Справа № 240/8061/19
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
15 липня 2019 року м. Житомир справа №240/8061/19
категорія 112030500
Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Попової О. Г., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання незаконним та скасування висновку комісії, зобов`язання вчинити дії,
До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом, в якому просить:
- визнати незаконним та скасувати висновок комісії Міністерства оборони України (п. 40 Протоколу № 41 від 05.04.2019 р.) про відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, у зв`язку зі встановленням ОСОБА_1 II групи інвалідності 10.04.2018 року внаслідок захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини;
- зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення щодо призначення ОСОБА_1 , як інваліду П групи, одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати у відповідності з ч.2 ст.16 Закону України №2011-ХІІ;
- стягнути з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 100 000, 00 (сто тисяч) гривень.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що має право на одноразової грошової допомоги та виплатити в розмірі 300-кратного прожиткового мінімуму на момент виплати у відповідності з ч.2 ст.16 Закону України №2011-ХІІ, однак відповідач відмовляє у призначенні та виплаті такої допомоги у зв`язку із пропуском позивачем дворічного строку. Наголошує, що положення статті 16-3 Закону України №2011-ХІІ у зазначеній відповідачем редакції на позивача не поширюються, а тому надана відмова є протиправною.
Ухвалою судді Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику (повідомлення) учасників справи.
Відповідач у строк та в порядку, визначеному частиною першою статті 261 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) надіслав відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого Міністерство оборони України позовні вимоги не визнає та просить відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Вказує, що у відповідності до положень ч.4 ст.16-3 Закону № 2011-ХІІ та п.8 Порядку №975 позивач не має права на отримання одноразової допомоги (а.с. 38-41).
Щодо викладеного у описовій частині відзиву на позовну заяву клопотання про залучення третьої особи суд наголошує, що відповідачем в порушення положення статей 166, 167 КАС України клопотання про залучення третьої особи не викладено окремим письмовим документом із дотриманням вимог, визначених статтею 167 КАС України.
При цьому, суд звертає увагу, що частиною другою статті 49 КАС України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов`язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи.
Частиною другою статті 262 КАС України визначено, що розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Представник відповідача до початку розгляду справи по суті оформлене належним чином та викладене окремим письмовим документом клопотання про залучення до участі у справі третьої особи не подав. Із клопотанням про поновлення процесуального строку для такого клопотання представник відповідача також не звертався.
Суд наголошує, що викладення у відзиві на адміністративний позов заяв та клопотань не передбачено чинними нормами процесуального законодавства та суперечить статті 162 КАС України. Подальше недотримання суб`єктом владних повноважень норм процесуального законодавства при поданні відзиву на адміністративний позов, інших заяв та клопотань може мати наслідком застосування судом положень частини другої статті 167 КАС України в частині повернення таких заяв по суті справи та інших клопотань без розгляду.
У відповідності до положень частини п`ятої статті 262, частини першої статті 263 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частиною четвертою статті 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Частиною п`ятою статті 250 КАС України встановлено, що датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 з 11 березня 2015 року звільнений з військової служби. (а.с. 20)
Статтею 129-1 Конституції України проголошено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Частиною другою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Положеннями статті 14 КАС України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частиною четвертою статті 78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Питання встановлення позивачу ступеню втрати працездатності, встановленні ІІІ групи інвалідності та отримання одноразової грошової допомоги, зокрема, були предметом розгляду адміністративної справи №806/637/18.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України відмовлено (а.с. 50-53).

Так, судом в межах адміністративної справи встановлено, що 04 березня 2015 року під час первинного огляду органами МСЕК позивачу встановлено 5% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби, що мала місце 29 липня 2014 року, що підтверджується довідкою МСЕК серії ЖИА №004168 від 04 березня 2015 року.

Відповідно до довідки МСЕК серія 12 ААА №782625 від 14 червня 2017 року ОСОБА_1 з 02 червня 2017 року була встановлена третя група інвалідності, яка настала внаслідок травми, поранення та захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини (а.с. 27).

Позивач через Житомирський ОВК звертався до Міністерства оборони України із заявою від 29 червня 2017 року про призначення та виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, внаслідок травм і захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини та рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсацій, оформленим протоколом №102 від 29 вересня 2017 року ОСОБА_1 було повідомлено про відмову в призначенні вказаної допомоги з мотивів встановленням позивачу інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності (а.с. 29-30).

13 квітня 2018 року під час повторного огляду позивачу з 10 квітня 2018 року до 01 травня 2021 року встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пораненням та захворюванням, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААБ №100652 від 13 квітня 2018 року (а.с. 28).

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 в лютому 2019 року звертався через Олевський районний військовий комісаріат до Міністерства оборони України із заявою про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності та рішенням комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційним сум, оформленим протоколом засідання комісії №41 від 05 квітня 2019 року ОСОБА_1 було повідомлено про відмову в призначенні вказаної допомоги з мотивів встановленням позивачу ІІ групи інвалідності понад дворічний термін після первинного встановлення ступеня втрати працездатності. Так, зі змісту спірного рішення встановлено, що первинний ступінь втрати працездатності без встановлення інвалідності позивачу здійснено (а.с. 32-33).

Не погоджуючись із наданою відмовою та вважаючи її протиправною, позивач звернувся із вказаним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд ураховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини п`ятої статті 17 Конституції України обумовлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд ураховує наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами частини п`ятої статті 17 Конституції України обумовлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 № 2232-XII.

