Справа № 160/8657/18
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2019-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2019 року Справа № 160/8657/18
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши в порядку письмового провадження у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування вимоги в частині та рішення, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині, -
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати:
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.11.2018р. справу передано на розгляд судді Сидоренко Д.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 грудня 2018р. відкрито провадження по справі №160/8657/18.
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Дніпропетровського окружного адміністративного суду № 124д від 04.02.2019 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи №160/8657/18 у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Сидоренка Д.В. справу передано на розгляд судді Неклеса О.М.
Ухвалою від 08.02.2019 р. адміністративну справу № 160/8657/18 було прийнято до провадження судді О.М.Неклеси та ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.02.2019 року.
25 лютого 2019 року відповідачем повторно надано відзив на позов.
26 лютого 2019 року підготовче засідання було відкладено на 14.03.2019 року.
14.03.2019 р. відповідачем були надані пояснення щодо суті порушення позивачем податкового законодавства, відповідно до якого, на думку відповідача, фізична особа-підприємець на загальній системі оподаткування не має права включати до складу витрат суму погашеного кредиту та сплачених відсотків, нарахованих за його користування, незалежно від того, що кредит отримувався для здійснення підприємницької діяльності; перевіркою встановлено розбіжність між сумою витрат, що задекларовані позивачем в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік; що документально за 2016 рік підтверджені витрати за даними декларацій платника податків складають 3 851 501,55 грн., а за результатами проведеної відповідачем перевірки позивача - тільки 3 506 144,01 грн. (розбіжність складає - 345 357,54 грн.; за 2017 рік декларація позивачем не подавалася до контролюючого органу, а за результатами перевірки - 95 212,12 грн. Внаслідок чого, позивачем було занижено суми доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується єдиний внесок у розмірі 22% на загальну суму 417 676,92 грн., у т.ч. за 2016 рік - 344 861,40 грн., за 2017 рік - 72 815,52 грн.
У підготовчому судовому засіданні 14.03.2019 року оголошено перерву до 09.04.2019 року.
09 квітня 2019 року підготовче засідання було відкладено на 24.04.2019 року.
23.04.2019 р. відповідачем до матеріалів справи наданий розрахунок до оскаржуваних рішень відповідача.
24.04.2019 р. представник позивача надав суду відповідь на відзив та копії документів, щодо неврахування відповідачем під час перевірки та складання Акту перевірки витрати позивача на купівлю бензину, витрати на оплату послуг бухгалтера та витрати на оплату процентів по кредитному Договору.
24.04.2019 року усною ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження по справі було продовжено на 30 днів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.04.2019 року від Головного управління ДФС у Дніпропетровській області витребувано додаткові докази.
21.05.2019 р. відповідач надав письмові пояснення про те, що позивач надавала документи під час планової невиїзної перевірки згідно описів документів, відповідно до яких усі документи були повернуті податковим органом позивачу 12.09.2018 р., про що зроблено відмітки позивачки на описах.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.05.2019 року провадження по справі зупинено до 25.06.2019 року.
25.06.2019 року від Головного управління ДФС у Дніпропетровській області на адресу суду надішли додаткові докази.
25.06.2019 року від фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на адресу суду надішли додаткові докази.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.06.2019 року поновлено провадження по вказаній справі.
Позивач в судове засідання 25.06.2019р. не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав заяву про закриття підготовчого провадження по справі та клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.
Представник відповідача в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надав до суду заяву про закриття підготовчого провадження по справі.
Відповідно до п.9 ст. 205 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
За таких обставин та керуючись приписами ч.9 ст.205 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу по суті в порядку письмового провадження та на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказах. На підставі приписів ч.4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд прийшов до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець Царичанською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 06.07.2001 року та як платник податків, зборів та обов`язкових платежів перебуває на податковому обліку в Кам`янській ОДПІ ГУ (Царичанське відділення) ГУ ДФС у Дніпропетровській області.
Основними видами діяльності позивача за КВЕД є: роздрібна торгівля пальним.
