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

Наказом в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 17-о від 21.01.2019 року позивача звільнено з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України за угодою сторін, згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Як вбачається з наказу підставою для прийняття такого рішення Міністерство екології та природних ресурсів України вважає заяву ОСОБА_1 від 21.01.2019 року.

Надаючи оцінку оскарженому наказу, суд виходить з наступного.

Приписами ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно з ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За приписами статті 5 Закону України «Про державну службу» правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.

Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону).

Також, за приписами пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України, норми якого підлягають субсидіарному застосуванню до спірних правовідносин у частині, не врегульованій спеціальним законодавством, однією з підстав для припинення трудового договору є угода сторін.

За приписами ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 5-1 Кодексу законів про працю України визначено, що працездатним громадянам, які постійно проживають на території України гарантовано правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 6 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

При звільненні особи з публічної служби за загальними підставами, передбаченими КЗпП України, на цю особу поширюються гарантії, передбачені цим Кодексом, якщо інше прямо не визначено спеціальним законом.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підпорядкуванням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівнику заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Основними умовами угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення трудового договору та строк, з якого договір припиняється. Визначення ж дати звільнення за згодою сторін є обов`язковою умовою такого звільнення, оскільки сприяє свідомому волевиявленню працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, відсутність належного волевиявлення не дає підстав вважати наявність наміру працівника звільнитись саме за згодою сторін, а сама по собі проста згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення, також не означає наявність угоди про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (за угодою сторін).

З наведеного слідує, що працівник не може бути звільнений відповідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП за угодою сторін, якщо одна зі сторін не надає згоди на припинення трудового договору за цією підставою або не було досягнуто домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір може бути припинений з інших підстав, передбачених КЗпП.

Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою. Отже при досягненні домовленості між працівником і роботодавцем трудовий договір припиняється у строк, визначений сторонами.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

При цьому, пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору на підставі п. 1 можуть бути, як в письмовій, так і в усній формі. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України і дата звільнення

Таким чином, суд, розглядаючи вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін), повинен з`ясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість рішення суб`єкта владних повноважень на відповідність вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд встановив наступне.

Представник відповідача неодноразово наголошував на тому, що заява ОСОБА_1 від 21.01.2019 року про звільнення за угодою сторін була подана ними особисто 21.01.2019 року в приміщенні Міністерства екології та природних ресурсів України за адресою: м. Київ, вул. Митрополита В.Липківського, 35.

Однак, суд ставить під сумнів твердження відповідача щодо особистої подачі заяви ОСОБА_1 21.01.2019р. та відповідно вільного волевиявлення ОСОБА_1 щодо його звільнення у день винесення оскаржуваного наказу.

Судом витребувано у відповідача для огляду в судовому засіданні оригінали Журналів виходу на роботу працівників Управління роботи з персоналом за січень 2019р.; журнал вхідної кореспонденції Управління; журнал реєстрації заяв про відпустку за січень 2019р., завірені копії сторінок яких знаходяться в матеріалах справи.

Як слідує з наданих відповідачем Журналу виходу на роботу працівників Управління роботи з персоналом, 21.01.2019 року відсутній підпис позивача про його присутність на робочому місці.

Також, заява ОСОБА_1 від 21.01.2019р. зареєстрована відповідачем в Журналі вхідної кореспонденції Управління роботи з персоналом 21.01.2019 за порядковим номером 90, проте при звичайному огляді видно, що порушений інтервал рядків і наступний порядковий номер 91 від 22.01.2019р. містить механічні потертості та підчищення.

Згідно табелю обліку використання робочого часу за січень 2019 року стоїть відмітка "н" напроти 21 дня місяця січня 2019 року, що означає "не з`явлення на роботу", що ставить також під сумнів реальність подання заяви ОСОБА_1 саме 21.01.2019 року.

