Справа № 120/1534/19-а
Суддя: Богоніс Михайло Богданович
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 липня 2019 р. Справа № 120/1534/19-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Богоноса М.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання: Лояніча В.О.

позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Теплицької районної ради Вінницької області

про: визнання протиправним та скасування розпорядження

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Теплицької районної ради Вінницької області про визнання протиправним та скасування розпорядження, в якому просить:

- визнати протиправними та скасувати розпорядження від 09.04.2019 № 14 «Про скликання 46 позачергової сесії Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання», яке видане депутатом Теплицької районної ради ОСОБА_2, як посадовою особою органу місцевого самоврядування - головою Теплицької районної ради 7 скликання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що депутатом Теплицької районної ради ОСОБА_2, як посадовою особою органу місцевого самоврядування - головою Теплицької районної ради видано розпорядження від 09.04.2019 № 14 «Про скликання 46 позачергової сесії Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання» (далі - розпорядження від 09.04.2019 № 14).

На думку позивача розпорядження від 09.04.2019 № 14 підлягає скасуванню у судовому порядку оскільки порушує його права, як посадової особи органу місцевого самоврядування визначені нормами ст. ст. 46, 55, 56, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі-Закон № 208/97-ВР). Крім цього, на думку позивача, повноваженнями на скликання позачергової сесії Теплицької районної ради Вінницької області ОСОБА_2 не наділена, оскільки не обіймає посаду голови Теплицької районної ради та не є посадовою особою ради у розумінні приписів ст. ст. 2, 3 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» від 07.06.2001 № 2493-III (далі-Закон № 2493-III). Тому за захистом своїх прав ОСОБА_1 звернувся із цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 17 травня 2019 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи, у порядку визначеному ст. 262 КАС України.

05 червня 2019 року на адресу суду від ОСОБА_2 надійшла заява про відвід судді у справі.

10 червня 2019 року від Теплицької районної ради надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , у якому відповідач просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи підстави відзиву відповідач зіслався на те, що Гайсинським районним судом прийнято рішення від 21.06.2018 у справі № 144/307/17 про поновлення ОСОБА_1 на посаді голови Теплицької районної ради з 14.03.2017. Вказане рішення 29.11.2018 залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду, а відтак набрало законної сили. На виконання рішення суду проведено 35 позачергову сесію Теплицької районної ради, де проголосовано проти поновлення ОСОБА_1 на посаді голови Теплицької районної ради. Тому, на переконання відповідача, ОСОБА_2 правомірно займає посаду голови Теплицької районної ради та вправі скликати позачергові засідання ради та приймати про це відповідні розпорядження.

11.06.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, де акцентовано увагу суду на тому, що видавати розпорядження про скликання чергових та позачергових сесій районної ради, крім першої сесії, належить до повноважень голови відповідної ради або заступника голови районної ради за відсутності голови. Однак, у матеріалах справи немає жодного доказу, який би вказував на те, що станом на 09.04.2019 Т . Сокотнюк була наділена правом здійснення повноважень голови Теплицької районної ради. Підсумовуючи позивач зазначає, що спірне розпорядження від 09.04.2019 № 14 порушує його права як легітимного голови ради, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 11.06.2019 було задоволено заяву про відвід головуючого судді у справі.

13.06.2019 за результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю у справі Богоноса Михайла Богдановича.

Ухвалою від 18.06.2019 адміністративну справу № 120/1534/19-а прийнято до провадження у новому складі суду та призначено судове засідання на 11.07.2019.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, на обґрунтування позову вказав, що оскаржуване розпорядження прийнято неуповноваженою особою, а тому підлягає скасуванню, оскільки порушує його права та охоронювані законом інтереси.

Відповідач проти позовних вимог заперечив, вважає, що вони є безпідставними і не підлягають задоволенню, оскільки розпорядження № 14 від 09.04.2019 року було винесено згідно Закон № 208/97-ВР та Регламенту Теплицької районної ради 7 скликання.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

24 листопада 2015 року ОСОБА_1 було обрано головою Теплицької районної ради.

14 березня 2017 року на другому пленарному засіданні 17 позачергової сесії, Теплицькою районною радою прийнято рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади.

28 квітня 2017 року на 20 позачерговій сесії прийнято рішення № 277 «Про обрання голови Теплицької районної ради, яким головою Теплицької районної ради 7 скликання обрано ОСОБА_2 ».

