Справа № 400/1797/19
Суддя: Марич Є. В.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2019 р. справа № 400/1797/19
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Марича Є.В., розглянув в спрощеному позовному провадженні адміністративну справу

за позовом:ОСОБА_1 , АДРЕСА_1
до відповідача:Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області, пр. Богоявленський, 55-Е, Миколаїв, 54018
про:визнання протиправним та скасування рішення від 21.12.2018 р., зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до суду з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (далі-відповідач), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком від 21.12.2018 р., визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не призначення пенсії; зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію за віком позивачу з 28.09.2017 р. в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що є громадянином України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у 1996 р. виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і у зв`язку із постійним місцем проживання за кордоном, відповідач відмовив у призначенні їй пенсії. Рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 (далі - Рішення № 25-рп/2009) визнано неконституційними положення Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі - Закон) щодо заборони виплати пенсії, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон, а відтак з 07.10.2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на призначення та виплату пенсії. Представник позивача звернувся з цього приводу в 21.09.2017 р. до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області із заявою про призначення та виплату пенсії позивачу, однак відповідачем безпідставно відмовлено їй у призначенні пенсії.

Відповідач надав до суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на положення ч. 3 ст. 35, ст. 44 та ст. 45 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", зазначив про відсутність підстав для призначення пенсії позивачу, так як не дотримано вимоги порядку звернення, передбаченого Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", так як законодавством не передбачено прийняття заяви про призначення виплати пенсії від особи, яка діє за довіреністю або за дорученням та представляє інтереси іншої особи-пенсіонера.

Ухвалою від 18.06.2019 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку письмового провадження.

Заяв і клопотань учасники справи суду не подавали.

Процесуальних дій у справі судом не вчинялось.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, у 1996 р. виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Ізраїлі. У віці 63 роки має страховий стаж 25 років, тобто наявні усі необхідні умови для призначення пенсії за віком, встановлені ч. 1 ст. 26 Закону.

У вересні 2017 р. позивач через представника зверталась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за віком. До заяви представник позивача додав копії: довіреності, посвідчення особи, РНОКПП, трудової книжки, паспорту для виїзду за кордон, копії дипломів, оригінали довідок з місць роботи, копія листа ПФУ та нотаріально посвідчена, та апостильована заява про призначення пенсії.

Листом від 23.10.2017 р. відповідач відмовив позивачу у призначенні пенсії, в якому зазначив, що позивачем, всупереч Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок) не надано підтвердження реєстрації позивача на території України.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 р. зобов`язано відповідача повторно розглянути заяви позивача щодо призначення пенсії за віком.

Рішенням від 21.12.2018 р. відповідач на виконання рішення суду розглянув повторно заяви позивача, однак відмовив у призначенні пенсії, оскільки позивач фактично проживає за межами України та не можливо належним чином встановити особу заявниці, її вік, волевиявлення та стаж.

Відповідно до ст. 8 Закону, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

При цьому, за ч. 1 ст. 26 Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років.

За ч. 1 ст. 44 Закону, заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України. Зазначені положення Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Також, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п. 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

З огляду на наведене, позивач є громадянином України та постійно проживає за межами її території, має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни держави Україна щодо належного пенсійного забезпечення.

Також, суд не погоджується з висновком відповідача про особисте звернення позивача, оскільки законним представником є не лише особа, яка представляє майнові права та законні інтереси недієздатних та обмежено дієздатних осіб, як це встановлено статтею 242 Цивільного кодексу України, а й особа, яка представляє майнові права та інтереси дієздатних осіб, але таких, що через свій фізичних стан (старість, хвороба) не можуть особисто здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки.

Відтак, у відповідача немає правових підстав для відмови в призначені пенсії позивачу.

Згідно ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач не довів суду, що існують правові підстави не призначати позивачу виплату пенсії.

При цьому, позовна вимога щодо індексації пенсії задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не доведені, та ч. 2 ст. 42 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачене щорічне проведення індексації. Також, задоволенню не підлягає вимога щодо виплати компенсації втрати частини доходів, оскільки така виплата стосується нарахованої, але не виплаченої з вини органу Пенсійного фонду пенсії, а в даному випадку пенсія була не лише не нарахована, а взагалі не призначена.

З огляду на наведене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Як визначено ч. 3 ст. 139 КАС України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Судовими витратами в даній справі є судовий збір, доказів понесення інших судових витрат, сторони суду не подавали. Позивач сплатив судовий збір в розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією №91983 від 07.06.2019 р. з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, судові витрати присуджуються позивачу в розмірі 614,72 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) про відмову у призначенні пенсії за віком від 21.12.2018 р.

3. Визнати протиправною бездіяльність Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) щодо не призначення пенсії ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

4. Зобов`язати Центральне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) призначити та виплачувати пенсію за віком ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) з 28.09.2017 р. в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність

5. У задоволенні вимог про зобов`язання Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, м. Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) виплатити пенсію з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходу, відмовити.

6. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області (пр. Богоявленський, 55-Е, Миколаїв, 54018, ідентифікаційний код 41250753) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 614,72 грн.

7. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Миколаївський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Є. В. Марич