Справа № 0740/752/18
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4666/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді - Мікули О. І.,

суддів - Качмара В. Я., Курильця А. Р.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 0740/752/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, -

суддя в 1-й інстанції - Маєцька Н. Д.,

час ухвалення рішення - 06.02.2019 року, 16:02 год.,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 18.02.2019 року,

в с т а н о в и в:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - Державної міграційної служби України, в якому просив скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати відповідача повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що ситуація в країні походження позивача може загрожувати йому життю та здоров`ю, ґрунтуючись на загальновідомих фактах, а ситуація загального насильства також може прирівнюватися до тортур та нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, а тому відповідно до приписів п.1 ч.1 ст.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" позивач вважає, що має обґрунтовані підстави для визнання його біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Державна міграційна служба України подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вказала, що умови передбачені п.1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні, а тому рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято правомірно. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Відповідно до положень ч.4 ст.229 КАС України фіксація судового розгляду технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 січня 2018 року ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , араб за національністю, сповідує іслам) звернувся до Головного управління ДМС України в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, вказавши, що є громадянином Сирії, народився та проживав у селі Джусі Аламар, район Ель-Кусейр, провінції Хомс, Сирія, наразі у Сирії триває війна, що унеможливлює його повернення в країну походження.

Відповідно до Висновку від 25 квітня 2018 року головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, твердження заявника про те, що до нього могло мати місце переслідування з боку органів влади через ухилення від мобілізації, що змусило його виїхати з країни походження, викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними та правдоподібними. На підставі наведеного, головний спеціаліст вважає доцільним громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 01 червня 2018 року № 181-18 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, щодо якої встановлено, що умови передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що при зверненні щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивач не навів обґрунтованих прикладів та обставин, які свідчать про його переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, загрозу життю, безпеці чи свободі, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження, тому рішення ДМС України № 181-18 від 01 червня 2018 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято правомірно, що свідчить про безпідставність позовної вимоги про визнання протиправним та скасування цього рішення; враховуючи наведене, також не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, законними та обґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Згідно з п. 1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст.1 вказаного Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року поняття "біженець" включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.

Таким чином, при вирішенні питання щодо визнання або відмови у визнані біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, мають враховуватися усі чотири підстави, наведені вище.

Відповідно до Положень Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) (далі - УВКБ ООН), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками (п. п. 45, 66).

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов`язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного, які можуть бути як усні, так і документальні.

Загальними правовими принципами доказового права, обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Колегія суддів зауважує, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності: стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/ЕU, та п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Приписами п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 передбачено, що заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; -заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 нелегально виїхав з Сирії у вересні 2017 року автомобільним транспортом до Туреччини, звідки кораблем дістався Одеси (України); у Туреччині позивач захисту не просив, оскільки країною призначення для нього була Україна.

24 вересня 2017 року ОСОБА_1 перетнув державний кордон України на підставі візи, яку йому оформляли посередники ліванці.

Також матеріалами справи стверджується, що, діставшись м.Одеса, позивач втратив паспортний документ, після чого поїхав на Західну Україну та, отримавши роботу у Мукачеві, звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України в Закарпатській області.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач на підтвердження його особи та громадянства документів не надав, а факт проживання в Сирії підтверджено довідкою, виданою Міністерством внутрішніх справ Сирійської Арабської Республіки 03 травня 2010 року.

З перекладу вказаного документу вбачається, що місцем народження позивача є місто Арсаль , разом з тим, в заяві-анкеті від 04 квітня 2018 року він зазначив місцем свого народження Джусі Аламар провінції Хомс , Сирія.

Таким чином, у заяві та наданій довідці про проживання факт місця проживання суперечить один одному.

Під час проведеної співбесіди 22 січня 2018 року позивач зазначив, що має вищу освіту, яку здобув в Одеському національному політехнічному університеті, проте документ про освіту залишився в Сирії.

Разом з тим, відповідно до довідки Одеського національного політехнічного університету від 16 березня 2018 року № 616/07-5 громадянин Сирії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніколи не був студентом Одеського національного політехнічного університету.

Під час співбесіди 26 березня 2018 року вказаний факт позивач пояснив тим, що в паспорті, на підставі якого він в`їхав в Україну і був зарахований до вузу є помилка в даті народження, проте він точно не пам`ятає чи в даті чи в році; вказану помилку він виявив, коли повернувся після навчання з України.

Крім того, під час співбесіди 22 січня 2018 року позивач зазначив, що ні він, ні члени його родини ніколи не були заарештованими; його призивали до військової служби, разом з тим, в армії він не служив, членом політичної, релігійної, військової чи соціальної організації не був, але побоюється за своє життя у зв`язку із тривалими збройними конфліктами в Сирії.

