Справа № 420/6391/18
Суддя: Шевчук О.А.
Дата ухвалення: 2019-07-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6391/18
Головуючий в 1 інстанції: Балан Я. В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду

у складі: головуючої судді Шевчук О.А.,

суддів: Єщенка О.В., Федусика А.Г.

при секретарі Жигайлової О.Е

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року, ухвалене у відкритому судовому засіданні 16:47 год. у м. Одесі за правилами спрощеного позовного провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області про визнання протиправними дій або бездіяльності, стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2018 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача:

- про визнання протиправними дії або бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, щодо ненадання відповіді на заяву ОСОБА_1 від 23 листопада 2018 року;

- щодо здійснення виплати за вимушений прогул;

- стягнення із Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області на користь ОСОБА_1 суддівської винагороди за час вимушеного прогулу з 02 листопада 2016 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 2 170 869 (два мільйони сто сімдесят тисяч вісімсот шістдесят дев`ять) гривень;

- допущення негайного виконання рішення у сумі стягнення за 1 місяць у розмірі 89 352 (вісімдесят дев`ять тисяч триста п`ятдесят дві) гривні;

- встановлення судового контрою за виконанням рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у двадцятиденний строк звіт про виконання рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 11 травня 2018 року у справі №800/532/16, яке набрало законної сили 13 листопада 2018 року, було визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України №1603-VІІІ від 29 вересня 2016 року, про звільнення ОСОБА_1 , із посади судді за порушення присяги. На думку позивача, скасування наказу про звільнення працівника, автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання, щодо відшкодування останньому середнього заробітку за вимушений прогул. 23 листопада 2018 року ОСОБА_1 , звернувся із заявою до територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області з проханням проведення оплати за вимушений прогул з моменту звільнення по даний час. Станом на 07 грудня 2018 року відповіді на заяву позивачем отримано не було, у зв`язку з чим він звернувся до суду з адміністративним позовом.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов в повному обсязі. Доводами апеляційної скарги зазначає, що апелянт має право на виплату суддівської винагороди за період незаконного звільнення на підставі КЗпПУ та Європейської конвенції з прав людини, оскільки право на володіння та повагу до його власності гарантоване статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції було порушено. Апелянт звертає увагу, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» не визначає тривалість робочого часу судді, відпочинок, вихідні та святкові дні а усі ці питання регулюються Кодексом законів про працю, а тому вважає, що вирішуючи цей спір, необхідно керуватись саме КЗпПУ.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає. В свою чергу відповідач звертає увагу, що відповідь на заяву ОСОБА_1 , від 23.11.2018 року ТУ ДСА України в Одеській області надали на 11-й день після отримання заяви. Стосовно стягнення на користь позивача суддівської винагороди за час вимушеного прогулу відповідач зазначає, що станом на теперішній час, у ТУ ДСА України в Одеській області відсутні правові підстави для здійснення такої виплати.

Особи, що беруть участь у справі, про дату, час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст. 124-130 КАС України, не заперечували про розгляд справи за їх відсутності.

Згідно до статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом Голови Київського районного суду м. Одеси Чванкіна С.А. №18-ос від 18 жовтня 2016 року відповідно до постанови Верховної Ради України №1603-VІІІ від 29 вересня 2016 року «Про звільнення суддів», ОСОБА_1 , звільнено з посади судді Київського районного суду м. Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді відраховано зі штату Київського районного суду м. Одеси 02 листопада 2016 року (а.с.10).

Рішенням Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року (справа №800/532/16) позов ОСОБА_1 до Верховної Ради України задоволено частково. Визнано протиправними дії Верховної ради України з розгляду питання про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги на позачерговому засіданні Верховної Ради України 29.09.2016 року; визнано незаконною та скасовано постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 року №№1603-VІІІ про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси у зв`язку з порушенням присяги судді; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.11-24).

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2018 року, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11 травня 2018 року залишено без змін (а.с.24-36).

23 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до ТУ ДСА України в Одеській області з заявою, про проведення оплати за вимушений прогул з моменту звільнення по теперішній час.

Позивач зазначав, що відповідь від Територіального управління державної судової адміністрації на звернення від 23 листопада 2018 року він не отримав а тому, вважаючи бездіяльність відповідача протиправною, а право на отримання виплати суддівської винагороди за час вимушеного прогулу - порушеним, звернувся до суду з даною позовною заявою.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що твердження позивача про неотримання відповіді на заяву від 23 листопада 2018 року від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області спростовуються матеріалами справи, які підтверджують своєчасне надання відповіді позивачу. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суддівської винагороди задоволенню не підлягають.

