Справа № 140/81/19
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4290/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.,

представника відповідача Суботіна А.В.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі №140/81/19 (рішення ухвалено в м. Луцьку, головуючий суддя Мачульський В.В.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 15.01.2019 звернувся в суд із адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ), в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення 30 березня 2018 року своєчасного розрахунку з ним при звільненні із військової служби в частині виплати індексації грошового забезпечення та стягнути з відповідача на його користь середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 21 вересня 2017 року по 12 жовтня 2018 року в сумі 126 657,36 грн, з урахуванням грошової компенсації у розмірі податку на доходи фізичних осіб, утриманого з даної суми грошового забезпечення.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні із військової служби, в частині виплати індексації грошового забезпечення. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21 вересня 2017 року по 12 жовтня 2018 року в сумі 126 657,36 грн.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну каргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неправильно проаналізовано норми законодавства щодо не поширення на військовослужбовців норм трудового законодавства. Вказує, що військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять військову службу. Порядок проходження служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях урегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, додаткові обов`язки і відповідальність, тобто на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України Кодекс законів про працю України не поширюється.

Також, зазначає, що індексація грошових доходів населення не має постійного характеру, не є одноразовою грошовою допомогою і жодним чином не входить до складу грошового забезпечення і проводиться тільки за відповідних умов, тобто являється гарантією відшкодування Державою подорожчання споживчих товарів і послуг.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив вимоги апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги, наведені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Позивач та його представник в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України, вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, перевіривши підстави для апеляційного перегляду відповідно до доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що 19.06.2011 на підставі наказу Голови Державної прикордонної служби України від 19.06.2011 №274-ос ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в запас Збройних Сил України на підставі п.п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку із закінченням строку контракту).

11.02.2015 на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 №15 «Про часткову мобілізацію» ОСОБА_1 був призваний за мобілізацією та з 12.02.2015 почав проходити військову службу за призовом на посаді старшого офіцера відділення з протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ).

30.03.2016 на підставі Указу Президента України від 25.03.2016 №115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 №607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 №15» наказом Східного регіонального управління ДПСУ від 29.03.2016 №139-ос майор за призовом ОСОБА_1 був звільнений у запас ЗСУ за п.п. «є» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ (у зв`язку з вислугою встановлених строків служби) (а.с. 14).

Згідно наказу начальника Донецького прикордонного загону «По особовому складу» від 30.03.2016 №67-ос позивач був знятий зі всіх видів забезпечення (в тому рахунку і грошового) та виключений зі списків особового складу в/ч НОМЕР_1 .

Оскільки остаточний розрахунок при звільненні, був проведений лише 12.10.2018, а тому позивач вважає, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України.

Також, просив стягнути з Донецького прикордонного загону на його користь середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 21.09.2017 по 12.10.2018.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відсутність коштів не позбавляють відповідача обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку.

Також, враховуючи, що остаточний розрахунок при звільненні позивача був проведений із ним лише 12.10.2018, суд дійшов висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, є обґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, у зв`язку з тим, що у період з 12.02.2015 по 30.03.2016 (день звільнення з військової служби) відповідачем не нараховано та невиплачено позивачу індексацію грошового забезпечення останній звернувся до суду.

22.05.2018 Волинським окружним адміністративним судом позов ОСОБА_1 до Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України задоволений повністю, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо не проведення нарахування та виплати у період з 12.02.2015 по 30.03.2016 індексації грошового забезпечення позивачу та зобов`язано відповідача вчинити зазначені дії. Вказане рішення набрало законної сили.

Остаточний розрахунок при звільненні позивача із військової служби, в частині виплати індексації грошового забезпечення Донецьким прикордонним загоном був проведений лише 12.10.2018.

З приводу цього колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 1, 2, 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

Статтею 6 Закону №1282-XII визначено, що у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, - згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності.

Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи.

Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003.

Так, згідно п. 6 Порядку Проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, - виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню:

1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів;

2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету;

3) об`єднання громадян підвищують розміри оплати праці за рахунок власних коштів;

4) індексація пенсій, страхових виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії, інших видів соціальної допомоги провадиться відповідно за рахунок Пенсійного фонду, фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування та коштів державного бюджету;

5) індексація стипендій особам, які навчаються, провадиться за рахунок джерел, з яких вони сплачуються.

Згідно ч. 6 ст. 5 Закону № 1282 проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.

Проте, даною нормою визначається джерело коштів на проведення індексації. Ця норма безпосередньо не скасовує виплату індексації заробітної плати та не пов`язує індексацію з надходженням коштів до власника підприємства, установи, організації. В Законі йдеться про фінансові ресурси бюджетів усіх рівнів.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» (заява №63134/00) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм працівникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни до законодавства. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними (пункт 23 рішення). Також Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо відсутності бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Отже, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного суду, викладеною у постанові від 12.12.2018 у справі №825/874/17.

Тобто, сума індексації грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення і відповідно до Закону, підлягає обов`язковому нарахуванню та виплаті. Відсутність бюджетного фінансування на її виплату не є підставою для її не нарахування.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на проведення відповідачем індексації грошового забезпечення у встановленому законом порядку, що зокрема, встановлено постановою Волинського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 у справі № 803/743/18 (а.с.15-19), яка набрала законної сили.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Донецького прикордонного загону Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо не проведення своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні із військової служби, в частині виплати індексації грошового забезпечення.