Разом з тим, позивач під час проведених з ним співбесід не надав фактів про примусову мобілізацію та детальних свідчень про те, як і за яких обставин представник влади звертався до нього із вимогами приєднатися до сирійської армії, згідно з твердженнями позивача він не зазнав насильства з жодної сторін конфлікту.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що твердження позивача про те, щодо нього могло мати місце переслідування з боку органів влади через ухилення від мобілізації, що змусило виїхати з країни його походження, викликають сумнів та не можуть вважатися достовірними та правдоподібними, оскільки позивач не навів жодних інших фактів поганого поводження, окрім загального твердження про мобілізацію всього чоловічого населення Сирії.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивач ніколи не був членом жодної політичної, релігійної, військової та громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною та гендерною ознакою не зазнав.

Таким чином, підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань відсутні.

Відповідно до п.170 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця, в деяких випадках необхідність нести військову службу може бути єдиною причиною для подання клопотання про надання статусу біженця, наприклад, якщо особа може довести, що несення військової служби вимагає його участі у військових діях, що суперечать його політичним, релігійним або моральним переконанням чи обґрунтованим міркуванням совісті. Якщо тип військової акції, в якій особа не бажає приймати участь засуджується міжнародним співтовариством, як такий що суперечить елементарним правилам людської поведінки, кара, яка передбачена за дезертирство чи ухилення від призову, може з урахуванням усіх інших вимог визначення бути розцінена як переслідування.

Як вбачається з протоколу співбесіди з позивачем від 26 березня 2018 року, останній зазначив, що виїхав із Сирії через мобілізацію, при цьому, коли приходили військові він втікав в гори.

Згідно з п.167 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації об`єднаних націй у справах біженців (відповідно до Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця) дезертирство, завжди і у всіх країнах, обов`язкова чи не обов`язкова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання відрізняється в залежності від країни, і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування.

Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або ухиляння від призову самі по собі - не являються за визначенням обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань.

При цьому, позивач ні під час звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ні під час зазначених співбесід не повідомив орган міграційної служби про переслідування його на території країни громадської належності за конвенційними ознаками біженця, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не був членом жодних організацій чи політичних партій. Жодних доказів чи пояснень щодо ведення ним політичної діяльності, опозиційної до сирійського уряду, не навів, також не навів підстав для відмови у служінні в армії з релігійних мотивів.

Таким чином, обставини, вказані позивачем, не можуть слугувати належними підставами в розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 у справі № 820/1502/17, і відповідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Колегія суддів також звертає увагу, що збройний конфлікт у Сирії розпочався у березні 2011 року, в Україну з Туреччини позивач прибув 24 вересня 2017 року, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся лише 04 січня 2018 року після притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування на території України, про що складено протокол про адміністративне правопорушення від 04 січня 2018 року та постанову про накладення адміністративного стягнення від 04 січня 2018 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому, мотив звернення із цією заявою може бути іншим.

Таким чином, враховуючи усе вищенаведене, а також те, що дата звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є значно пізнішою від дати його прибуття в Україну, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача реальних побоювань стати жертвою переслідувань у країні походження.

Колегія суддів вважає, що аналізом матеріалів особової справи позивача неможливо обґрунтувати причину звернення позивача з позиції надання міжнародного захисту в Україні, оскільки ні під час перебування в Сирії, ні перебуваючи поза її межами, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Отже, за відсутністю підстав та з урахуванням розбіжностей в інформації, наданої позивачем, його звернення є зловживанням процедурою з метою легалізації на території України. При цьому, така умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв`язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

Колегія суддів вважає, що, приймаючи оскаржуване рішення, відповідач проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід, а також врахував поточну та актуальну інформацію по ситуації в Сирії, й спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в разі повернення позивача.

Відповідачем надано належну оцінку інформації по країні походження позивача, ситуацію із дотриманням прав людини та можливість стати жертвою переслідувань через небажання проходити військову службу у лавах урядової армії під час громадянської війни у Сирії.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України від 01 червня 2018 року № 181-18, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято правомірно, на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення, що свідчить про безпідставність позовної вимоги про визнання протиправним та скасування цього рішення.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не підлягає задоволенню позовна вимога про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки вказана вимога, відповідно до приписів п.23 ч.1 ст.4 КАС України, є похідною.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 229, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 0740/752/18 - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя О. І. Мікула
судді В. Я. Качмар
А. Р. Курилець
Повне судове рішення складено 15 липня 2019 року.