Справа № 826/2628/18
Суддя: Клименчук Н.М.
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

10 липня 2019 року м. Київ № 826/2628/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Клименчук Н.М. розглянувши заяву представника позивача про зміну способу виконання рішення в адміністративній справі

за позовом ОСОБА_1

до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві

про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/2628/18 від 29.03.2018, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.06.2018 р., адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

На виконання вищевказаного рішення, 23.06.2018 р. Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчі листи.

В подальшому, представником позивача через канцелярію суду подано заяву про встановлення порядку та способу виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/2628/18.

Мотивуючи підстави звернення до суду з вищевказаною заявою, представник позивача зазначає, що з метою повернення сплаченого судового збору, ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві з заявою про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві на його користь судових витрат у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири гривні 80 копійок).

В подальшому, позивач звернувся з запитом до Головного управління Державної казначейської служби України у м. Києві щодо надання інформації стосовно повернення судового збору у розмірі 704,80 грн.

У відповідь на зазначений запит, Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повідомило позивачу про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не має відкритих рахунків в Головному управлінні Державної казначейської служби України у м. Києві.

Головним управлінням Державної казначейської служби України у м. Києві направлено лист до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві з пропозицією виконати судове рішення в добровільному порядку.

Листом від 06.09.2018 р. №73095/15 (вх. №8-6401 від 17.09.2018) Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві повідомило, що повернення судового збору на користь ОСОБА_1 можливе лише за наявності відповідного фінансування з Державного бюджету України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2019 року з метою розгляду заяви ОСОБА_1 про зміну способу та порядку виконання рішення суду призначено судове засідання.

В судове засідання 26.06.2019 р. сторони не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомили. У зв`язку із неявкою в судове засідання представників сторін фіксування судового засідання не здійснювалося, а суд перейшов до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Ознайомившись із заявою ОСОБА_1 про встановлення порядку та способу виконання судового рішення, суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, про що слід зазначити наступне.

Відповідно до частини першої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Стаття 129 Конституції України передбачає, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов`язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов`язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Вказаний принцип обов`язковості судових рішень поряд із Конституцією України знайшов своє відображення і в Кодексі адміністративного судочинства України, а саме у статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України - судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (пункт 40 Рішення від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі проти Греції") право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов`язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21.02.1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 15.03.2001 року у справі "Піалопулос та інші проти Греції", якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Згідно з пунктом 66 Рішення Європейського Суду у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy) ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також в Рішенні від 29.06.2004 року у справі "Войтенко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Отже, суд приходить до висновку, що невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення права особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідно до частини третьої статті 378 Кодексу адміністративного судочинства України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Тобто, із змісту даної норми вбачається, що стаття 378 Кодексу адміністративного судочинства України визначає підстави та порядок відстрочення і розстрочення виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення в адміністративній справі з метою створення оптимальних умов для належного та якісного його виконання у процесі виконавчого провадження.

Наведена норма не містить виключного переліку обставин, що є підставою для вирішення питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

Під зміною способу та порядку виконання рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у порядку і способом, раніше встановленим судом.

Відтак, встановлення способу виконання рішення не повинно змінювати (зачіпати) суті самого судового рішення.

Під порядком виконання рішення слід розуміти законодавчу послідовність і зміст виконавчих дій державним виконавцем, а також права і обов`язки суб`єктів виконавчого провадження під час їх вчинення.

Під обґрунтованими підставами слід розуміти наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, тобто такими, що ускладнюють або унеможливлюють виконання рішення суду у раніше встановлений судом спосіб. Наявність таких обставин має бути підтверджено належними та допустимими доказами.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 відсутні, оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2018 року станом на момент розгляду даної заяви набрало законної сили.

Крім того, суд вважає за необхідне додатково зазначити, що 23.06.2018 р. у адміністративній справі №826/2628/18 видано виконавчі листи, у тому числі і щодо стягнення судового збору.

Водночас, доказів пред`явлення зазначених виконавчих листів до виконання у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» позивачем суду не надано.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для задоволення заяви відповідача про зміну способу і порядку виконання судового рішення відсутні, а тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись статтями 6, 241, 242, 248, 294, 378 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 10.01.2019 року про зміну способу та порядку виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.03.2018 року.

Ухвала набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України. Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції у порядку та строки, передбачені ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.М. Клименчук