Крім того, судом витребувано у відповідача інші додаткові докази, які могли б підтвердити особисте подання заяви ОСОБА_1 21.01.2019 року, зокрема, дані з електронної пропускної системи, відео з камер спостереження, однак відповідачем надано пояснення, що додаткові докази в них відсутні.

Позивач стверджує, що заяву датовану 21.01.2019 року він писав заздалегідь, а саме 21.09.2018 року під психологічним тиском т в.о. державного секретаря Гаврилюк О.С. Проте, суду не надано достатніх на належних доказів такого тиску.

В судовому засіданні позивач зазначає, що 21.01.2019 року він не був присутній на роботі та не міг подавати заяву про звільнення за згодою сторін 21.01.2019 року, оскільки з 18.01.2019 року він перебував на лікарняному, що підтверджується листами непрацездатності та довідками КНП "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Багринівської АЗПСМ.

Представник відповідача наголошував суду, що лікарняні листи ними не були взяті до уваги через їх неналежне оформлення та не враховані під час останнього розрахунку при звільнені ОСОБА_1 . В своїх поясненнях зазначає, що лікарняні листи суд не повинен приймати до уваги як доказ, оскільки згідно доданих позивачем до матеріалів позовної заяви листків непрацездатності визначено ОСОБА_1 амбулаторний режим, в той час як у довідці Багринівської АЗПСМ вказано що ОСОБА_1 перебував на лікуванні у стаціонарі. Крім того різняться номери самих листків непрацездатності з відомостями довідки Багринівської АЗПСМ, не зазначено діагноз хвороби та відсутнє погодження головного лікаря та печатки КНП "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги", оскільки згідно п. 3.8 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, особам, у яких тимчасова непрацездатність настала поза постійним місцем проживання і роботи, такий листок видається за підписом головного лікаря.

Суд критично сприймає таку позицію представника відповідача, та зазначає наступне.

В наданому позивачем листку непрацездатності вказано режим амбулаторний, тобто це медична допомога, що надається хворому, коли той не перебуває у стаціонарі під час лікування.

Згідно Довідки № 58 від 17.05.2019 р. та № 78 від 07.06.2019 р. Комунального некомерційного підприємства "Літинський районний центр первинної медико-санітарної допомоги" ОСОБА_1 перебував на лікуванні у Багринівській АЗПСМ Літинського районного центру первинної медико-санітарної допомоги (денна форма перебування в стаціонарі), отримував інфузійне лікування та фіз. процедури з 18.01.2019 року по 27.01.2019 року та з 30.01.2019 року по 08.02.2019 року. 21.01.2019р. ОСОБА_1 з 09-00 год. до 16.10 год. знаходився на денному стаціонарі за адресою Багринівської амбулаторії СМ, про що може засвідчити лікар, що призначив лікування, медсестри, що виконували призначення.

Денний стаціонар - вид планової медичної допомоги для осіб, які не потребують, за станом здоров`я, цілодобового знаходження в стаціонарних умовах (цілодобовому нагляді медичних працівників), але, які проходять курс медичних процедур, котрі потребують тимчасового медичного спостереження, що підтверджується вищевказаною довідкою.

Щодо відсутності встановленого діагнозу, суд зазначає.

Відповідно до п. 3.2 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої наказом від 03.11.2004р. у графі "Діагноз первинний" лікар указує первинний діагноз у перший день видачі ЛН ( 454-04 ). У графі "Діагноз заключний" лікар указує остаточний діагноз, а в графі "шифр МКХ-10" - шифр діагнозу відповідно до Міжнародної статистичної класифікації хвороб та споріднених проблем охорони здоров`я десятого перегляду, прийнятої 43 Всесвітньою асамблеєю охорони здоров`я 1 січня 1993 року (далі - МКХ-10). Діагноз первинний, діагноз заключний та шифр МКХ-10 зазначаються виключно за письмовою згодою хворого. В іншому випадку первинний та заключний діагнози та шифр МКХ-10 не вказуються.

