Справа № 620/4300/18
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2019-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 липня 2019 року

Київ

справа №620/4300/18

адміністративне провадження №К/9901/18673/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколов В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила:

визнати дії Військової частини НОМЕР_1 (далі відповідач) протиправними щодо не нарахування та не виплати їй індексації грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по дату набрання законної сили судовим рішенням у цій справі;

зобов`язати відповідача нарахувати і виплатити йому індексацію грошового забезпечення за період проходження військової служби з 01 січня 2016 року по дату набрання законної сили судовим рішенням у справі;

зобов`язати Військову частини НОМЕР_1 в подальшому нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення відповідно до чинного законодавства.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2019 року, позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 листопад 2018 року. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2018 року включно. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково адміністративний позов, суди виходили з того, що у порушення вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII (далі Закон №1282-XII) та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003 (далі Порядок №1078) відповідачем неправомірно відмовлено ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті індексації грошового забезпечення за період 01 січня 2016 року по 30 листопада 2018 року. Позовні вимоги в частині індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 грудня 2018 року по дату набрання законної сили судовим рішенням задоволенню не підлягало, оскільки позивачу розпочато виплату індексації грошового забезпечення. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача в подальшому здійснювати нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, суди зазначили, що права позивача в цій частині на час розгляду даної справи не порушені, а суд не можуть під час прийняття рішення вирішувати питання щодо правовідносин, які можливо будуть мати місце в майбутньому.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями відповідач звернувся до Верхового Суду з касаційною скаргою.

У поданій касаційній скарзі скаржник, з посиланням на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення. Так, скаржник вказав на те, що у відповідача відсутні видатки на виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовців за 2016 - 2018 роки, і, як наслідок, відсутні підстави для виплати позивачу індексації грошового забезпечення.

Зважаючи на встановлені у справі фактичні обставини та наведене нормативне врегулювання Верховний Суд констатує, що суди першої та апеляційної інстанції, вірно застосували норми матеріального та процесуального права, правильне його застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо його застосування чи тлумачення.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги та додані до неї матеріали, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не відповідають нормам Закону №1282-XII та Порядку №1078, зокрема п.11, яким визначено, що додаткові витрати, пов`язані з індексацією грошових доходів громадян, відображаються у складі витрат, до яких відносяться виплати, що індексуються.

Колегія суддів вважає, що в кошторисі доходів і видатків бюджетної установи, організації індексація заробітної плати відображається не як самостійна витрата, а в складі витрат на виплату заробітної плати.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат (постанови Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №825/874/17, від 19.06.2019 у справі №825/1987/17).

Така правова позиція підтримана Конституційним Судом України у рішеннях від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004, від 09.07.2007 № 6-рп/2007, в яких зазначено про неможливість поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету.

Крім того, пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема, справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції» займають відповідальне та особливо відповідальне становище.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність у даному випадку обставин, наведених у підпунктах «а»-«в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Посада публічної служби, у зв`язку з перебуванням на якій виник цей спір, не відноситься до категорії службових осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище в розумінні примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції».

У касаційній скарзі заявник не посилається на обставини, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження Військової частини НОМЕР_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2019 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі №620/4300/18 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк

В.М. Соколов ,

Судді Верховного Суду