Справа № 379/1507/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2019 року

Київ

справа №379/1507/16-а

адміністративне провадження №К/9901/21251/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Шарапи В.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 379/1507/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області

про визнання незаконними рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року (у складі колегії: головуючого судді Гунської О.А., суддів Парінова А.Б., Беспалова О.О.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області, у якому просив:

визнати неправомірним дії та скасувати рішення комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області від 22 вересня 2016 року № 13/90 в частині відмови йому у підтвердженні стажу роботи за Списком № 2 у період з 01 січня 1992 року по 20 лютого 1995 року на посаді помічника машиніста тепловоза, машиніста локомотиву цеху залізничного-дорожнього транспорту на Шполянському цукровому заводі ім. 50-річчя Великої Жовтневої Соціалістичної революції Черкасицукропрому (Шполянський цукровий завод асоціації виробників цукру, ВАТ Шполянський цукровий завод);

визнати неправомірним дії та скасувати рішення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київській області від 25 листопада 2016 року № 47/Б-01 в частині відмови йому у підтвердженні стажу роботи за Списком № 2 у період з 01 січня 1992 року по 20 лютого 1995 року на посаді помічника машиніста тепловоза, машиніста локомотиву цеху залізничного-дорожнього транспорту на Шполянському цукровому заводі ім. 50-річчя Великої Жовтневої Соціалістичної революції Черкасицукропрому (Шполянський цукровий завод асоціації виробників цукру, ВАТ Шполянський цукровий завод) та відмови в призначені пенсії з дати первинного звернення 11 березня 2016 року;

зобов`язати управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області з 11 березня 2016 року призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 зі зниженням пенсійного віку на 4 роки, здійснивши відповідні нарахування.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визнано неправомірним дії та скасовано рішення Комісії № 13/90 при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області від 22 вересня 2016 року в частині відмови ОСОБА_1 у підтвердженні стажу роботи за Списком № 2 на посаді помічника машиніста тепловоза, машиніста локомотиву цеху залізничного-дорожнього транспорту на Шполянському цукровому заводі ім. 50-річчя Великої Жовтневої Соціалістичної революції Черкасицукропрому (Шполянський цукровий завод асоціації виробників цукру, ВАТ Шполянський цукровий завод). Визнано неправомірним дії та скасовано рішення № 47/Б-01 управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київській області від 25 листопада 2016 року в частині відмови ОСОБА_1 у підтвердженні стажу роботи за Списком № 2 на посаді помічника машиніста тепловоза, машиніста локомотиву цеху залізничного-дорожнього транспорту на Шполянському цукровому заводі ім. 50-річчя Великої Жовтневої Соціалістичної революції Черкасицукропрому (Шполянський цукровий завод асоціації виробників цукру, ВАТ Шполянський цукровий завод) та відмови в призначені пенсії з дати первинного звернення 11 березня 2016 року. Зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Таращанському районі Київської області з 18 листопада 2016 року призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 зі зниженням пенсійного віку на 4 роки, здійснивши відповідні нарахування. В решті позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що наданими позивачем доказами підтверджується наявність всіх необхідних умов для призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції відповідачі подали апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області на постанову Таращанського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області, Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання незаконними рішення та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Постанову Таращанського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановляючи зазначене рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі у межах спірних відносин діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому не вбачає правових підстав для визнання їхніх дій та рішень протиправними, а також для зобов`язання призначити позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах з 11 березня 2016 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач звернувся із касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга надійшла до суду 10 квітня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 379/1507/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 липня 2019 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Шарапи В.М.

Верховний Суд ухвалою від 10 липня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу № 379/1507/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 11 липня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по досягненні 56-річного віку звернувся до пенсійного органу із заявою від 11 березня 2016 року, у якій просив призначити йому пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

Рішенням Комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах або за вислугу років у разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника при Головному управлінні Пенсійного фонду України у Київській області (далі - Комісія) від 22 вересня 2016 року № 13/90 було підтверджено стаж роботи ОСОБА_1 в шкідливих та важких умовах праці за Списком № 2 з 16 лютого 1983 року по 31 грудня 1991 року, що становить 8 років 10 місяців 16 днів.

18 листопада 2016 року позивач повторно звернувся із заявою про призначення пенсії до управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київської області з додаванням всіх копій документів, передбачених Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Листом від 25 листопада 2016 року № 47/Б-01 управління, спираючись на рішення Комісії від 22 вересня 2016 року № 13/90, повідомило позивача про відсутність правових підстав для призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах з огляду на те, що його пільгового стажу, який становить 8 років 10 місяців 16 днів, не достатньо для призначення такої пенсії.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права скасував постанову суду першої інстанції та прийняв нову про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що відповідачі безпідставно відмовили у призначені позивачу пенсії на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку на 4 роки у зв`язку із тим, що посади які обіймав позивач за період роботи виключені із Списку № 2 та віднесені до Переліку професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 583. Рішення відповідачів про відмову у призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» є протиправними.

06 червня 2017 року та 15 червня 2017 року до суду надійшли заперечення відповідачів на касаційну скаргу позивача, в яких зазначається, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з правильним застосуванням норм матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, тому просять залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року відповідає, а викладені у касаційній скарзі мотиви скаржника є неприйнятні з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Призначення, виплата та перерахунок призначеної пенсії регулюється Законами України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII), «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV особам, які працювали або працюють на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбачених Законом України «Про пенсійне забезпечення».

