Справа № 640/2000/19
Суддя: Смолій І.В.
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 липня 2019 року № 640/2000/19

Окружний адміністративний суд м.Києва у складі головуючого судді Смолія І.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , офіс БФ «Право на захист») до Державної міграційної служби України (01001, м.Київ, вул.Володимирська, 9), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в м,Києві та Київській області (02152, м.Київ, вул.Березняківська, 4-А) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 (надалі - позивач) до Державної міграційної служби України (надалі - відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області (надалі - третя особа), в якій позивач просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №461-18 від 29.12.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що останній, маючи цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні причини, а також систематичне порушення прав людини, залишив країну свого походження - Республіка Молдова, у пошуках притулку та прибув до України, де звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач отримав повідомлення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби в місті Києві та Київській області №3 від 23.01.2019 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складеного на підставі рішення Державної міграційної служби України №461-18 від 29.12.2018, у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

З вказаним рішенням відповідача позивач не погоджується з огляду на те, що, за його доводами, відповідач та третя особа взагалі не поцікавились актуальною інформацією у країні походження позивача під час прийняття оскаржуваних рішень, незважаючи на те, що такі дані були наведені позивачем у його заяві - анкеті.

Крім того, позивач послався на те, що залишити країну походження його змусили обставини, що унеможливлюють його безпечне проживання в цій країні, у зв`язку з переслідуванням через політичні мотиви, а також систематичне порушення прав людини по всій країні.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з відповідною позовною заявою.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідача у відзиві на позовну заяву послався на те, що позивач є громадянином Республіки Молдова, уродженцем м.Чимішлія, постійно проживав в м.Кишинів. Має громадянство Молдови, за етнічною належністю молдованин. За віросповіданням православний християнин. Рідні мови російська та молдавська, також вільно володіє французькою мовою. За сімейним станом офіційно одружений на гр. Молдови на установчі дані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з якою має дітей: доньку на установчі дані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , сина на установчі дані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти заявника залишились проживати на території Молдови, не проходять за особовою справою шукача захисту. Заявник має повну вищу освіту. Середню освіту здобув протягом 1982-1992 років у середній школі № 2 (м. Чимішлія, Молдова), за результатами навчання втримав атестат. Вищу освіту шукач захисту здобув протягом 1992-1997 років в Академії поліції (м. Кишинів, Молдова), за результатами навчання отримав диплом НОМЕР_1. На території країни громадянської належності заявник протягом 1998-2002 років працював слідчим в районній прокуратурі м. Кишинів «Молдова), протягом 2002-2004 років працював слідчим з особливо важливих .трав Генеральної прокуратури Республіки Молдова, протягом 2004-2005 років працював провідним спеціалістом відділу з проблемних кредитів «Moldindconbank», протягом 2005-2011 років - керівником процесу банкрутства, з 2006 року - директором юридичної фірми «Legaltriumf». Відповідно до анкетних даних заявника, на території країни громадянської належності він був членом Націонал Ліберальної Партії Молдови. У відповідності до тверджень заявника, в 2013 році то відношенню до нього було порушено кримінальну справу за вчинення злочину, передбаченого ч.5 ст.191 Кримінального кодексу Республіки Молдова «присвоение, растрата имущества или овладения ним путем злоупотребления доверием». 18.02.2014 заявник затриманий прокурором Прокуратури по боротьбі з корупцією за підозрою у вчиненні зазначеного злочину, по відношенню до заявника застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який, за рішенням апеляційної інстанції в подальшому замінено запобіжним заходом у вигляді тримання під вартою. 04.03.2014 заявника оголошено у розшук за системою Інтерпол. 21.06.2018 особу затримано на території України через перебування у міжнародному розшуку. Також, у відповідності до пояснень, наданих заявником, в 2013 ропі особа також проходила у якості підозрюваного по кримінальній справі, порушеній за звинуваченнями у розробленні плану злочинних дій, перевищенні службових повноважень. 30.03.2015 кримінальне провадження припинено, обвинувачені звільнені від кримінального переслідування. За відношенням до військової служби військовозобов`язаний, проходив військову службу в Академії Поліції Молдови, військове звання-лейтенант.