Відповідно до статті 41 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25резня 1992 року №2232-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2232-XII), виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно зі статтею Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року №2011-XII (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон №2011-XII), соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Закону №2011-XII, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Пунктом 4 частини другої статті 16 Закону №2011-XII одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема, встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.

Згідно з частиною четвертою статті 16-3 Закону №2011-XII (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності), якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі зміни групи інвалідності, її причини або ступеня втрати працездатності понад дворічний термін після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги у зв`язку із змінами, що відбулися, не здійснюється.

Відповідно до частини 9 статті 16-3 Закону№2011-XII, порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року (далі - Порядок №975).

Згідно з пунктом 3 Порядку №975, днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності - дата, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії.

Пунктом 8 Порядку №975 (в редакції, чинній на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності) встановлено, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному та резервісту після первинного встановлення інвалідності або ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено згідно з рішенням медико-соціальної експертної комісії вищу групу чи іншу причину інвалідності або більший відсоток втрати працездатності, що дає їм право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, виплата провадиться з урахуванням раніше виплаченої суми.

У разі повторного встановлення (зміни) групи інвалідності, причин її виникнення або ступеня втрати працездатності понад дворічний строк після первинного встановлення інвалідності виплата одноразової грошової допомоги не здійснюється.

Відповідно до пункту 12 Порядку №975, призначення і виплата одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, військовозобов`язаним та резервістам, яких призвано на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, здійснюється Міноборони, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, та іншими органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами (далі - розпорядник бюджетних коштів).

Як встановлено в ході судового розгляду, відповідно до довідки МСЕК серії ЖИА №004168 від 04 березня 2015 року, позивачу 04 березня 2015 року під час первинного огляду органами МСЕК встановлено 5% втрати працездатності без встановлення інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби, що мала місце 29 липня 2014 року та в подальшому виплачено одноразову грошову допомогу у розмірі 4 263,00 грн (а.с. 32-33).

При цьому, 13 квітня 2018 року під час повторного огляду позивачу з 10 квітня 2018 року до 01 травня 2021 року встановлено ІІ групу інвалідності у зв`язку із травмою, пораненням та захворюванням, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини, що підтверджується довідкою МСЕК серії 12 ААБ №100652 від 13 квітня 2018 року (а.с. 28).

Зважаючи на дату первинного встановлення ступеня втрати працездатності без встановлення інвалідності, встановлення позивачу ІІ групи інвалідності відбулося після спливу дворічного терміну.

Таким чином, оскільки зміна групи інвалідності позивача відбулась понад дворічний строк після первинного встановлення ступеню втрати працездатності, права на здійснення виплати одноразової грошової допомоги, з урахуванням раніше виплаченої суми, позивач не має.

Суд зазначає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункт 8 Порядку №975 в редакціях, що були чинними на момент встановлення позивачу ІІ групи інвалідності, а не первинного встановлення позивачу ступеню втрати працездатності у 2015 році, оскільки саме з фактом зміни групи інвалідності пов`язане виникнення права на виплату одноразової грошової допомоги. При цьому, зміни в законодавстві шляхом доповнення вказаних норм права абзацом другим, яким встановлено пряму заборону виплати вказаної допомоги, якщо після первинного встановлення інвалідності сплинув дворічний термін, відбулося до встановлення позивачу ІІ групи інвалідності.

Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє доводи позивача щодо неправильного застосування відповідачем статті 58 Конституції України щодо дії закону в часі.

Крім того, суд наголошує, що навіть до внесення змін до частини четвертої статті 16-3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та пункту 8 Порядку №975, станом на момент первинного встановлення інвалідності позивачу, законодавство передбачало право на отримання одноразової грошової допомоги в більшому розмірі, з урахуванням раніше виплачених сум, за умови, якщо протягом двох років військовослужбовцю, військовозобов`язаному або резервісту після первинного встановлення інвалідності під час повторного огляду буде встановлено вищу групу інвалідності.

Тобто обмеження дворічним терміном періоду після первинного встановлення інвалідності та встановлення вищої групи інвалідності існувало і станом на 04 березня 2015 року, момент встановлення позивачу ступеню втрати працездатності.

Позиція суду також підтримана Сьомим апеляційним адміністративним судом у постанові від 13 червня 2019 року у справі №0640/3997/18.

Здійснивши системний аналіз норм чинного законодавства та наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційним сум, оформлене протоколом засідання комісії №41 від 05 квітня 2019 року, винесене з дотриманням частини другої статті 19 Конституції України та відповідає вимогам частини другої статті 2 КАС України.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Положеннями статті 90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідачем на виконання частини другої статті 77 КАС України та наявною у матеріалах справи сукупністю належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів спростовано, а позивачем не доведено протиправність рішення Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Стягнення судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу, у разі відмови у задоволенні позовних вимог статті 139 КАС України не передбачено.

Керуючись статтями у КАС України, суд,

вирішив:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_1 ) до Міністерства оборони України (Повітрофлотський пр-т, 6, м. Київ, 03168. РНОКПП/) про визнання незаконним та скасування висновку комісії, зобов`язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду за правилами, встановленими статтями 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням приписів підпункту 15.5 пункту 15 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду складено у повному обсязі: 15 липня 2019 року.

Суддя О.Г. Попова