Щодо посилання відповідача на відсутність підпису та печатки головного лікаря при видачі листка непрацездатності, суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 3.8 цієї ж Інструкції, Особам, у яких тимчасова непрацездатність настала поза постійним місцем проживання і роботи, ЛН ( 454-04 ) видається за підписом головного лікаря, що засвідчується круглою печаткою закладу охорони здоров`я. Запис здійснюється у графі "Видачу листка непрацездатності дозволяю" із обов`язковим записом у медичних картах амбулаторного чи стаціонарного хворого.

Тобто, основною умовою для проставлення підпису і печатки головного лікаря є сам факт втрати працездатності поза постійним місцем проживання і роботи, однак позивач звернувся саме в лікарню, місцезнаходження якої співпадає з його місцем проживання, про що він сам зазначає в позові, то про лікування, яке здійснювалося за місцем проживання працівника в графі лікарняного листа головним лікарем не заповнюється. А тому підстав для врахування цієї норми немає.

Також, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 40 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, серед іншого, визначає лише один випадок, коли не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

В даному випадку, обґрунтовуючи протиправність наказу в.о. державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України № 17-о від 21.01.2019 року, посилання позивача, що він перебував на лікарняному з 18.01.2019 року по 27.01.2019 року та з 29.01.2019 року по 07.02.2019 року, суперечать нормам ст. 40 КЗпП України та не мають відношення до звільнення позивача з посади відповідно до п. 1 ч. 1 чт. 36 КЗпП України.

Щодо посилань відповідача про невчинення ОСОБА_1 ніяких дій для відкликання його заяви від 21.01.2019 року, а відтак можна вважати що його волевиявлення про бажане звільнення мало місце, суд зазначає що у позивача було справедливе очікування, оскільки попередня заява від 12.11.2018 року не була реалізована. Крім того, як його запевнила сама в.о. державний секретар Гаврилюк О.С. що заява від 21.01.2019 року про звільнення за угодою сторін, написана позивачем ще у вересні 2018 року знищена, тому підстав для хвилювання немає. В зв`язку з чим позивач не вчиняв будь-яких дій для відкликання цих заяв. Крім того, як було зазначено вище, заява ОСОБА_1 зареєстрована в Журналі вхідної кореспонденції 21.01.2019р., в період його непрацездатності і відсутності на роботі та одночасно в день звільнення з посади, отже позивач не міг скористатися своїм правом на її відкликання.

Таким чином, досягнення згоди звільнення за угодою сторін, не підтверджуються жодним доказом у розумінні ст. 69 КАС України.

За таких обставин, наявними у справі доказами підтверджуються обставини щодо недосягнення позивачем та відповідачем домовленості щодо дати такого звільнення. У такому разі трудовий договір не може бути припинений за п. 1 ст. 36 КЗпП (угода сторін).

З огляду на обставини, зокрема, відсутність волевиявлення ОСОБА_1 щодо його звільнення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, а також враховуючи не досягнення між позивачем та відповідачем згоди з основних умов угоди про припинення трудового договору, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оскаржуваного наказу протиправним, його скасування та поновлення позивача на раніше займаній посаді.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог частини 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Пунктом 10.4 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" зазначено, що задовольняючи позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суди повинні вказувати розмір виплати, період вимушеного прогулу та розрахунок розміру виплати.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 ( далі - Порядок № 100).

Відповідно до пункту 5 цього Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку № 100).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року у справі №21-395а13.

Згідно бухгалтерської довідки Міністерства екології та природних ресурсів України від 02.04.2019р. №35 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за період з листопада по грудень 2018 р. складає 2107,35 грн. Правильність визначення вказаної суми сторонами не заперечується.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконного звільненого працівника, в даному випадку з 22 січня 2019 р. по 09 липня 2019 р., що становить 115 робочих днів ( в січні 2019 року - 8 р.д., в лютому 2019 року - 20 р.д., в березні 2019 року - 20 р.д., в квітні 2019 року - 20 р.д., в травні 2019 року - 22 р.д., в червні 2019 - 18 р.д. та в липні 2019 року - 7 р.д).