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 18.05.2018 у справі № 144/1447/17 (залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 та набрало законної сили) визнано протиправним та скасовано рішення Теплицької районної ради 7 скликання від 28.04.2017 № 277, про обрання ОСОБА_2 головою Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання (а.с.15).

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 у справі № 144/307/17 (залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 та набрало законної сили) скасовано рішення про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади від 14.03.2017 та поновлено ОСОБА_1 на посаді голови Теплицької районної ради (а.с.10).

Рішенням Теплицької районної ради Вінницької області від 29 січня 2019 року № 527 на 43 позачерговій сесії 7 скликання, на виконання рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 у справі № 144/307/17 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018, вирішено не поновлювати на посаді голови Теплицької районної ради 7 скликання ОСОБА_1 (а.с.41).

Рішенням Теплицької районної ради Вінницької області від 29 січня 2019 року № 528 на 43 позачерговій сесії 7 скликання на виконання рішення Гайсинського районного суду від 18.05.2018 у справі № 144/1447/17 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року, вирішено не звільняти ОСОБА_2 з посади голови Теплицької районної ради 7 скликання.

09.04.2019 року розпорядженням Теплицької районної ради Вінницької області скликано 46 позачергову сесію Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання. Розпорядження підписано ОСОБА_2 як головою районної ради (а.с.61)

Позивач вважаючи протиправним розпорядження від 09.04.2019 № 14 «Про скликання 46 позачергової сесії Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання», звернувся до суду із позовом про його скасування.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з наступного.

Аргументуючи свою позицію, позивач вказує на те, що прийнявши розпорядження № 14 від 09.04.2019 «Про скликання 46 позачергової сесії Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання», депутат районної ради ОСОБА_2 порушила його права як чинного на той час голови Теплицької районної ради і таким рішенням фактично перебрала на себе повноваження голови ради.

Суд бере до уваги, статус позивача як суб`єкта звернення до суду, та зазначає, що ОСОБА_1 посилаючись на рішення Гайсинського районного суду Вінницької області від 21.06.2018 у справі № 144/307/17 та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018, будучи депутатом Теплицької районної ради, вважає себе чинним головою ради, та звернувся до суду з метою захисту своїх прав саме як голови ради від рішень іншої особи, яка, на його думку, неправомірно обіймає цю посаду. Крім цього, у судовому засіданні позивач зазначив, що факт прийняття розпорядження № 14 від 09.04.2019 поклав на нього обов`язок як на депутата прибути на засідання ради та брати у ньому участь.

Згідно ч. 4 ст. 5 КАС України, суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 КАС України передбачено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Частиною 4 статті 141 Конституції України передбачено, що статус голів, депутатів і виконавчих органів ради та їхні повноваження, порядок утворення, реорганізації, ліквідації визначаються законом. Голова районної та голова обласної ради обираються відповідною радою і очолюють виконавчий апарат ради.

Статтею 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 № 280/97-ВР (далі - Закон № 208/97-ВР) передбачено, що правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону. Органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону № 208/97-ВР, обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Статтею 18-1 Закону № 208/97-ВР передбачено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, можуть звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.

В контексті викладеного та за змістом Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", питання звернення до суду може бути вирішено на пленарних засіданнях відповідної ради. При цьому, як вказаний Закон так і Закон України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11 липня 2002 року № 93-IV, не наділяє депутата повноваженнями на звернення до суду з метою оскарження актів ради та її посадових осіб, які стосуються процедури проведення сесій ради.

Крім цього суд звертає увагу, що право захищати інтереси територіальної громади (або її окремих представників) в суді може бути реалізоване шляхом представництва. Така правова позиція міститься, зокрема, в постанові Верховного Суду від 01.03.2018 року у справі № 911/2173/17, де зазначено, що відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про статус депутатів місцевих рад" не вбачається, що депутат місцевої ради уповноважений представляти у судах інтереси такої ради, або інтереси утворених нею комісій, або інтереси виборців інакше, ніж поза відносинами представництва.

У рішенні № 19-рп/2011 від 14.12.2011 року Конституційний Суд України зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

В даному ж випадку, звертаючись до суду з адміністративним позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, позивач не розмежовує порушені права територіальної громади, ради чи іншого суб`єкта місцевого самоврядування та його права, як депутата Теплицької районної ради.

