Справа № 340/461/19
Суддя: Добродняк І.Ю.
Дата ухвалення: 2019-07-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

02 липня 2019 року м. Дніпросправа № 340/461/19

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),

суддів: Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року (головуючий суддя Кармазина Т.М.)

у справі № 340/461/19

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області

про визнання протиправними рішення та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, в якому просили:

визнати протиправними відмови Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області викладені в листах від 15.08.2018 №Ч-11505/0-5550/0/17-18 та №Ч-11504/0-5549/0/17-18 у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області;

зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. ОСОБА_1 площею 2,0000 га, гр. ОСОБА_2 площею 2,0000 га у власність для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що незважаючи на виконання позивачами всіх передбачених законодавством вимог щодо розроблення та затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність (земель запасу за межами населеного пункту) на території Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, відповідачем, з необґрунтованих та непередбачених законом підстав, неодноразово відмовлено їм у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26.03.2019 позов задоволено з тих підстав, що відповідач відмовив позивачам у затвердженні проекту землеустрою, з підстав, що не передбачені законодавством.

Суд, посилаючись на положення ст.186-1 Земельного кодексу України, виходив з того, що законодавцем не передбачено можливості направлення проекту землеустрою на доопрацювання, при цьому, без складення висновку про відмову в затвердженні проекту землеустрою листом про розгляд заяви, як це було зроблено відповідачем по справі. Викладені відповідачем у листах від 15.08.2018 №Ч-11505/0-5550/0/17-18 та №Ч-11504/0-5549/0/17-18 мотиви для відмови не містять, передбаченої ч.9 ст.118, ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

З`ясувавши характер спірних правовідносин сторін, характер порушених прав позивачів та можливість їх захисту в обраний ними спосіб, суд дійшов висновку, що з огляду на визнання протиправними відмов відповідача у затвердженні позивачам проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, площею 4,00 га, яка розташована на території Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, порушене право позивачів на отримання обґрунтованого рішення за їх заявою має бути відновлено, шляхом зобов`язання відповідача прийняти відповідне рішення, тобто рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду як таке, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначає, що склад проекту не відповідає вимогам ст. 50 Закону України «Про землеустрій» (щодо представлення матеріалів геодезичних вишукувань).

Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, на підставі заяві позивачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 14.11.2011 головою Бобринецької районної державної адміністрації Кіровоградської області прийнято розпорядження №1384-р від 14.12.2011 про надання позивачам дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки у власність розміром 4,00 га за рахунок земель державної власності (запасу) сільськогосподарського призначення на території Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області для ведення особистого селянського господарства (а.с.31-35).

За замовленням позивачів, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 розроблено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність зазначеної земельної ділянки (а.с.19-88), який був погоджений, що підтверджується висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.60).

Також, на виконання вимог Закону України «Про державний земельний кадастр» державним кадастровим реєстратором проставлено відповідні відмітки на проекті землеустрою, земельні ділянки зареєстровано у Державному земельному кадастрі з присвоєнням кадастрових номерів НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Після виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 4,000 га на території Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області у власність для ведення особистого селянського господарства та погодження його було надано до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області для затвердження.

Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області листами від 19.03.2018 №Ч-2463/0-1920/0/17-18, №Ч-2465/0-1909/0/17-18 відмовлено позивачам у затвердженні проекту землеустрою, оскільки за результатами перевірки поданих матеріалів встановлено, що проект землеустрою не відповідає вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, зокрема, матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування необхідно привести у відповідність до ст.50 Закону України «Про землеустрій», ст.17, 20 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність»; перелік обмежень у використанні земельної ділянки оформити у відповідності до додатку 6 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17.10.2012 №1051; межі земельної ділянки не погодженні з усіма суміжними власниками та землекористувачами (пункт «б» частини другої статті 198 Земельного кодексу України); матеріали встановлення межових знаків привести у відповідність до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 №376.

Після усунення зауважень, зазначених управлінням, позивачі повторно звернулись з заявами про затвердження проекту землеустрою.

Листами від 15.08.2018 №Ч-11505/0-5550/0/17-18 та №Ч-11504/0/5549/0/17-18 відповідач відмовив позивачам у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 4,00 га, яка розташована на території Веселівської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, у зв`язку з тим, що позивачами не в повному обсязі усунуті зауваження, викладені в листах №Ч-2463/0-1920/0/17-18 та №Ч-2465/0-1909/0/17-18, а саме:

- матеріали встановлення межових знаків привести у відповідність до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18.05.2010 № 376.

- перелік обмежень у використанні земельної ділянки оформити у відповідності Додаток 6 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ№ 1058 від 23.11.2016, № 105 від 07.02.2011

- кадастровий план земельної ділянки, оформлений відповідно до статті 34 Закону України «Про Державний земельний кадастр»;

- межі земельної ділянки погодити з усіма суміжними власниками та землекористувачами, зокрема з вкрапленим землекористувачем (пункт «б» частини другої) статті 198 Земельного кодексу України.

Виходячи з фактичних обставин справи, норм законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд вважає вірним висновки суду першої інстанції про протиправність такої відмови та зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність.

Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Пунктом «б» частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

За правилами ч.6 ст.118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч.7 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Відповідно до ч.8 ст.118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 - цього Кодексу.

Згідно ч.9 ст.118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (ч. 10 ст.118 ЗК України).

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку(ч. 11 ст.118 ЗК України).

Виходячи з наведених правових норм, вбачається, що законодавець встановив певну процедуру безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, яка включає послідовні окремі етапи - звернення до компетентного органу за отриманням дозволу на розроблення проекту землеустрою, замовлення такого проекту, його розроблення, погодження, подання на затвердження. Останнім етапом реалізації права особи на отримання земельної ділянки для ведення особистого сільськогосподарського виробництва є затвердження уповноваженим органом проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

При цьому проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому ст.186-1 ЗК України, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу (ч.6 ст.186 Земельного кодексу України).

Отже, після розроблення проекту землеустрою на підставі отриманого громадянином від відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або за принципом мовчазної згоди такий проект підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, який за результатом дослідження обов`язкових до подання документів, передбачених ст.50 Закону України «Про землеустрій», надає вмотивований висновок про його погодження або про відмову в такому погодженні.

Погоджений проект землеустрою подається громадянином до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, і такий орган у двотижневий строк зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.

При цьому з вищенаведених норм Земельного кодексу України вбачається, що єдиною підставою для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому статтею 186-1 Земельного кодексу України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.

Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст.186-1 Земельного кодексу України, норми ст.118 Земельного кодексу України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, ст.186-1 Земельного кодексу України передбачено два альтернативні варіанти рішень у формі висновку, які можуть бути прийняті територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки: про затвердження цього проекту або про відмову в його затвердженні.

Статтею 186-1 Земельного кодексу України не передбачено можливості направлення проекту землеустрою на доопрацювання, при цьому, без складення висновку про відмову в затвердженні проекту землеустрою листом про розгляд заяви.

Як встановлено вище, в спірному випадку позивачі з огляду на дотримання ними всіх вимог законодавства, що передують затвердженню проекту землеустрою, в тому числі після його погодження, звернулися до відповідача з заявами про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, втім отримали відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у зв`язку з тим, що проект землеустрою не відповідає вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Виходячи з встановлених вище обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач відмовив позивачу у затвердженні проекту землеустрою з підстав, які не передбачені законодавством.

Як зазначено вище, перевірка проекту землеустрою на відповідність його вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту, а не при прийнятті рішення про його затвердження.

Судом встановлено, відповідачем не спростовано, що поданий на затвердження проект землеустрою відповідає вимогам ст.50 Закону України «Про землеустрій», що підтверджується висновком про погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.60).

Викладені відповідачем у листах від 15.08.2018 №Ч-11505/0-5550/0/17-18 та №Ч-11504/0-5549/0/17-18 мотиви для відмови не містять, передбаченої ч.9 ст.118, ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України, підстави для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Отже, відповідач протиправно відмовив у затвердженні проекту землеустрою, тому апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про задоволення позовних вимог і зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність позивачам.

Згідно з ч.4 ст.245 КАС України суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Отже, такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи.

Як вказано Верховним Судом України у рішеннях від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15, від 24.11.2015 у справі № 816/1229/14, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку не виконання або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Суд при перевірці правомірності прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, згідно приписів ст.245 КАС України, не перебираючи на себе повноважень відповідного органу, вправі покласти на суб`єкта владних повноважень зобов`язання вчинити певні дії з метою захисту порушених прав та інтересів позивача.

Виходячи з встановлених у справі фактичних обставин, враховуючи встановлений у судовому порядку факт протиправності рішення відповідача, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що правильним способом захисту порушених прав позивачів є зобов`язання відповідача затвердити проект землеустрою, і задоволення позову у таки спосіб не свідчить про втручання в дискреційні повноваження відповідача

Суд також враховує положення обов`язкової до застосування судової практики Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі Олссон проти Швеції (Olsson v. Sweden) від 24 березня 1988 року.

При вирішенні вказаної справи Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що будь-яка норма не може вважатися «законом», якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію. Проте досвід показує, що абсолютна точність недосяжна і що необхідність уникати надмірної жорсткості формулювань і слідувати за обставин, що змінюються, веде до того, що багато законів неминуче викладені в термінах, які більшою чи меншою мірою є невизначеними.

Фраза «передбачено законом» не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципом верховенства права. Таким чином, мається на увазі, що у внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічних властей у здійснення прав, охоронюваних inter alia п.1 статті 8 Конвенції.

Закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання держави.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що застосування дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень повинно мати чіткі межі застосування. І за наявності правової можливості відповідного органу прийняти одного з двох рішень суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова є неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Отже, оскільки, як встановлено вище, крім визначених відповідачем і визнаних судом протиправними, інші підстави для відмови позивачам в затвердженні проекту землеустрою відсутні, позовні вимоги є обґрунтованими.

В апеляційній скарзі відповідачем не зазначено, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин у справі та застосування норм права, виходячи з визначених позивачем спірних правовідносин.

Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 26 березня 2019 року у справі № 340/461/19 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили згідно ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду в порядку та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк

суддя Н.А. Бишевська

суддя Я.В. Семененко