При обчисленні середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу суд виходить з наступних розрахунків: середньоденна заробітна плата (2107,35 грн.) помножена на кількість робочих днів з дня незаконного звільнення по день ухвалення судового рішення (115 робочих днів), що складає 242 345,25 грн.

Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 22 січня 2019р. по 09 липня 2019 р. включно, яка підлягає стягненню з Міністерства екології та природних ресурсів України на користь ОСОБА_1 складає 242 345,25 грн., яка визначена без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до п. 2 та п. 3 ч. 1 ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць та поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Відтак, постанова суду в частині поновлення позивача на службі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 3000,00 грн. та матеріальної шкоди у розмірі 15 000 грн., то суд зазначає наступне.

На підставі статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Так, відповідно до частини 5 статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, вимоги про відшкодування шкоди можуть розглядатися за правилами адміністративного судочинства, якщо такі вимоги стосуються шкоди, завданої протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Під шкодою в розумінні даної норми слід вважати ті майнові втрати, які особа понесла у зв`язку з неправомірними діями чи рішеннями суб`єкта владних повноважень, які зобов`язували особу вчинити певні дії, чи неправомірною бездіяльністю внаслідок якої мало місце неприйняття необхідних мір, передбачених законами або іншими правовими актами, що могло призвести до завдання шкоди.

За змістом частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:

1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;

2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;

3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, обов`язок доказування спричиненої моральної шкоди, її розміру та інших обставин, покладається на особу, що позивається із таким позовом.

Позивачем не надано до суду жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між діями відповідача та завданням їй моральної шкоди, а також не зазначено, на яких критеріях розрахунку базується заявлена позивачем до відшкодування сума моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди позивач вказує на те, що 16.01.2019р. він написав заяву на відпустку згідно графіку відпусток з 21.01.2019р., проте в.о. державного секретаря Гаврилюк О.С. йому було відмовлено у погодженні такої заяви і йому стало погано. Погане самопочуття продовжувалося протягом наступного робочого дня 17.01.2019р., в зв`язку з чим він змушений був звернутися до лікаря і знаходився на лікарняному з 18.01.2019р.

Разом з тим, суд критично сприймає такі доводи позивача в підтвердження його моральних страждань та матеріальних збитків, оскільки позивач звільнений з посади начальника Управління роботи з персоналом з 21.01.2019 року, тобто вже після його звернення до лікаря. Відповідно відсутній причинно наслідковий зв`язок між діями відповідача щодо винесення оскаржуваного наказу про звільнення та завданням моральної та матеріальної шкоди.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з Міністерства екології та природних ресурсів України на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 15 000 грн. та моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Такий обов`язок відсутній, якщо відповідач визнає позов. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Відтак, враховуючи положення статті 371 КАС України, до негайного виконання підлягає стягнення середнього заробітку в межах стягнення за один місяць.

Відповідно до ч.1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимогами ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами не доведено безпідставність вимог щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільнення та тривалого невиконання рішення суду про його поновлення.

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (стаття 90 КАС України).

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ №17-0 від 21.01.2019 року виконуючого обов`язки державного секретаря Міністерства екології та природних ресурсів України Гаврилюк О.С. про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Управління роботи з персоналом Міністерства екології та природних ресурсів України з 22.01.2019 року.

Стягнути з Міністерства екології та природних ресурсів України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.01.2019 року по 09.07.2019 року в сумі 242345, 25 грн. (двісті сорок дві тисячі триста сорок п`ять гривень двадцять п`ять копійок) з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів).

Рішення суду допустити до негайного виконання в частині поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати - у межах суми стягнення за один місяць, а саме, 42147 грн. (з відповідними відрахуваннями загальнообов`язкових платежів).

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 );

Відповідач: Міністерство екології та природних ресурсів України (вул. Миторополита Василя Липківського, 35, м. Київ, ).

Рішення в повному обсязі складено 15.07.2019 р.

Суддя Демитор Наталія Володимирівна