Стосовно вимоги позивача про стягнення з Донецького прикордонного загону на його користь середнього розміру грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 21.09.2017 по 12.10.2018 колегія суддів зазначає наступне.

Судом встановлено, що постановою Волинського окружного адміністративного суду від 01.09.2016 у справі №803/1105/16, яка набрала законної сил, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2016, визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та не виплати майору за призовом ОСОБА_1 грошового забезпечення за період із 13.11.2015 по 30.03.2016; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період із 13.11.2015 по 30.03.2016, виходячи з посадового окладу, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.1, 3.1.1, 3.2.15, 3.5.9, 3.13.6, 3.19.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20.05.2008 року №425, а також винагороду, передбачену постановами Кабінету Міністрів України від 31.01.2015 року №24 «Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій» та від 20.01.2016 №18 «Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських», з урахуванням виплачених сум та стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У зв`язку з вирахуванням з нарахованого за рішенням суду грошового забезпечення сум податку з доходів фізичних осіб та військового збору позивач подав позов про стягнення утриманих коштів.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 03.04.2017 в справі №803/58/17, яка набрала законної сили, вказані вимоги задоволено.

Отже, судом встановлено, що остаточний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 30.03.2016 Донецьким прикордонним загоном був проведений 21.09.2017.

Вважаючи, що відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 30.03.2016 по 21.09.2017, на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 у справі №803/1768/17 позов задоволено частково; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не проведення розрахунку з ОСОБА_1 та стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.03.2016 по 20.09.2017 в сумі 176 076,64 грн (а.с. 24-29).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2018 змінено рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 та у його мотивувальній та резолютивній частинах слова «середній заробіток» щодо належних до виплати ОСОБА_1 сум замінити на слова «середнє грошове забезпечення». У решті рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.01.2018 залишено без змін (а.с. 30-35).

Також судом встановлено, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) щодо не проведення нарахування та виплати у період з 12.02.2015 по 30.03.2016 індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 та зобов`язано Донецький прикордонний загін Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України (в/ч НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 12.02.2015 по 30.03.2016. Дане рішення 29.06.2018 набрало законної сили.

Згідно листа Донецького прикордонного загону від 04.12.2018 №11-10827 щодо добровільного виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 22.05.2018 у справі №803/743/18, повідомлено, що у жовтні 2018 року на вказані раніше реквізити була перераховано грошову суму в розмірі 725,85 грн (а.с. 36).

Враховуючи те, що відповідач повинен виплатити середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за період з 21.09.2017 по 12.10.2018 (день фактичного розрахунку), на підставі частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку вказаній вимозі колегія суддів виходить з наступного.

Порядок проходження служби позивача та звільнення регулюється спеціальним законодавством.

Спеціальним законодавством врегульовано основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей: правове становище осіб, які проходять військову службу у тому числі звільнення з військової служби, а також порядок та умови оплати праці, а саме Законом України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, а в частині яка не врегульована вказаним законодавством, субсидіарно застосовуються норми Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП).

Разом з тим, даними нормативно-правовими актами не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, зокрема, не встановлено дати проведення остаточного розрахунку та відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті, що ставить таких осіб у вкрай невигідне становище, оскільки фактично позбавляє їх гарантій на фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків.

За загальним правилом, норми спеціального законодавства є пріоритетними перед нормами загальними. Тобто, норми Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню у разі, коли нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Закріплені у статтях 116, 117 Кодексу законів про працю України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, з метою забезпечення рівності прав та принципу недискримінації у трудових відносинах, колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які складаються під час звільнення зі служби військовослужбовців.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8- рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.

Таким чином, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлена в статті 117 КЗпП України, за змістом якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи, що відповідач виплатив всю належну позивачу суму грошового забезпечення при звільненні лише 12.10.2018 і не довів в судовому засіданні відсутності в цьому своєї вини, відповідно до приписів статті 117 КЗпП України на користь позивача підлягає до виплати середній заробіток за весь період затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому, з метою визначення середнього заробітку для обчислення суми відшкодування за несвоєчасність розрахунку, згідно п. 2 Порядку № 100, беруться до уваги виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто в даному випадку 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню.

Відповідно до 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

В силу вимог пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно довідки Донецького прикордонного загону від 19.01.2018 №74 видно, що дохід ОСОБА_1 за січень-лютий 2016 року складає 19 636,94 грн. (11 431,94 + 8 205,00) грн. за 60 календарних днів, відповідно середньоденний заробіток (грошове забезпечення) ОСОБА_1 становить 327,28 грн. (а.с.39).

Згідно з платіжного доручення №2789 від 12.10.218 Військовій частині НОМЕР_1 виділено асигнувань по ЗФ на загальну суму 13 375 427,39 грн (а.с.67).

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості №78 за жовтень 2018 року, ОСОБА_1 відраховано грошове забезпечення в сумі 32 419,65 грн (а.с.64-66).

Також, перерахування коштів ОСОБА_1 в сумі 32 419,65 грн, саме 12.10.2018 підтверджується випискою з АТ Комерційний банк «Приват Банк» (а.с.38).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що остаточний розрахунок при звільненні із позивачем відбувся із затримкою (період з 21.09.2017 по 12.10.2018), тому стягненню із відповідача підлягає середній заробіток за весь час затримки в сумі 126 657,36 грн. (387 днів х 327,28 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

З огляду на наведене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 (в/ч НОМЕР_1 ) залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 14 березня 2019 року у справі №140/81/19 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Д. М. Старунський
судді В. М. Багрій
В. В. Ніколін
Повне судове рішення складено 16.07.2019