Справа № 140/854/19
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5994/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Шевчук С. М.;

за участю секретаря судового засідання - Джули В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року в справі № 140/854/19 (головуючий суддя - Волдінер Ф. А., м. Луцьк) за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності, дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2019 року Волинським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання протиправною бездіяльності щодо невиплати належної позивачу грошової компенсації за невикористану санаторно-курортну путівку; визнання протиправною бездіяльність щодо ненадання інформації; визнання протиправними дії щодо неналежного розгляду скарг; визнання протиправною бездіяльність щодо ненадання роз`яснень положень законодавства та консультацій щодо порядку звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги; зобов`язання нарахувати та виплатити належну позивачу, як особі з інвалідністю другої групи, грошову компенсацію за невикористану санаторно-курортну путівку; зобов`язання здійснювати подальший облік з 11.10.2018 як особи з інвалідністю другої групи, що потребує забезпечення санаторно-курортною путівкою; зобов`язання надати позивачу інформацію про виділення відповідачем путівок на санаторно-курортне лікування згідно черги; стягнення на користь позивача 152259,73 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди.

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 перебуваючи на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням в Департаменті соціальної політики ЛМР з 27.04.2015 звернувся до відповідача 11.10.2018 з заявою про виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки, в чому йому було відмовлено, позивач вважає таку відмову протиправною так як, трирічний термін для виплати грошової компенсації минув 28.04.2018. В подальшому листами від 28.01.2019, 13.02.2019 позивач звертався про виплату вказаної грошової компенсації, однак на день звернення до суду компенсацію виплачено не було, а відповідачем було повідомлено позивача, що для отримання компенсації потрібно подати заяву, пенсійне посвідчення, паспорт та ідентифікаційний код, позивач же вважає такі вимоги протиправними, оскільки чинним законодавством, що регулює спірні правовідносини не передбачено подання ідентифікаційного коду та паспорту.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивачем - ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове із зміною мотивувально-резолютивної частини рішення, в редакції, яка викладена в апеляційній скарзі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Також вказано, що у заяві від 13.02.2019 позивачем було зроблено запит про надання доказів про виділення путівок іншим особам з 27.04.2015 згідно черги. Відповідач повідомив загальну кількість путівок наданих у 2015-2018 роках, а також про відсутність надходжень коштів з державного бюджету на відшкодування вартості путівки. Позивач вважає, що така відповідь суперечить вимогам Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про звернення громадян", оскільки відповідачем не надано належної інформації та не складено мотивованої постанови про обмеження доступу до цієї інформації. Також вказано, що відповідачем в порушення положень статті 38-1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не надано роз`яснень положень законодавства та консультацій щодо порядку звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Встановлено, що позивач перебуває на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням в Департаменті соціальної політики ЛМР з 27.04.2015, при цьому позивач був поставлений на облік як інвалід третьої групи.

11.10.2018 позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки. До заяви позивачем було додано копії посвідчення інваліда третьої та другої групи, та оригінал довідки № 45.

Листом від 22.10.2018 за № Р-588/060/20-11 позивачу було відмовлено у виплаті, зважаючи на те, що на день звернення за виплатою грошової компенсації за невикористану санаторно-курортну путівку не минуло три календарні роки з моменту постановки на облік.

22.01.2019 позивач листом звернувся до відповідача з проханням повідомити причину невиплати грошової компенсації.

Відповідачем листом від 12.02.2019 за № Р-25/1/060/10-1 повідомив, що станом на 01.01.2019 позивач набув права на отримання грошової компенсації, розмір якої для осіб з інвалідністю третьої групи становить 262 грн., а також роз`яснив, що для отримання компенсації потрібно подати заяву, пенсійне посвідчення, паспорт та ідентифікаційний код.

13.02.2019 позивач листом звернувся до відповідача із заявою про виплату грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки із вказанням, що медична довідка форми 070-О було ним подана раніше, а необхідність подання паспорту та ідентифікаційного коду законодавством не передбачено. Крім того, просив надати йому докази надання путівок іншим особам з 24.04.2015 згідно черги. До листа було додано копія посвідчення інваліда другої групи.

Листом від 26.02.2019 за № Р-25/3/060/10-11 відповідачем було надано відповідь, якою повторно роз`яснено, що для отримання грошової компенсації позивачу необхідно подати до Департаменту соціальної політики ЛМР заяву про виплату грошової компенсації, оригінал ідентифікаційного коду та паспорту з метою засвідчення особи.