За період з 01.01.2016 року по 31.12.2017 року ФОП ОСОБА_1 здійснювала підприємницьку діяльність на загальній системі оподаткування та була платником: податку з доходів фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатом річного декларування, податку на доходи фізичних осіб, що сплачується податковими агентами із доходів платника податку інших ніж заробітна плата, військового збору, податку на додану вартість, єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із доходів фізичної особи - підприємця.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до статті 77 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI, на підставі наказу ГУ ДФС у Дніпропетровській області від 22.06.2018 року № 3626-п, проведено документальну планову виїзну перевірку фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 .
1). п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (зі змінами і доповненнями), а саме: встановлено заниження суми чистого доходу, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності на загальну суму 69 511,15 грн.;
Не погоджуючись із прийнятими: податковим повідомленням-рішенням, рішенням про застосування штрафних санкцій та вимогою про сплату боргу (недоїмки) позивач звернулася з відповідним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд входить з наступного.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі по тексту - ПК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Приписами п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що господарською діяльністю є діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами (14.1.36.)
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
У відповідності до пункту 162.1. статті 162 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (далі - ПК України) платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.
Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон №996-ХІV), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
В розумінні Закону № 996-ХІV первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
При цьому, згідно з пунктом 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704 (далі - Положення), "господарські операції" - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань і фінансових результатів.
Згідно з частиною 1 статті 9 Закону №996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 статті 9 Закону №996-ХІV).
Аналіз вищевикладених норм Закону №996-ХІV та Положення свідчить про те, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців визначений ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VІ зі змінами та доповненнями
Згідно з п. 177.2 ст.177 ПКУ об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Пунктом 177.4 ст.177 ПКУ визначено перелік витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою - підприємцем від провадження господарської діяльності на загальній системі оподаткування.
Відповідно до пп.177.4.4 п.177.4 ст.177 ПКУ до інших витрат відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково - касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Відповідно до п.п.177.4.5. п.177.4 ст.177 ПКУ, до складу витрат підприємця не включаються:
- витрати, не пов`язані з провадженням господарської діяльності такою фізичною особою - підприємцем;
- витрати на придбання, самостійне виготовлення основних засобів та витрати на придбання нематеріальних активів, які підлягають амортизації;
- витрати на придбання та утримання та утримання основних засобів подвійного призначення, визначених цією статтею;
- документально не підтверджені витрати.
Вимоги про підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені ст.44 ПКУ, в якій зазначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
З огляду на викладене, суд зазначає, що витрати на бухгалтерські послуги, витрати на оренду землі, переплата за електроенергію, витрати на маркетингові послуги, є витратами, безпосередньо пов`язані з отриманням доходів, які можуть бути включені фізичною особою-підприємцем до складу витрат згідно із вимогами пункту 177.4. статті 177 ПКУ.
У свою чергу, як вбачається з акту перевірки, що позивачем безпідставно включено до витрат суму витрат на бухгалтерські послуги, які безпосередньо не пов`язані з отриманням доходів, що призвело до заниження чистого оподатковуваного доходу з податку на доходи фізичних осіб.
При цьому, в Акті перевірки відповідач зазначив, що ФОП ОСОБА_1 безпідставно включено до витрат суму витрат з надання бухгалтерських послуг та послуг з надання правової допомоги, які безпосередньо не пов`язані з отриманням доходів.
Наведене порушення призвело до заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу та, як наслідок, до заниження зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності та зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Так, досліджуючи питання правомірності віднесення до складу витрат, пов`язаних з отриманням доходів фізичною особою-підприємцем, які відображені у податковій декларації про майновий стан і доходи за перевірений період, зокрема з питань понесених витрат на бухгалтерські послуги, судом встановлено, що позивачем (замовник) отримано послуги від фізичної особи-підприємця Шиманськой Л.М. (виконавець) за Договором про надання послуг з організації звітного обліку та представництва від 31.01.2016р.