З огляду на вказане, суд доходить висновку про відсутність повноважень у позивача для звернення в суд із позовом до ради про скасування розпоряджень, рішень чи інших індивідуальних актів, що стосуються процедури призначення та проведення сесій та засідань ради.

Водночас статус депутатів рад, в тому числі й районних, визначається Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» від 11 липня 2002 року № 93-IV.

За змістом ч. 1 - 3 ст. 15 Закону від 11 липня 2002 року № 93-IV, депутат має право вимагати усунення порушення законності, тобто у разі виявлення порушення прав та законних інтересів громадян або інших порушень законності має право вимагати припинення порушень, а в необхідних випадках звернутися до відповідних місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, а також до правоохоронних і контролюючих органів та їх керівників з вимогою вжити заходів щодо припинення порушень законності.

Депутат має право на депутатське звернення до керівників відповідних правоохоронних чи контролюючих органів, а місцеві органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, об`єднання громадян, керівники підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, до яких звернувся депутат місцевої ради, зобов`язані негайно вжити заходів до усунення порушення, а в разі необхідності - до притягнення винних до відповідальності з наступним інформуванням про це депутата місцевої ради.

Відповідно до п. 1-2 ч. 1 ст. 18 Закону України від 11 липня 2002 року № 93-IV, депутат місцевої ради зобов`язаний: додержуватися Конституції та законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, регламенту ради та інших нормативно-правових актів, що визначають порядок діяльності ради та її органів; брати участь у роботі ради, постійних комісій та інших її органів, до складу яких він входить, всебічно сприяти виконанню їх рішень;

Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України від 11 липня 2002 року № 93-IV, депутат місцевої ради має право: 2) офіційно представляти виборців у відповідній раді та її органах; 3) пропонувати питання для розгляду їх радою та її органами; 4) вносити пропозиції і зауваження до порядку денного засідань ради та її органів, порядку розгляду обговорюваних питань та їх суті; 12) виступати з обґрунтуванням своїх пропозицій та з мотивів голосування, давати довідки;

Частиною 1 ст. 23 Закону України від 11 липня 2002 року № 93-IV передбачено, що пропозиції і зауваження, висловлені депутатами місцевої ради на сесіях ради або передані в письмовій формі головуючому на її пленарних засіданнях, розглядаються радою або за її дорученням постійними комісіями ради

Окрім цього, згідно чинного регламенту Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання, депутат вправі брати участь у голосуванні, обговоренні певних питань у процедурі прийняття рішень, прийнятті рішень радою, тощо.

Проаналізувавши вказані норми, суд доходить висновку, що у випадку незгоди позивача із окремими рішеннями чи діями ради, він маючи статус депутата, вправі із використанням передбачених Законом від 11 липня 2002 року № 93-IV методів та способів висловлювати свій протест, пропозиції чи зауваження. Крім того, як було встановлено судом із пояснень ОСОБА_1 , він не погоджуючись із скликанням позачергової сесії ради утримався від участі у ній.

Окрім зазначеного, відмовляючи у задоволенні вимог адміністративного позову суд звертає увагу на те, що оскаржуваним розпорядженням № 14 від 09.04.2019 вирішено скликати на 12.04.2019 позачергову сесію та призначено пленарне засідання о 10.00. За своєю правовою природою, розпорядження №14 від 09.04.2019 є індивідуальним правовим актом суб`єкта владних повноважень, створює правові наслідки протягом визначеного строку (до моменту проведення сесії) та припиняє свою дію фактом його виконанням.

Висновок про правову природу розпорядженням № 14 від 09.04.2019 узгоджується із наступними нормами закону та практикою їх застосування.

Згідно п. 19 ч. 1 ст. 4 КАС України, індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк;

Конституційний Суд України у Рішенні від 16 квітня 2009 року справа № 7-рп/2009 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти.

Індивідуальні акти за критерієм юридичної природи, стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб`єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв`язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 2-зп від 23.06.1997 року у справі № 3/35-313 вказано, що "… за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію".

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2008 від 22.04.2008 року у справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акту індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

Тому, в контексті наведеного, необхідно зазначити, що правовим наслідком прийняття судом рішення про скасування індивідуального акту у судовій справі є припинення ним дії. Тому, позивачу слід врахувати, що дія розпорядженням № 14 від 09.04.2019 станом на момент розгляду справи припинена у зв`язку із його реалізацією 12.04.2019 , що виключає можливість його скасування у судовому порядку.