Також було надано інформацію про надання путівок особам з інвалідністю за період 2015-2018 років, а саме: протягом 2015 року оздоровлено 33 особи по захворюванню кістково-м`язової системи; у 2016 році - 60 осіб по даному профілю; у 2017 році - 165 осіб з інвалідністю загального захворювання та з дитинства, у 2018 році - 125 осіб. У поточному році кошти з державного бюджету на відшкодування вартості путівок до Департаменту соціальної політики ЛМР не надходили.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні" від 21.03.1991 № 875-XII (далі - Закон № 875), особи з інвалідністю і діти з інвалідністю за наявності медичних показань мають право на безплатне забезпечення санаторно-курортними путівками.

Частиною першою статті 27 Закону України "Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні" від 06.10.2005 № 2961-IV (далі - Закон № 2961) встановлено, що грошові компенсації особам з інвалідністю, на дітей з інвалідністю при реалізації індивідуальних програм реабілітації осіб з інвалідністю виплачуються у випадках, коли передбачений індивідуальною програмою реабілітації особи з інвалідністю і Державною типовою програмою реабілітації осіб з інвалідністю засіб або послуга реабілітації, які повинні бути надані особі з інвалідністю, дитині з інвалідністю безоплатно, не можуть бути надані чи якщо особа з інвалідністю (законний представник дитини з інвалідністю) придбала відповідний засіб або оплатила послугу за власний рахунок.

Приписами статті 29 Закону № 2961 визначено, що грошова компенсація замість санаторно-курортної путівки і компенсація вартості самостійного санаторно-курортного лікування виплачується особам з інвалідністю, законним представникам дітей з інвалідністю на підставі медичних рекомендацій відповідно до законодавства, що визначає їх право на безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням.

Грошову компенсацію замість санаторно-курортної путівки і компенсацію вартості самостійного санаторно-курортного вікування призначає і виплачує місцевий орган виконавчої влади, який відповідно до своїх повноважень забезпечує санаторно-курортне лікування осіб з інвалідністю, категорії яких визначені законом.

Порядок виплати і розміри грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки і компенсації вартості самостійного санаторно-курортного лікування визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 2 Порядку виплати деяким категоріям осіб з інвалідністю грошової компенсації замість санаторно-курортної путівки та вартості самостійного санаторно-курортного лікування № 150 (далі - Порядок № 150), виплата грошової компенсації за путівку та за самостійне лікування проводиться на підставі медичних рекомендацій відповідно до законодавства, що визначає право осіб з інвалідністю на безоплатне забезпечення санаторно-курортним лікуванням, у розмірах, визначених відповідно до пункту 4 цього Порядку, структурним підрозділом з питань соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчим органом міської, районної у місті у разі її утворення (крім мм. Києва та Севастополя) ради за місцем перебування на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням: особам, інвалідність яких пов`язана з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, що потребують лікування супутніх захворювань відповідно до медичних рекомендацій, якщо протягом трьох календарних років такі особи не одержували безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу і не виплачувалася за це грошова компенсація за путівку та за самостійне лікування у зазначений період Фондом соціального страхування; іншим особам з інвалідністю, якщо вони протягом трьох календарних років не одержували безоплатної путівки до санаторно-курортного закладу.

Пунктом 3 Порядку №150 встановлено, що підставою для виплати грошової компенсації за путівку та за самостійне лікування є такі документи: заява особи з інвалідністю про виплату грошової компенсації; медична довідка за формою 070-О щодо необхідності забезпечення санаторно-курортним лікуванням; документ про сплату повної вартості санаторно-курортної путівки строком санаторно-курортного лікування не менш як 18 днів, що засвідчує проходження особою з інвалідністю санаторно-курортного лікування (тільки для виплати грошової компенсації за самостійне лікування); посвідчення особи з інвалідністю, що підтверджує її належність до категорії громадян, зазначених у пункті 2 цього Порядку.

Таким чином, вимагаючи від позивача окрім поданих ним документів надання ідентифікаційного коду та паспорту, відповідач діяв в супереч вимогам чинного законодавства.

Крім того, ні Порядком № 150, ні іншим нормативно-правовим актом не передбачено обов`язковість особистого надання в підрозділ з питань соціального захисту населення передбачених Порядком №150 документів.

Відтак, особа, яка перебуває на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням має право на одержання компенсації за путівку за умов визначених нормативно-правовими актами, якими врегульовано ці питання, а саме: 1) наявність відповідних медичних рекомендацій; 2) неодержання путівки протягом трьох календарних років; 4) надання встановлених Порядком № 150 документів.

Встановлено, що в позивача наявні необхідні медичні рекомендації; позивач подав до відповідача всі передбачені Порядком № 150 документи; позивач за період з 27.04.2015 (дата постановки на облік для забезпечення курортним лікуванням) по 11.10.2018 (дата звернення до відповідача із заявою) не одержував безоплатної путівки до санітарно-курортного закладу.