Як зазначено у відзиві на позовну заяву, зі слів позивача, причиною небажання повернення є обставина сфальсифікованого особистого кримінального переслідування на батьківщині.

24.09.2018 звернувся до територіального підрозділу ДМС із письмовою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом Управління Державної міграційної служби в Київській області від 24.09.2018 №314 стосовно позивача прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із позивачем було проведено співбесіди 24.09.2018, 03.12.2018 та 04.12.2018.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що позивач в якості причини звернення за міжнародним захистом та неможливості повернення до країни громадянської належності вказував на існування загрози для свого життя у зв`язку з обвинуваченням органами державної влади Республіки Молдова, що пов`язані з політичними поглядами, які полягають у висловлені заявником незгоди з діяльності нинішнього керівництва країни громадянської належності.

При цьому, представник відповідача наголосив на тому, що відсутність проблем з органами державної влади у країні громадської належності підтверджується й безперешкодним легальним виїздом за межі Республіки Молдова.

За доводами представника відповідача звернення позивача з заявою до територіального підрозділу Державної міграційної служби України після прибуття на територію України для легалізації перебування на території України.

У зв`язку з вищевикладеними обставинами представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У наданій суду відповіді на відзив, позивач зазначає, що відповідачем не в повній мірі досліджено подані позивачем документи та інформація, які були наданні останнім під час розгляду його особової справи та під час проведення співбесід.

Третя особа письмових пояснень на позовну заяву суду не надала з невідомих причин.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.02.2019 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.06.2019 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 02.07.2019 позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, представник відповідача та третьої особи заперечувала проти задоволення позовних вимоги та просила у їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне.

Як вбачається з наданої суду копії матеріалів особової справи громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останній є громадянином Респуьліки Молдова, місце народження м.Чимішлія, рідна мова російська та молдавська, вільно володіє французкою мовою, сімейний стан - одружений, за національністю - молдованин, за віросповіданням - православний християнин, постійно проживав в м.Кишинів.

24.09.2018 подав до Управління Державної міграційної служби України в Київській області заяву-анкету №0218 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначено, що він був змушений покинути Республіку Молдова з політичних підстав, оскільки у випадку його повернення його очікує переслідування з боку влади, у зв`язку з тим, що влада Республіки Молдова контролює та переслідує усіх, хто причетний та був причетним до політичної партії «Демократична партія Молдови».

У зв`язку з чим просив надати йому та його дітям статус біженця або визнати особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

У анкеті особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує захисту №2018KV0218 позивач зазначив аналогічні підстави тим, які були зазначені ним в заяві-анкеті №0218 від 24.09.2018.

24.09.2018, 03.12.2018 та 04.12.2018 Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області проведено співбесіди з позивачем, про що складено відповідні протоколи.

Згідно змісту протоколів позивач пояснив, що через погрози йому життю в Республіка Молдова, він не має можливості повернутися до країни походження.

Управлінням Державної міграційної служби України в Київській області 28.12.2018 за результатами розгляду особової справи позивача, складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно зазначеного висновку міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю у заявника умов, передбачених пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Рішенням Державної міграційної служби України від 29.12.2019 №461-18 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Повідомленням Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області від 23.01.2019 №3 позивача повідомлено про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Державної міграційної служби України від 29.12.2019 №461-18, позивач звернувся до адміністративного суду з даною позовною заявою.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, Окружний адміністративний суд міста Києва виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року №3671-VI (надалі - Закон України від 08.07.2011 №3671-VI).

У відповідності до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 цієї ж статті передбачено, що особою, яка потребує додаткового захисту є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

У частині 2 статті 9 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI зазначено, що рацівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Згідно частини 6 цієї ж статті центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Частиною 8 статті 9 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно з частинами 11, 12 статті 9 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 10 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім`ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається.