Згідно з пунктом «б» частини 1 статті 13 Закону № 1788-XII на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Порядок застосування списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 383 від 18 листопада 2005 року та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 01 грудня 2005 року за № 1451/11731 (далі - Порядок № 383).

Відповідно до пункту 3 Порядку № 383 при визначенні права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовуються Списки, що чинні на період роботи особи. До пільгового стажу зараховується весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати їх внесення до Списків за умови підтвердження документами відповідних умов праці за час виконання роботи до 21 серпня 1992 року та за результатами проведення атестації робочих місць за умовами праці після 21 серпня 1992 року.

Отже, однією із умов зарахування до пільгового стажу певного періоду роботи на відповідній посаді або за професією є включення цієї посади або професії до Списків, що діяли в період такої роботи.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, позивач звернувся до Комісії при Головному управлінні Пенсійного фонду України із заявою від 27 липня 2016 року про підтвердження стажу роботи за період з 16 лютого 1983 року по 20 лютого 1995 року.

Так пунктом 1 Розділу ХХХ «Транспорт» Списку № 2, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22 серпня 1956 року № 1173, до посад, робота на яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах, віднесені посади машиністів, їх помічників і старших машиністів: паровозів, тепловозів, електровозів, дизельпоїздів, моторвагонних (електро) секцій мотовозів.

Проте, чинними на час роботи позивача після 01 січня 1992 року Списками, затвердженими відповідно постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26 січня 1991 року № 10, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 1994 року № 162, від 16 січня 2003 року № 36, посада, яку обіймав позивач, вже не віднесена до таких, робота на якій дає право на пільгову пенсію.

При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 583 «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення» посади машиністів і помічників машиністів паровозів віднесені до Списку професій і посад робітників локомотивних бригад і окремих категорій працівників, які безпосередньо здійснюють організацію перевезень і забезпечують безпеку руху на залізничному транспорті та в метрополітенах і користуються правом на пенсію за вислугу років.

Враховуючи те, що чинними на час роботи позивача з 01 січня 1992 року Списками посаду машиніста локомотиву цеху залізничного дорожнього транспорту не віднесено до посад, робота на якій дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», колегія суддів Верховного Суду погоджується із судом апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Комісії від 22 вересня 2016 року № 13/90 в частині відмови позивачу у підтвердженні стажу роботи за Списком № 2 у період з 01 січня 1992 року по 20 лютого 1995 року, а також рішення управління Пенсійного фонду України у Таращанському районі Київській області від 25 листопада 2016 року № 47/Б-01 в частині відмови йому у підтвердженні стажу роботи за Списком № 2 у період з 01 січня 1992 року по 20 лютого 1995 року.

Враховуючи викладене, обставини цієї справи, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне погодитися із судом апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачі діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому відсутні правові підстави для визнання їхніх дій та рішень протиправними, а також для зобов`язання призначити позивачеві пенсію за віком на пільгових умовах з 11 березня 2016 року.

Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки суду апеляційної інстанції, та є аналогічними тим, які зазначені в позовній заяві. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судом апеляційної інстанції надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків суду апеляційної інстанції у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено про те, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (Spacek, s.r.o. v. The Czech Republic» № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого закону, вимагаючи, щоб він був доступним для зацікавлених осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96).

Як зазначено у пункті 28 рішення у справі «Молдавська проти України» (заява № 43464/18), Суд враховує те, що закон, який застосований у цій справі не містить жодного положення, яке могло б ввести в оману заявника щодо його чинності та релевантності до відповідних правовідносин, а тому обмеження щодо реалізації відповідних прав скаржника було передбачуваним і обґрунтованим

Аналізуючи поняття «якість закону» Європейський суд з прав людини у пункті 111 рішення у справі «Солдатенко проти України» (заява № 2440/07) зробив висновок, що це поняття, вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права, означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість обмеження прав особи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні - для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля

Згідно з уже сталою практикою Європейського суду з прав людини закон має відповідати якісним вимогам, насамперед, вимогам «доступності», «передбачуваності» та «зрозумілості»; громадянин повинен мати змогу отримати адекватну інформацію за обставин застосування правових норм у конкретному випадку; норма не може розглядатися як «закон», якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, щоб громадянин міг регулювати свою поведінку; громадянин повинен мати можливість - у разі необхідності за належної правової допомоги - передбачити, наскільки це розумно за конкретних обставин, наслідки, до яких може призвести певна дія; у внутрішньому праві повинні існувати загороджувальні заходи від довільного втручання влади в здійснення громадянами своїх прав (рішення у справах «Сєрков проти України», заява № 39766/05, пункт 51; «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України», заява № 33014/05, пункт 51, 52; «Свято-Михайлівська Парафія проти України», заява № 77703/01, пункт 115; «Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom), заява № 18139/91, пункт 37; «Санді Таймс» проти Об`єднаного Королівства» (№ 1) («SundayTimes v. The United Kingdom (№ 1)»), серія А, № 30, пункти 48-49; «Мелоун протии Об`єднаного Королівства» («Malone v. The United Kingdom»), серія А, № 82, пункт 66); « Маргарета і Роджер Андерссон проти Швеції» («Margareta and Roger Andersson v. Sweden»), серія А, № 226-А, п. 75; «Круслен проти Франції» (Kruslin v. France), № 11801/85, п. 27; «Ювіг проти Франції» (Huvig v. France), серія А № 176-В, пункт 26; «Аманн проти Швейцарії» (Amann v. Switzerland), заява № 27798/95, пункт 56).

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Рішення суду апеляційної інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскарженому судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення апеляційного суду, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

В.М. Шарапа