Відповідно до приписів статті 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення; терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

При цьому термін "календарний рік" встановлений в Порядку № 150 слід розуміти як строк, який обчислюється періодом з 01 січня по 31 грудня відповідного року. Такого самого висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 16.04.2013 в адміністративній справі № 21-94а13.

Вказаний строк є спеціальним строком встановленим актом цивільного законодавства, який регулює спірні правовідносини - Порядком №150.

Відтак, позивач набув права на отримання грошової компенсації після 31.12.2018, а отже, відповідач відмовляючи позивачу в отриманні компенсації до 31.12.2018 діяв у повній відповідності з вимогами чинного законодавства України.

Згідно з положеннями пункту 4 Порядку № 150, грошова компенсація за путівку та за самостійне лікування нараховується і виплачується в таких розмірах (округлених до однієї гривні): особам з інвалідністю I та II групи - 75 відсотків, III групи - 50 відсотків розміру середньої вартості санаторно-курортної путівки, що обчислюється з розрахунку 35 відсотків (з округленням до однієї гривні) розміру одного прожиткового мінімуму, щороку встановленого законом на 1 січня відповідного року для осіб, які втратили працездатність.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність станом на 01.01.2019 встановлено в розмірі 1497 грн.

Як вбачається з наданої відповідачем копії платіжного доручення № 46 від 10.04.2019, позивачу було сплачено компенсацію за санаторно-курортні путівки 393 грн., тобто в розмірі для осіб з інвалідністю ІІ групи (35% від 1497 грн. становить 524 грн., 75% від 524 грн. становить 393 грн.).

Також суд зазначає, що ні Порядком № 150, ні іншим нормативно-правовим актом не встановлено строку виплати грошової компенсації після набуття особою права на таку компенсацію.

Таким чином, відповідачем виплачено позивачу грошову компенсацію за путівку у належному розмірі та з дотриманням строків виплати передбачених Порядком № 150.

Відтак, невиконання позивачем вимог відповідача щодо подання додаткових документів не спричинило для позивача жодних негативних юридично значимих наслідків.

Зважаючи на вищевикладене суд дійшов висновку, що право позивача на отримання грошової компенсації за путівку порушено не було.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій відповідача щодо неналежного розгляду скарг та визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання роз`яснень положень законодавства та консультацій щодо порядку звернення про надання безоплатної вторинної правової допомоги.

Відповідно до положень статті 3 Закону України "Про звернення громадян" заява - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності; скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про безоплатну правову допомогу" безоплатна вторинна правова допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.

З листів, які додані позивачем до позовної заяви не вбачається, що позивач звертався до відповідача із скаргами чи заявами про надання роз`яснень та консультацій щодо порядку надання безоплатної правової допомоги.

Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності щодо ненадання інформації та зобов`язання надати позивачу інформацію про виділення відповідачем путівок на санаторно-курортне лікування згідно черги.

Листом від 13.02.2019 позивач просив надати йому докази надання путівок іншим особам з 27.04.2015 згідно черги, відповідач листом від 26.02.2019 за № Р-25/3/060/10-11 надав інформацію про надання путівок особам з інвалідністю за період 2015-2018 років, а саме: протягом 2015 року оздоровлено 33 особи по захворюванню кістково-м`язової системи; у 2016 році - 60 осіб по даному профілю; у 2017 році - 165 осіб з інвалідністю загального захворювання та з дитинства, у 2018 році - 125 осіб.

Таким чином, оскільки позивач у запиті на отримання інформації не вказав форму та рівень деталізації запитуваної інформації, то суд вважає, що відповідачем було надано відповідь, яка відповідає змісту запиту, а тому вказані позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача здійснювати подальший облік позивача з 11.10.2018 як особи з інвалідністю другої групи, що потребує забезпечення санаторно-курортною путівкою.

Згідно пункту 11 Порядку № 150, грошова компенсація за путівку виплачується особі з інвалідністю, якщо вона протягом попередніх трьох календарних років не одержувала безоплатної санаторно-курортної путівки. Після виплати особі з інвалідністю зазначеної грошової компенсації період повторного перебування її на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням обчислюється з дня подання нею необхідних документів.

Таким чином, після виплати грошової компенсації, особа набуває право знаходитись на обліку для забезпечення санаторно-курортним лікуванням лише за умови подання в загальному порядку до підрозділу з питань соціального захисту населення передбачених законодавством документів для постановки її на такий облік.

Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 229, 241, 250, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 травня 2019 року в справі № 140/854/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
С. М. Шевчук
Повне судове рішення складено 15 липня 2019 року.