В підтвердженням вказаного висновку необхідно зазначити й те, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Предметом судового захисту можуть бути реально порушені права та інтереси суб`єкта публічно правових відносин, а не ілюзорні права, факт порушення яких не встановлено при розгляді справи.

Висновок суду у цій справі узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України викладеною у рішенні від 10.04.2012 року по справі № 21-1115во10 де зазначено наступне: "суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням".

Крім цього, позивач який є депутатом районної ради та вважає себе посадовою особою органу місцевого самоврядування (головою районної ради) при зверненні до суду повинен зважати на недопустимість більш пріоритетного ставлення до бажання захистити свої власні права та інтереси у публічно правових відносинах над інтересами місцевого самоврядування та дотримуватися принципу пропорційності. В іншому випадку, може скластися ситуація, за якої захист індивідуального права чи інтересу призведе до істотної шкоди місцевому самоврядуванню, що не узгоджується із тими завданнями, що поставлені законом перед депутатами місцевих рад та посадовими особами місцевого самоврядування.

У продовження попереднього міркування, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Із змісту розпорядження від 09.04.2019 року № 14 встановлено, що на розгляд сесії винесено наступні питання:

1) Про затвердження «Районної Програми створення та розвитку геоінформаційної системи управління та містобудівного кадастру на 2019-2020 роки».

2) Про затвердження «Програми енергоефективності та енергозбереження в Теплицькому районі на 2019-2020 роки».

3) Про затвердження районної Програми «Майбутнє Тепличчини в збереженні здоров`я громадян» на 2018-2020 роки в новій редакції.

4) Про затвердження Програми для забезпечення виконання рішень суду на 2019-2020 роки.

5) Про внесення змін до рішення 42 позачергової сесії районної ради 7 скликання від 21 грудня 2018 року № 541 «Про районний бюджет на 2019 рік».

Із пояснень представника відповідача встановлено, що за результатом розгляду питань порядку денного прийнято ряд важливих рішень зокрема у сфері земельних відносин, охорони здоров`я населення та бюджету.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону від 11 липня 2002 року № 93-IV, депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу зобов`язаний виражати і захищати інтереси відповідної територіальної громади та її частини - виборців свого виборчого округу, виконувати їх доручення в межах своїх повноважень, наданих законом, брати активну участь у здійсненні місцевого самоврядування.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 8 вказаного Закону, депутат місцевої ради як представник інтересів територіальної громади, виборців свого виборчого округу та член ради, здійснюючи депутатські повноваження, повинен керуватися загальнодержавними інтересами та інтересами територіальної громади чи виборців свого виборчого округу, від яких його обрано.

Відтак, оскаржуючи розпорядження від 09.04.2019 № 14 «Про скликання 46 позачергової сесії Теплицької районної ради Вінницької області 7 скликання» позивач не врахував, що його скасування може поставити під сумнів правомірність прийнятих на засіданні сесії рішень, що призведе до порушення справедливого балансу між його інтересами та інтересами територіальної громади.

Щодо аргументів позивача про те, що саме він, а не ОСОБА_2 є чинним головою Теплицької районної ради Вінницької області, то при їх оцінці суд враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Крім того, суд також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до висновку Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення від 18 липня 2006 року), - кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і суд має надати відповідь на кожен з таких аргументів заявника.

Водночас, у пункті 23 цього рішення, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Отже, за практикою Європейського суду з прав людини суд не зобов`язаний детально вивчати всі аргументи, на які посилається позивач, якщо такі аргументи не стосуються предмету спору.

Тому, враховуючи, що суд за результатами розгляду справи дійшов висновку про втрату чинності оскаржуваним актом індивідуальної дії на момент розгляду справи у зв`язку із його реалізацією; про відсутність факту порушення прав та інтересів позивача оскаржуваним розпорядженням, у зв`язку із чим немає підстав для його скасування, оцінка процедурі прийняття розпорядження від 09.04.2019 № 14 судом не надається, оскільки ці аргументи не можуть вважатися вважливими.

З урахуванням усього вищевикладеного, на думку суду, позивачем не доведено існування обставин, які б свідчили про протиправність розпорядження відповідача від 09.04.2019 № 14, а тому підстави для задоволення позову та його скасування відсутні.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст. 139 КАС України, підстави для стягнення в користь позивача сплаченого при зверненні до суду судового збору відсутні.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

ВИРІШИВ:

у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.

Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Богоніс Михайло Богданович