Відповідно до вказаного договору Виконавець (ФОП ОСОБА_2 ) приймає на себе зобов`язання за винагороду надати допомогу з ведення, оформлення та подання звітного обліку від імені Замовника (позивача) та представництва інтересів замовника у державних установах: у Царичанському відділенні Дніпродзержинського ОДПІ; в УПФУ в Царичанському районі Дніпропетровській області, у Царичанському районному центрі зайнятості; Виконавець веде облік Замовника у відповідних організаціях та формує звітність у відповідності до вимог чинного законодавства та у встановлені строки. На виконання умов договору за результатами надання ФОП ОСОБА_2 для ФОП ОСОБА_1 бухгалтерських послуг сторонами складені на підписані акти здачі-прийняття робіт, відповідно до яких проведені такі роботи: ведення бухгалтерської звітності на загальну суму 45 000,00 грн.
У вказаних актах зазначена виконана робота та суми понесених витрат.
Розрахунки проводились у безготівковій формі, шляхом зарахування коштів на банківський рахунок виконавця.
За результатами дослідження вище перелічених первинних та інших документів суд дійшов висновку, що вони оформлені у відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 №996-ХІV та Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, та в повній мірі відображають зміст і характер вчинених господарських операцій.
Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, такі первинні документи надані позивачем до перевірки.
З урахуванням вище зазначеного, суд вважає, що всі витрати ФОП ОСОБА_1 на бухгалтерські послуги, які використовувались у господарській діяльності, документально підтверджені. Матеріалами справи підтверджується той факт, що понесені позивачем витрати, безпосередньо пов`язані з господарською діяльністю останньої, оскільки вони стосуються здійснення та введення позивачем бухгалтерського обліку та на врегулювання спорів в судах, зокрема з податковим органом.
Щодо правомірності віднесення до складу витрат підприємця відсотків за кредит, суд зазначає наступне.
За Кредитним договором № 011/3151/295763 від 28.10.2015 р., який був укладений між позивачем та банком, кредит надавався з метою фінансування господарської (підприємницької) діяльності Позичальника (п.1.4. кредитного договору). Доказів порушень позивачем цільового використання зазначеного кредиту відповідач суду не надав. А тому суд робить висновки, що позивач правомірно відніс до складу витрат суму сплачених відсотків за користування вказаним кредитом у відповідності із пп.177.4.4. п.174.4. ст.. 174 Податкового кодексу України.
Фізичні особи - підприємці зобов`язані вести податковий облік, який є підсистемою бухгалтерського обліку, яка за встановленими державою правилами формує інформацію про нарахування та сплату податків і зборів відповідним державним органам, основним завданням якого є контроль за правильністю, своєчасністю і повнотою нарахування та сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).
Зокрема, відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПКУ фізичні особи - підприємці зобов`язані:
- вести Книгу обліку доходів і витрат;
- мати підтверджуючі документи щодо походження товару.
Відповідно до п. 16.1.2 ст. 16 Податкового кодексу України платники податків зобов`язані вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплата податків та зборів.
Згідно з Роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 14.01.2011 року "Про статус фізичної особи-підприємця", відповідно до статті 2 Цивільного кодексу України учасниками цивільних відносин визнаються фізичні та юридичні особи. Вказана стаття Закону залишає поза увагою таку численну групу учасників цивільних відносин як фізичні особи - підприємці, які у сукупності теж охоплюються поняттям "фізичні особи", але в силу свого статусу мають певні відмінності у правовому регулюванні їх відносин. При цьому, правовий статус фізичної особи є набагато ширшим, ніж правовий статус фізичної особи-підприємця.
Насамперед, слід зазначити, що підпунктом 3.8.1 пункту 3.8 розділу III Класифікації організаційно-правових форм господарювання ДК 002:2004, затвердженої наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28 травня 2004 року №97, визначено, що підприємцем є фізична особа, яка є громадянином України, іноземним громадянином, особою без громадянства, що здійснює підприємницьку діяльність. Тобто, підприємцем є фізична особа - громадянин.