Згідно частини 1 статті 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі позивач не наводить обґрунтувань та заперечень в частині відмови у задоволенні вимог, щодо неотримання відповіді на заяву.

Що стосується позовних вимог про стягнення суддівської винагороди, колегія суддів зазначає.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Статтею 130 Конституції України визначено, що Держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з серпня 1980 року по червень 1987 року позивач ОСОБА_1 працював народним суддею Луцького міського народного суду Волинської області.

29 листопада 2001 року позивач обраний Верховною Радою України на посаду судді Київського районного суду м. Одеси безстроково ( постанова № 2869-111 від 29 листопада 2001 року).

27 грудня 2001 року він склав присягу судді.

Указом президента України від 01 червня 2004 року ОСОБА_1 призначений на посаду заступника голови цього суду.

11 лютого 2014 року Вищою радою юстиції розглянуто рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 30.05.2013 року, щодо внесення подання про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги та 24 лютого 2014 року внесено подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді.

Питання, щодо дисциплінарного проступку, (його матеріальна складова) були предметом розгляду Вищого адміністративного суду, який постановою 19 червня 2014 року (справа № 800/148/14) відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення Вищої ради юстиції від 11.02.2014 року № 92/0/15-14, щодо внесення подання про його звільнення з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги.

Постановою Верховного Суду України від 09 грудня 2014 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд постанови Вищого адміністративного суду України від 19 червня 2014 року. Судове рішення набрало законної сили.

Постановою Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року позивач звільнений з посади судді Київського районного суду м. Одеси у зв`язку з порушенням присяги та наказом голови суду від 18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відрахований зі штату Київського районного суду з 02 листопада 2016 року.

В жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України, як суду першої інстанції, з адміністративним позовом до Верховної Ради України, та уточнивши позовні вимоги просив суд :

- визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України щодо неповідомлення судді Київського районного суду м. Одеси Реви С. В. про проведення позачергового засідання ВРУ - 29 вересня 2016 року;

- визнати протиправною бездіяльність Верховної Ради України стосовно не оголошення подання Вищої ради юстиції про рекомендацію звільнити ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги;

- визнати протиправними дії Верховної Ради України щодо голосування втретє за проект Постанови № 3581-2 про звільнення ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси, яке відбулось о 12 годині 32 хвилини 58 секунд;

- визнати незаконною постанову Верховної Ради України від 29 вересня 2016 року №1603-УІІІ «Про звільнення судді», якою ОСОБА_1 звільнено з посади судді Київського районного суду міста Одеси, у зв`язку з порушенням присяги судді та скасувати її.

- закрити дисциплінарне провадження.

Рішенням Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11 травня 2018 року, залишеного без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2018 року, встановлені порушення Верховною Радою України процедури розгляду питання про звільнення позивача, а саме: належного його повідомлення про дату розгляду - 29 вересня 2016 року, та дотримання процедури розгляду подання відповідно Регламенту Верховної Ради України, постанову Верховної Ради України від 29.09.2016 року скасовано.

Велика Палата також погодилась з висновком касаційного адміністративного суду в частині відмови в закритті дисциплінарного провадження.

Велика Палата в постанові від 13.11.2018 року з приводу закриття дисциплінарного провадження, зазначила, що на обґрунтування цієї вимоги позивач навів доводи, щодо відсутності в його діях складу дисциплінарного проступку та закінчення строку притягнення до дисциплінарної відповідальності. Проте, такі обставини, як вказала Велика Палата, були предметом розгляду Вищого адміністративного суду України, який постановою від 19 червня 2014 року (№ 800/148/14) відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , про визнання незаконним рішення Вищої ради юстиції від 11.02.2014 року про внесення подання про його звільнення.

За наслідками зазначеного висновку Великої Палати Верховного Суду, 05.02.2019 року Вища Рада Правосуддя повторно розглянула питання про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду міста Одеси на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України за вчинення істотного дисциплінарного проступку.

В даній справі позивач заявив вимоги до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області:

- про визнання противоправної бездіяльності щодо ненадання відповіді на заяву;

- стягнення суддівської винагороди за час вимушеного прогулу,

і саме ці вимоги вирішив суд першої інстанції;

- допущення негайного виконання рішення у розмірі за 1 місяць;

- встановлення судового контролю за виконання рішення суду шляхом зобов`язання відповідача подати у 20-денний строк звіт про виконання рішення суду.

І саме ці вимоги вирішив суд першої інстанції.