З метою забезпечення конфіденційності інформації про заявників та захисту членів їхніх сімей, які можуть залишатися в країні їх походження, органи державної влади під час проведення зазначених заходів повинні уникати надсилання запитів з персональними даними заявників до спеціальних правоохоронних органів (служб) країни походження заявників.

За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Пунктами 45, 195 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців передбачено, що особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Пункт 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року №8043/04 визначає, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (зі змінами та доповненнями) при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

У відповідності до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України від 08.07.2011 від 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що позивач легально, 23.08.2016, перетнув кордон між Республікою Молдовою та Україною через КПП «Платоново» та прибув до міста Києва, а вже 24.09.2018 звернувся до Управління Державної міграційної служби в Київській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з цього часу перебуває на території України.

На підтвердження обставин, якими була обґрунтована заява позивача, останній надав витяги зі звітів по країнах про права людини, в яких зазначається про конфлікт на північному Кавказі між урядовими силами, повстанцями, ісламськими бойовиками та злочинцями, який призвів до численних зловживань, політично мотивовані викрадення та загальну деградацію верховенства права.

Крім того, судом досліджено й іншу інформацію про країну походження позивача, надану під час розгляду справи, зокрема, доповідь Міжнародної комісії юристів (ICJ) в рамках проекту «Просування верховенства закону за допомогою моніторингу громадським суспільством» (копія додається). У засновках та рекомендаціях Міжнародної комісії юристів вказано, що ситуація з незалежністю суддів значно погіршилась порівняно з 2012 роком; в Молдові немає сильної та незалежної судової системи, здатної забезпечити контроль над іншими державними органами; багато кримінальних розслідувань у Молдові зосереджені скоріш -з придушенні опозиції та запобіганні дисидентських поглядів в судовій системі, а не на реальному викоріненні корупції. Делегація ICJ заслухала багато заяв і свідчень очевидців стосовно суддів, які часто живуть в страху - страху висловити свою думку про ситуацію в судовій системі, страху кримінального переслідування за винесення рішення, що суперечить положенням прокуратури або людей при владі, страху відставки або завершення своєї кар`єри через погляди, які не збігаються з поглядами судової номенклатури та існуючої на практиці ієрархії, хоча вони формально скасовані

Суд вважає за необхідне зазначити, що про наявність підстав побоюватися за своє життя та життя своєї сім`ї через переслідування позивача представниками влади, позивач зазначав у заяві - анкеті, а також надавав аналогічні пояснення, які не різнились між собою та не мали плутанини під час співбесід, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, які не спростовані відповідачем під час розгляду справи. Аналогічні пояснення надав позивач особисто і в судовому засіданні.

Проте, з матеріалів справи також вбачається, що відповідачем не було надано вмотивованої оцінки наданим позивачем поясненням з вказаних вище обставин, що дозволяє суду дійти висновку про формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, що, в свою чергу, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Крім того, обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань через політичні причини на території Молдови є наступна інформація, яку відповідач не взяв до уваги при співбесідах та винесення оскаржуваного рішення: 1) Резолюція Європейського Парламенту від 14.11.2018 щодо виконання Угоди про асоціацію з Молдовою (ІНФОРМАЦІЯ_5) «ІНФОРМАЦІЯ_6»; 2) Фонд Джеймстауна, корупція високого рівня загрожує європейським прагненням Молдови, ІНФОРМАЦІЯ_7 (ІНФОРМАЦІЯ_8) «ІНФОРМАЦІЯ_9».

Згідно положень п. 39 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців УВКБ ООН (надалі за текстом - Керівництво), передбачається, що якщо тільки особа не шукає пригод чи не бажає просто подивитися світ, то вона у звичайних умовах не залишить свій дім та країну без обставин, що змушують до цього. Позивач не шукає пригод і не бажає подивитися світ. Залишити країну походження його змусили обставини, які унеможливлюють його безпечне проживання в цій країні.

Згідно положень п.40 Керівництва, оцінка суб`єктивного елемента невідокремлювана від особистості заявника, оскільки психологічні реакції різних осіб у схожих умовах можуть відрізнятись. Одна особа може мати сильні політичні і політичні переконання, перегляд яких зробить її життя нестерпним, інша особа може не мати таких сильних переконань. Одна особа може прийняти імпульсивне рішення утікати, інша може ретельно спланувати свою втечу.

