Справа № 360/1239/19
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року справа №360/1239/19

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гаврищук Т.Г.,

суддів Блохіна А.А.,

Сіваченка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.

за участю сторін по справі:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (за ордером)

відповідач: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року в справі №360/1239/19 (головуючий І інстанції Тихонов І.В., повний текст рішення складено та підписано 29 травня 2019 року в м. Сєвєродонецьк) за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області про визнання протиправною бездіяльність Управління щодо відмови у виплаті одноразової допомоги позивачу в інтересах ОСОБА_3 як члену сім`ї ОСОБА_4 ; зобов`язання провести нарахування та виплату ОСОБА_3 одноразової допомоги на сім`ю як члену сім`ї померлого батька, ОСОБА_4 , у розмірі 184100,00 грн, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29.09.2018 року із ОСОБА_4 стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він помер. У нього залишилась неповнолітня дочка ОСОБА_3 , матір`ю якої є ОСОБА_1 . Як особі, що перебувала на утриманні загиблого, ОСОБА_3 призначено одноразову допомогу в розмірі 36820,00 грн. У січні 2019 року позивач звернувся до Попаснянського відділення Управління із заявою про отримання ОСОБА_3 одноразової допомоги на сім`ю в зв`язку зі смертю її батька від нещасного випадку на виробництві. Проте, у нарахуванні та виплаті одноразової допомоги відмовлено, оскільки на момент смерті ОСОБА_4 не перебував у шлюбних відносинах із позивачем, їх донька мешкала окремо від батька, отже ОСОБА_3 не є членом сім`ї загиблого та не має права на відповідну допомогу (а.с. 4-7).

Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про правомірність відмови відповідача в призначенні ОСОБА_3 одноразової допомоги як члену сім`ї загиблого внаслідок нещасного випадку на виробництві, оскільки в розумінні положень Сімейного кодексу України дитина належить до сім`ї свої х батьків і тоді, коли не проживає спільно з ними.

На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував, вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з`ясування обставин в адміністративній справі.

Відповідач, до апеляційного суду не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвами про шлюб Серії НОМЕР_1 та про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_2 (а.с. 8, 14), з яким має спільну доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_3 .

29 вересня 2018 року у Відокремленому підрозділі Шахта «Тошківська» Державного підприємства «Первомайськвугілля» Міністерства енергетики та вугільної промисловості України стався нещасний випадок, внаслідок якого помер ОСОБА_4 (а.с. 17-22). Дочці загиблого, ОСОБА_3 як особі, яка перебувала на його утриманні, призначено та виплачену одноразову допомогу в сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 29.01.2019 року звернулась до Попаснянського відділення Управління із заявою про отримання одноразової допомоги на сім`ю в зв`язку зі смертю ОСОБА_4 від нещасного випадку на виробництві.

Листом від 12.02.2019 року № 223/03-15 позивачу повідомлено, що ОСОБА_3 має право на отримання тільки одноразової допомоги як особа, яка перебувала на утриманні загиблого, у сумі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ця допомога вже виплачена, право на одноразову допомогу як член сім`ї дочка ОСОБА_1 не має, оскільки не є членом сім`ї загиблого (а.с. 16).

Вважаючи, що Управління протиправно відмовило в нарахуванні та виплаті належної її доньці одноразової допомоги, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон № 1105-XIV).

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 1105-XIV загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - соціальне страхування) - система прав, обов`язків і гарантій, яка передбачає матеріальне забезпечення, страхові виплати та надання соціальних послуг застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування України.

Відповідно до ст. 8 Закону № 1105-XIV виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та в порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду, що затверджується його правлінням, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Згідно зі ст. 9 Закону № 1105-XIV основними завданнями Фонду та його робочих органів, зокрема, є реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Тобто Фонд є суб`єктом владних повноважень, наділеним владними управлінськими функціями.

Статтею 44 Закону № 1105-XIV встановлено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Статтею 36 цього Закону регламентовано, що страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Відповідно до ст. 41 Закону № 1105-XIV у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Такими непрацездатними особами є:

1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання, - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років;

2) особи, які досягли пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якщо вони не працюють;

3) особи з інвалідністю - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності;

4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти;

5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли восьмирічного віку.

Згідно з ч. 2 ст. 43 Закону № 1105-XIV Фонд приймає рішення про виплати у разі втрати годувальника за умови подання передбачених у цій частині ст. 43 Закону документів, які видаються відповідними організаціями у триденний строк з моменту звернення заявника.

Статтею 42 цього Закону встановлені щомісячні страхові виплати та інші витрати на відшкодування шкоди.

Окрім цього, ч. 6 ст. 42 Закону № 1105-XIV передбачено, що в разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Вказана норма встановлює та розмежовує виплату одноразової допомоги в разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві, зокрема виплата одноразової допомоги сім`ї потерпілого, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та виплату одноразової допомоги кожній особі, яка перебувала на утриманні потерпілого, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

Сторонами не оспорюється, що ОСОБА_3 як неповнолітня дочка ОСОБА_4 перебувала на його утриманні, тому має право на одноразову допомогу в сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. Така допомога була нарахована та виплачена.

Щодо виплати одноразової допомоги його сім`ї (у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб), яку ОСОБА_1 просила виплатити її доньці, звертаючись до відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Частиною 4 ст. 3 цього Кодексу визначено, що сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Ці обставини можуть підтверждувати, зокрема довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідки виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім`ї померлого, у тому числі про тих, хто перебував на його утриманні, або копії відповідного рішення суду (п. 2 ч. 2 ст. 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), про що правильно зазначалося відповідачем у відповідях на заяви позивача.

Позивач не надав органу соціального страхування доказів, що після розірвання шлюбу з батьком її доньки, вони були сім`єю, тобто спільно проживали, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.

Разом з тим, у матеріалах справи наявна довідка Виконавчого комітету Тошківської селищної ради від 14.03.2019 року № 149 про те, що разом із ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 мешкала його співмешканка ОСОБА_5 (а.с. 23).

Враховуючи, що на момент смерті між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були відсутні шлюбні стосунки, ані позивач, ані ОСОБА_3 разом із загиблим не мешкали та не вели спільне господарство, суд апеляційної інстанції погоджує викладений в оскаржуваному рішенні висновок, що відповідачем правомірно відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги на сім`ю, оскільки така допомога є неподільною та виплачується саме сім`ї, а не окремому її члену.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 496/3987/15-ц.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_3 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року в справі № 360/1239/19 - залишити без задоволення.

Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 29 травня 2019 року в справі №360/1239/19 - залишити без змін.

Вступна та резолютивна частина постанови прийнята у нарадчій кімнаті та проголошена у судовому засіданні 17 липня 2019 року.

Постанова у повному обсязі складена у нарадчій кімнаті 17 липня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 17 липня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Т. Г. Гаврищук

Судді А. А. Блохін

І.В. Сіваченко