Статус фізичної особи-підприємця - це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Згідно з частиною 1 статті 128 Господарського кодексу України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Саме у господарських відносинах фізичні особи - підприємці приймають участь перш за все як підприємці, а не як фізичні особи, та лише на підставі їх реєстрації і внесення відомостей про них до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб - підприємців.
Статтею 51 Цивільного кодексу України (далі - ЦКУ) передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.
Правоздатність індивідуального підприємця практично прирівнюється до правоздатності юридичних осіб - комерційних організацій. Він може мати права і обов`язки, необхідні для здійснення будь-яких видів діяльності, не заборонених законом, та щодо яких законом не передбачено обмежень (стаття 50 ЦКУ). Зазначене прослідковується, зокрема, виходячи з положень статті 91 ЦКУ.
Водночас, слід зауважити, що в господарському законодавстві "юридична особа" та "фізична особа-підприємець" охоплюються спільним поняттям "суб`єкт господарювання".
Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України, суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.
Суб`єктами господарювання є:
1) господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку;
2) громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.
При цьому, статтею 19 Господарського кодексу України встановлено, що всі суб`єкти господарювання зобов`язані вести первинний облік результатів своєї діяльності та вести бухгалтерський облік.
Як зазначалось вище, платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Витрати позивача на купівлю бензину, підтверджуються первинними документами, які містяться в матеріалах справи та які, згідно описів, надавалися позивачем контролюючому органу до перевірки: договором поставки нафтопродуктів № 111 від 09.11.2015 р., рахунком на оплату № 0302/01 від 03.02.2016 р., видатковою накладною № 0302/01 від 03.02.2016 р., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів № НР0302/01 від 03.02.2016 р., договором поставки № 77 від 09.11.2015 р., рахунком на оплату № ІН -0501/01 від 05.01.2016 р., видатковою накладною № ІН /0501/01 від 05.01.2016 р., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів № ІН -0501/01 від 05.01.2016 р., рахунком на оплату № ІН- 2302/01 від 23.02.2016р., видатковою накладною №ІН-2302/01 від 23.02.2016р., товарно-транспортною накладною на відпуск нафтопродуктів № ІН -2302/01, податковими накладними на вказані господарські операції №9 від 03.02.2016 року, №6 від 05.01.2016р.
Отже, матеріали справи свідчать, що витрати, які були понесені позивачем за результатом здійснення господарських операцій у 2016 році підтверджені належними документами, що оформлені згідно з вимогами чинного законодавства.
З урахуванням вище зазначеного, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно у відповідності до п.177.4 ст.177 ПКУ включені витрати на придбання нафтопродуктів.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом № 2464-VI.
У відповідності до п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 - VI, платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно п.5 ст. 8 Закону № 2464 (у реакції з 2016 року), єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22% до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Базою нарахування єдиного внеску для позивача (фізичної особи-підприємця на загальній системи оподаткування) - є дохід (прибуток), отриманий від його діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб (абзац перший пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Із зазначеного вбачається, що нарахування щодо ЄСВ залежать від загального оподаткованого доходу суб`єкта підприємництва.
Частиною 2, 3 ст. 9 Закону № 2464-VI встановлено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.
Відповідно до ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України, похідна позовна вимога - вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, які спричинені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, які вона вважає неправомірними, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Зазначений правовий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила у Постанові від 12.12.2018 року у справі №826/8687/16 (провадження №11-1152апп18).
Судом встановлено порушення Головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області визначення загальної суми оподаткованого доходу, що в результаті призвело до помилкових висновків про заниження позивачем бази оподаткування.
Тобто, встановлені порушення є взаємопов`язаними, відповідно і вимоги позивача є пов`язаними, оскільки залежать від вірного визначення чистого оподаткованого доходу.
Згідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч.1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно з ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 ст. 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 року, заява 4909/04, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29).
Згідно зі ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 2, 72, 77, 139, 241, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено в порядку та у строки, встановлені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення суду оскаржується до Третього апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складено та підписано 12.07.2019 року.

Суддя О.М. Неклеса