Справа № 120/1836/19-а
Суддя: Свентух Віталій Михайлович
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

09 липня 2019 р. Справа № 120/1836/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Свентуха Віталія Михайловича,

за участю:

секретаря судового засідання: Ніконової Т.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: Тиховського М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправною та скасування відмови, зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що 03 січня 2019 року з використанням електронного цифрового підпису звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту Олександрівка на території Журавненської сільської ради Літинського району Вінницької області.

Однак, наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 14 травня 2019 року № 2-7328/15-19-СГ у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення відмовлено. Відмова ґрунтується на тому, що земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах перебуває у приватній власності ОСОБА_3 . Вважаючи дану відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 11.06.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

27.06.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, виходячи із наступного.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність на підставі статті 122 Земельного кодексу України розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з інформацією наданою відділом Держгеокадастру у Літинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області бажана позивачем земельна ділянка закріплена за покійною ОСОБА_3 . Відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру не вносились, так як спадкоємці не оформили спадщини на земельну частку (пай).

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Що стосується зобов`язання Головного управління надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, зауважили, що надання такого дозволу є дискреційними повноваженнями відповідача.

У судовому засіданні 27.06.2019 року суд оголосив перерву та зобов`язав представника відповідача надати належним чином завірені документи, які б підтверджували право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_3

05.07.2019 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому вказав, що у відзиві на позовну заяву відповідач не спростував його тверджень та аргументів стосовно позовних вимог та просив адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини які викладені в позовній заяві та відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав, що викладені у письмовому відзиві.

Розглянувши подані сторонами докази, заслухавши думку учасників справи, всебічно і повно оцінивши всі фактичні обставини (факти), що обґрунтовують вимоги і заперечення та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

03 січня 2019 року з використанням електронного цифрового підпису позивач звернувся до відповідача з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населеного пункту Олександрівка на території Журавненської сільської ради Літинського району Вінницької області.

Листом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № К-160/0-308/0/95-19 від 21.01.2019 року повідомлено про неможливість визначити конкретне місце розташування земельної ділянки, а також, з метою встановлення об`єктивної інформації стосовно правового статусу земельної ділянки запропоновано погодити викопіювання з планово-картографічного матеріалу у відділі Держгеокадастру у Літинському районі Вінницької області.

Не погодившись із вказаною відповіддю позивач оскаржив її до суду.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 22.03.2019 року у адміністративній справі №120/431/19-а позов задоволено частковою, визнано протиправною бездіяльність та зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання позивача, із урахуванням висновків суду викладених у судовому рішенні та прийняти мотивоване рішення, яким вирішити питання надання або мотивованої відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

На виконання рішення суду, наказом Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 14 травня 2019 року № 2-7328/15-19-СГ у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність із земель державної власності сільськогосподарського призначення відмовлено.

Вважаючи відмову протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Земельного кодексу України.

Частина 7 статті 118 Земельного кодексу України вказує, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судом з`ясовано, що прийнятий відповідачем наказ про відмову надання ОСОБА_1 дозволу на виконання розроблення документації із землеустрою датований 14 травня 2019 року та обґрунтований тим, що земельна ділянка, зазначена на графічних матеріалах перебуває у приватній власності ОСОБА_3 , відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) НОМЕР_1 , зареєстрований за №92 від 17.02.2003 року /а.с. 20/.

З метою додаткового підтвердження правомірності прийнятого рішення, після відкриття провадження у даній адміністративній справі, Головним управлінням Держгеокадастру у Вінницькій області 20 червня 2019 року надіслано до відділу Держгеокадастру у Літинському районі Вінницької області лист про надання інформації та документів щодо земельної ділянки зазначеної на графічних матеріалах /а.с. 41/.

Відповідно до листа відділу Держгеокадастру у Літинському районі Вінницької області № 427/408-19-0.28 від 21.06.2019 року /а.с.-43/, земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 4,3826 закріплена за покійною ОСОБА_3 , як земельна частка (пай). Подальшому відомості про земельну ділянку ОСОБА_3 до Державного земельного кадастру не вносились, так як спадкоємці не оформили спадщини на земельну частку (пай).

В ході розгляду даної справи представником відповідача надані пояснення, що саме за наведених обставини та на підставі частини 7 статті 118 Земельного кодексу України через невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнято рішення про відмову надання дозволу ОСОБА_1 на розроблення документації із землеустрою. Додатково представник відповідача пояснив, що межі зазначеної позивачем на графічних матеріалах бажаної земельної ділянки накладається на земельну ділянку, що перебуває у приватній власності ОСОБА_3 , а документом, який підтверджує право приватної власності на земельну ділянку вважається сертифікат на право на земельну частку (пай).

На підтвердження відповідних пояснень, представником суб`єкта владних повноважень надано копію аркушів з книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), зокрема щодо реєстрації 17.02.2003 року за №92 сертифікату НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 .

Визначаючись щодо вказаних відповідачем обставин та правомірності підстав прийняття оскаржуваного наказу, суд виходить із наступного.

Статтею 81 Земельного кодексу України регламентовано, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Згідно із статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

В судовому засіданні представником відповідача визнано той факт, що ОСОБА_3 померла, а спадкоємцями не оформлено спадщини на земельну частку (пай). Право приватної власності на земельну ділянку, закріплену за ОСОБА_3 , не зареєстровано на час прийняття оскаржуваного наказу.