Згідно положень п.41 Керівництва, враховуючи важливе значення, яке надається у визначенні «біженець» суб`єктивному фактору, необхідна оцінка достовірності у тих випадках, коли наявні факти недостатньо проясняють картину. Необхідно брати до уваги, зокрема, його власне судження про своє положення, його власний досвід, іншими словами - все, що може слугувати доказом того, що основним мотивом його звернення є побоювання. Ці побоювання мають бути обґрунтовані. Перебільшені побоювання, проте, можуть бути досить обґрунтованими, якщо враховуючи всі обставини справи, такий душевний стан може вважатися виправданим.

Отже суд приходить до висновку, що позивач дійсно має об`єктивні причини побоюватися за своє життя та здоров`я в умовах переслідування через політичні причини на території Молдови, а також систематичного порушення прав людини по всій країні.

Згідно положень п. 42 Керівництва, що стосується об`єктивних елементів, то необхідно надати оцінку твердженням заявника. Ці твердження не можуть розглядатися абстрактно, а мають оцінюватися в контексті відповідної вихідної інформації про ситуацію, що склалася. Знання умов країни походження заявника - якщо не основна мета, то дуже важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих заявником. Взагалі, побоювання заявника мають вважатися досить обґрунтованими, якщо він може довести у межах розумного, що його тривале перебування у країні походження стало нестерпним для нього з причин, зазначених у визначенні, або з тих самих причин стало б нестерпним, якби він повернувся назад.

Побоювання позивача є обґрунтованими з огляду на те, що у країні походження на нього чекає небезпека у зв`язку з переслідуваннями через політичні причини, а також систематичне порушення прав людини по всій країні.

Згідно положень п. 65 Керівництва, переслідування можуть також виходити від частин населення, що не поважає порядок, встановлений законами цієї країни. Там, де серйозні дискримінаційні чи такі, що принижують гідність дії здійснюються місцевим населенням, вони можуть розглядатися як переслідування, якщо відомо, що влада свідомо допускає це, або якщо влада відмовляється, чи не здатна забезпечити ефективний захист.

Таким чином, суд погоджується з позицією позивача в тій частині, що відповідач не вчинив необхідних заходів щодо збирання та отримання відносно позивача більш достовірної інформації, ідентифікації позивача як особи, не проаналізував інформацію щодо ситуації в країні походження позивача, та не прийняв до уваги вищезазначені позиції з приводу біженців міжнародного суспільства.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів;

4) неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При цьому, суд звертає увагу, що саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є головним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, проте ці побоювання повинні бути реальними.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідачем не в повній мірі дотримано наведені законодавчі приписи, оскільки було проведено лише три співбесіді з позивачем, проте додаткових відомостей з метою уточнення інформації щодо ситуації у країні громадянської належності позивача відповідачем не вимагалось. При цьому, відповідач не дослідив належним чином, чи існувала небезпека для позивача в країні його громадянської належності станом на час прийняття спірного рішення, не вживалися заходи щодо встановлення дійсних обставин з яких позивач покинув країну свого походження, чи дійсно у позивача були реальні побоювання стати жертвою політичних переслідувань.

Аналізуючи вищевикладене та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача та наявність правових підстав для визнання протиправним та скасування рішення Державної міграційної служби України №461-18 від 29.12.2018 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Молдови ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву громадянина Молдови ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства.

Інші доводи та аргументи учасників не спростовують висновків суду.

Згідно з ч. 1 ст. 9, ст. 72, ч.ч. 1, 2, 5 ст. 77 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані позивачем докази суд дійшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 5 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки матеріали справи не містять доказів понесення сторонами судових витрат, підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат та компенсації судових витрат за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 241-246, 250, 255 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 - задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову громадянину Республіки Молдова ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №461-18 від 29.12.2018.

3. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства України.

Рішення набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту рішення.

Суддя І.В. Смолій