Вимоги про стягнення суддівської винагороди відповідача, заявлені за період з 02.11.2016 року - відрахування його зі штату судді Київського районного суду м. Одеси по 31.12.2018 року, охоплюючи час з 07.10.2018 року досягнення суддею віку 65 років, з якого він за законом не в праві виконувати професійні обов`язки.

Розглядаючи питання, щодо способу захисту трудових прав позивача на національному рівні, а саме: про стягнення суддівської винагороди за визначений в позові час у зв`язку з неможливістю виконувати свої професійні обов`язки, через порушення його трудових прав органами влади, в контексті практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на наступне.

У справі «Куликов та інші проти України» Європейський Суд застосував єдині підходи, що викладені у справі «Олександр Волков проти України» та не відхиляючись від своєї прецедентної практики, розглянувши скарги заявників за пунктом 1 статті 6 Конвенції встановив, що національні органи в їх справах не були незалежними і неупередженими (п. 135).

При цьому, Суд послався на висновки у справі «Олександр Волков проти України» (пункти 109-131), в яких зазначив, що провадження у Вищій Раді Юстиції і Верховній Раді України характеризувалося великою кількістю системних і загальних недоліків, що поставили під сумнів принципи незалежності та неупередженості, а подальший перегляд справ національним судом не усунув ці недоліки.

Ці порушення відбулися в період звільнення 18 заявників з посади судді до реформування судової системи, в тому числі дисциплінарного провадження, та внесення 02.06.2016 року змін до Конституції України і ухвалення Закону України «Про судоустрій та статус суддів», який набув чинності 30.09.2016 року.

Рішення про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення позивача з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги розглянуто Вищою Радою юстиції 11.02.2014 року, тобто до реформування судової системи та дисциплінарного провадження.

Питання щодо дисциплінарного проступку (його матеріальна складова) було предметом розгляду Вищого адміністративного суду, який постановою від 19 червня 2014 року (справа № 800/148/14) відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання незаконним рішення Вищої ради юстиції від 11.02.2014 року № 92/0/15-14 про внесення подання про його звільнення з посади судді Київського районного суду м. Одеси за порушення присяги.

Складність та довготривалість в національній системі процедури розгляду питання про звільнення позивача з посади судді, а саме: з моменту прийняття 11 лютого 2014 року Вищою Радою Юстиції рішення про внесення подання про звільнення до вирішення цього питання Верховною Радою України лише 29 вересня 2016 року, з наступним визнанням такого звільнення судовим органом, який прийняв кінцеве рішення 13 листопада 2018 року - незаконним, через порушення принципу рівних можливостей (неналежне повідомлення та інші процедурні питання), саме по собі не позбавляє позивача звернутись до компетентного органу за захистом своїх трудових прав.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у справі "Куликов та інші проти України" Європейський Суд з Прав Людини зазначив, що Суд невзмозі на час розгляду справи оцінити ефективність відновлення національного провадження, тому неможна дійти висновку, що впровадження повномасштабної судової реформи в Україні, яка включає внесення змін до Конституції України та Законів України а також інституційних змін зроблять відповідне національне провадження даремним та безрезультатним (пункт 148).

Таким чинном, застосувати у даній справі прецедентну практику ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні, а саме: висновки які містяться у пунктах 135, 109, 131 вищезазначених справ неможливо, у зв`язку з відсутністю ефективного засобу правового захисту передбаченого ст. 13 Конвенції про Захист Прав Людини і основоположних свобод, на національному рівні відносно суддів, в тому числі позивача, які звільнені до внесення змін до Конституції України та прийняття Закону України "Про судоустрій та статус суддів", що набрав чинності 30 вересня 2016 року.

Більше того, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості відповідно до конвенційних положень надати оцінку висновкам, які містяться у рішеннях національних судів, щодо матеріально правової складової дисциплінарного проступку у діях позивача, через те, що зазначені рішення набрали чинності.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях постійно підкреслює, що ціллю захисту прав людини є гарантування прав які є практичними та ефективними а не теоретичними або ілюзорними.

З урахуванням викладеного, посилання апелянта у апеляційній скарзі на висновки Європейського суду з прав людини, які містяться у справі "Олександр Волков проти України", щодо вжиття заходу індивідуального характеру шляхом поновлення його на посаді, є некоректним.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Одеській області не може відповідати за заявленими вимогами у цій справі.

Підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ст. 329 КАС України постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.07. 2019 року.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук

Суддя: О.В. Єщенко

Суддя: А.Г.Федусик