Лист відділу Держгеокадастру у Літинському районі Вінницької області, на який представник відповідача послався у ході розгляду справи, не підтверджує факт перебування, на час прийняття спірного наказу, земельної ділянки у приватній власності ОСОБА_3 , а навпаки спростовує дану обставину. Крім того, даний лист отримано відповідачем після прийняття оскаржуваного наказу.

Згідно з частиною 2 статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини справ, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, не знайшло у судовому розгляді підтвердження посилання відповідача в оскаржуваному наказі, як на підставу відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, перебування земельної ділянки у приватній власності іншої особи.

Що стосується наданих позивачем графічних матеріалів про бажане місце розташування земельної ділянки та її накладення на іншу земельну ділянку, як підставу для відмови Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою ОСОБА_1 , суд зазначає наступне.

Законом України "Про землеустрій" регламентовано питання щодо складення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки у власність.

Відповідно до статі 50 ЗУ "Про землеустрій" проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки складається у разі зміни цільового призначення земельних ділянок або формування нових земельних ділянок, зокрема у випадку одержання безоплатно у власність чи користування на умовах оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності.

Проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі її формування включають: відомості про обчислення площі земельної ділянки, акт приймання-передачі межових знаків на зберігання, викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), матеріали погодження проекту землеустрою.

Таким чином, для формування земельної ділянки визначальне значення мають відомості про обчислення площі земельної ділянки, матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість), які здобуваються при розробленні документації із землеустрою.

З огляду на вищевикладене, суд приходить висновку, що питання меж та площі земельної ділянки, яка зазначена на графічних матеріалах, вирішується уповноваженою на такі дії особою на стадії розробки та погодження проекту землеустрою.

Відповідно до статті 118 ЗК України порядок безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадянами передбачає реалізацію таких послідовних етапів:

- звернення громадян з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- надання дозволу відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування;

- розробка суб`єктами господарювання за замовленням громадян проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки;

- погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку, передбаченому статтею 186-1 Земельного кодексу України;

- затвердження відповідним органом виконавчої влади або місцевого самоврядування проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Отже, передача (надання) земельної ділянки у власність відповідно до статті 118 Земельного кодексу України є завершальним етапом визначеної процедури безоплатної приватизації земельних ділянок. При цьому, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2016 року в справі № 815/5987/14 та постанові Верховного Суду від 27 лютого 2018 року в справі № 545/808/17.

З огляду на викладене, суд вважає помилковим та передчасним, на стадії звернення фізичної особи з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, висновок відповідача щодо накладення меж земельних ділянок. Врегулювання даного питання відбувається при складанні (розробленні) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та є передумовою у його погодженні та затвердженні.

Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, визначенні законодавцем у статті 121 Земельного кодексу України та для ведення особистого селянського господарства складають розмір не більше 2,0 гектара.

ведення особистого селянського господарства складають розмір не більше 2,0 гектара.У даному випадку позивач звернувся з клопотанням до Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, в якому просить надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 гектара, що відповідає змісту положень статті 118 Земельного кодексу України.

Частина 6 статті 118 Земельного кодексу України зобов`язує зазначити у клопотанні цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Відтак, застосовуючи у частині 6 статті 118 Земельного кодексу України поняття орієнтовні розміри, законодавець засвідчив можливість коригування розміру земельної ділянки, відображеної на графічних матеріалах, на стадії розроблення, погодження проекту відведення земельної ділянки у власність, з метою недопущення накладення меж і порушення прав інших землекористувачів.

З огляду на викладене, суд вважає оскаржуваний наказ Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-7328/15-19-СГ від 14.05.2019 року необґрунтованим та прийнятим без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, а відтак таким, що підлягає скасуванню, як протиправний.

Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Щодо вимоги позивача зобов`язати надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 гектара для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель сільськогосподарського призначення, суд зазначає наступне.

На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

Повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивованої відмови у його наданні, регламентовано частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України.

Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. Тому зазначені повноваження не є дискреційними.

Також, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15 та Верховним Судом у постанові від 22 грудня 2018 року у справі № 804/1469/17.

Суд вважає, що доцільним та ефективним способом захисту прав, інтересів позивача є зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області надати дозвіл ОСОБА_1 відповідно до заяви від 03.01.2019 року на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Журавненської сільської ради Літинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд вказує, що відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Так, з урахуванням вказаної норми КАС України на користь позивача належить стягнути 768,40 грн. судових витрат, пов`язаних із сплатою судового збору.

Керуючись ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати відмову Головного управління Держгеокадастру Вінницькій області в наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Журавненської сільської ради Літинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства, оформлену у вигляді наказу від 14.05.2019 року №2-7328/15-19-СГ.

Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру Вінницькій області надати дозвіл ОСОБА_1 відповідно до заяви від 03.01.2019 року на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,00 га із земель державної власності сільськогосподарського призначення на території Журавненської сільської ради Літинського району Вінницької області для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір в сумі 768,40 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру Вінницькій області.

Відповідно до ст.255 КАС України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були врученні у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 )

Відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (вул.Келецька, 63, м.Вінниця, 21027, )

Повний текст судового рішення виготовлено 15.07.2019 р.

Суддя Свентух Віталій Михайлович