Справа № 1.380.2019.001169
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/6497/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Макарика В.Я., Коваля Р.Й.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2019 року (судді Костецького Н.В., ухвалену в м. Львові) у справі №1.380.2019.001169 за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області третя особа Червоноградське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14.03.2019 звернувся в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області третя особа Червоноградське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області в якому просить зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області нарахувати та виплачувати йому щомісячні страхові виплати у зв`язку із втратою годувальника, починаючи з 01.03.2019 безтерміново.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 позовну заяву залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. В якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Відповідачем та третьою особою подані відзиви на апеляційну скаргу, в яких викладено заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_2 . апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник відповідача Тодорович О.В. проти апеляційної скарги заперечила, просила скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Відповідно до приписів частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 14.03.2019 звернувся в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області третя особа Червоноградське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про зобов`язання вчинити дії.

19.03.2019 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі. Залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Червоноградське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області.

02.04.2019 позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просить суд зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області нарахувати та виплачувати ОСОБА_1 щомісячні страхові виплати у зв`язку із втратою годувальника, починаючи з 16.11.2015 безтерміново.

04.04.2019 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду позовну заяву залишено без руху.

17.04.2019 представником позивача на адресу суд скеровано заяву, яка надійшла до суду 23.04.2019 (вх.№14172), згідно якої позивач відмовляється від збільшення позовних вимог. Разом з тим, згідно поданої заяви представник позивача зазначає, що позбавлений об`єктивної можливості надати суду обґрунтоване клопотання про поновлення строку звернення до суду.

25.04.2019 ухвалою Львівського окружного адміністративного суду продовжено процесуальний строк для усунення недоліків позовної заяви.

17.05.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про поновлення строку звернення до адміністративного суду. Дане клопотання мотивоване тим, що 16.05.2018 постановою Верховного Суду у справі № 459/1594-16-ц (провадження 61-990св17) рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17.05.2017 та рішення Апеляційного суду Львівської області від 12.10.2017 було скасовано, а провадження по справі - закрито. Даною постановою було роз`яснено, що позовні вимоги ОСОБА_1 про покладення обов`язку призначення та виплати щомісячних страхових виплат у зв`язку з втратою годувальника підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Дана постанова була отримана стороною позивача 10.06.2018. Представник позивача зазначає, що 10.12.2018 позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом про покладення обов`язку призначити та виплачувати щомісячні страхові виплати у зв`язку з втратою годувальника. Однак ухвалою суду від 20.12.2018 позовну заяву було повернуто ОСОБА_1 . Дана ухвала в апеляційному порядку не оскаржувалася. Крім того, з пункту 3 резолютивної частини ухвали Львівського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 позивачу було роз`яснено, що згідно частини 8 статті 169 КАС України останній має право повторного звернення до адміністративного суду в порядку, визначеному законом.

Проте, під час розгляду справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду та не доведено належними доказами поважності причин його пропуску.

Виходячи зі змісту фактичних обставин справи колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 122 КАС України встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під строком звернення до адміністративного суду розуміється строк, протягом якого особа має право звернутися з адміністративним позовом і розраховувати на одержання судового захисту. Дотримання цього строку є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах, яка дисциплінує учасників цих відносин, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб`єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності та неостаточності у відносинах.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважує, що «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність того, що особа могла дізнатися про порушення своїх прав, зокрема, якщо особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Відповідно до частини 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Таким чином, умовами застосування наслідків пропуску строку звернення до суду є насамперед його пропуск, а також відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів.

Щодо визначення, власне, поважності причин пропуску строку звернення до суду, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що законодавством не встановлено перелік випадків, які можуть розцінюватись судом як поважні причини пропуску строків, а тому, відповідно, вирішення цього питання знаходиться у виключній компетенції суду, до якого з адміністративним позовом звертається позивач.

Вирішення судом питання про наявність або відсутність підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними в конкретній справі залежить від вказаних позивачем причин, підтверджених відповідними засобами доказування, та доданих до неї матеріалів.

У заяві про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду від 17.05.2019 зазначено, що постанову Верховного Суду у справі № 459/1594-16-ц (провадження 61-990св17) від 16.05.2018 позивач отримав 10.06.2018 та 10.12.2018 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовом, що отриманий судом 15.12.2018. Однак ухвалою суду від 20.12.2018 позовну заяву було повернуто позивачу. Причинами повернення позовної заяви було не посвідчення належним чином копії довіреності Червоноградського місцевого центру з надання БВПД від 12.05.2016 № 055/6, не долучення до позовної заяви копії свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю представником позивача та сумніви у дійсності вищеназваної довіреності. Тобто причиною повернення позовної заяви не було пропущення строку звернення до суду.

Аналізуючи обставини справи в контексті поданого позову та апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали не надав належну оцінку вказаним обставинам, а саме позовних вимог до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області третя особа Червоноградське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області щодо зобов`язання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області нарахувати та виплачувати йому щомісячні страхові виплати у зв`язку із втратою годувальника, починаючи з 01.03.2019 безтерміново з врахуванням заяви 17.04.2019 представником позивача на адресу суд скеровано заяву, яка надійшла до суду 23.04.2019 (аркуш справи 80), згідно якої позивач відмовляється від збільшення позовних вимог, а саме з 16.11.2015.

Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Водночас, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним.

Так, Європейський суд з прав людини у п.27 рішення від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (Заява № 24402/02), яке набуло статусу остаточного 20 серпня 2010 року, зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія A, № 93).

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 08.04.2010 справа «Меньшакова проти України» (Заява №377/02) пункт 52 «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЕСПЛ 2002-ІІ)».

У справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06) від 18.11.2010 в пункті 32 Європейський суд з прав людини нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Отже, відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Враховуючи наведене з врахуванням вказаних законодавчих положень та пункту 4 частини 1 статті 320 КАС України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду, а тому, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 317, 320, 321, 322, 328 КАС України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 22.05.2019 року у справі № 1.380.2019.001169 - скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді В.Я. Макарик

Р.Й Коваль

Повний текст постанови складено 15.07.2019