Справа № 240/5523/19
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року м. Житомир справа № 240/5523/19

категорія 111060000

Житомирський окружний адміністративний суд

у складі: судді Романченка Є.Ю.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки),

встановив:

Позивач звернулася до суду з указаним позовом і просить визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Житомирській області від 14 лютого 2019 року №Ф-3794-55 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 11121,66 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог указує, що з 31 січня 2017 року займається підприємницькою діяльністю та взята на облік платника податків в Овруцькій об`єднаній державній податковій інспекції ГУ ДФС у Житомирській області, як фізична особа-підприємець, і перебуває на спрощеній системі оподаткування. В кінці лютого 2019 року отримала вимогу ГУ ДФС у Житомирській області про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2019 року №Ф-3794-55, згідно якої станом на 31 січня 2019 року у неї утворилась заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 11121,66 грн. Стверджує, що з 16 листопада 1998 року перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а тому в силу приписів Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" належить до кола осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску. Враховуючи наведене, позивач вважає, що вимога ГУ ДФС у Житомирській області від 14 лютого 2019 року №Ф-3794-55 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 11121,66 грн є протиправною і підлягає скасуванню.

Ухвалою суду вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання на 07.05.2019 о 12:00.

07.05.2019 справа знята з розгляду. Нове судове засідання в справі призначено на 20.06.2019.

Головним управлінням ДФС у Житомирській області подано до суду відзив на позов, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заперечуючи проти пред`явлених позовних вимог відповідач зауважив, що за обліковими даними з інформаційної системи «Податковий блок» за позивачем станом на 31.01.2019 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску за 2017 та 2018 рік, а саме з жовтня по грудень 2017 року в розмірі 2112 грн та з січня по листопад 2018 року в розмірі 9009,66 грн. У зв`язку з цим Головним управлінням ДФС у Житомирській області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3794-52 від 14.02.2019 з єдиного соціального внеску на суму 11121,66 грн. Відповідач стверджує, що позивач є платником єдиного внеску. При цьому вказано, що фізичні особи - підприємці, які отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", та не досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не є пенсіонерами за віком у розумінні Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та зобов`язані нараховувати та сплачувати єдиний внесок на загальних підставах. Згідно інформації, яку надано Пенсійним Фондом України до ДФС України позивач обліковується, як пенсіонер який досяг пенсійного віку встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", у зв`язку з чим останнього звільнено від сплати за себе єдиного внеску з 04.11.2018. Таким чином, на думку представника відповідача, позивачу правомірно виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3794-52 від 14.02.2019 з єдиного соціального внеску на суму 11121,66 грн.

Позивачем подано відповідь на відзив Головного управління ДФС у Житомирській області, у якій позивач відхиляє міркування відповідача у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованість. При цьому зазначає, що посилання відповідача не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та правових позиціях Верховного Суду, а тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судове засідання позивач та її представник не прибули, просили провести розгляд справи в письмовому провадженні.

Представник відповідача з`явилася до суду, подала клопотання про здійснення розгляду справи в судовому засіданні без фіксації звукозапису.

Беручи до уваги наведене, зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про подальший розгляд справи в письмовому провадженні.

Перевіривши матеріали справи, усебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов і відзив, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Установлено, що 31 січня 2017 року ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа - підприємець та взята на облік як платник податків в Овруцькій об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області.

Відповідно до витягу з реєстру платників єдиного податку № 174 від 14.04.2017, виданого Овруцькою об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Житомирській області, з 01.04.2017 суб`єктом господарювання ОСОБА_1 обрано спрощену систему оподаткування зі сплатою єдиного податку (група 1).

Копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 18.11.98 Житомирським обласним військовим комісаріатом, та довідки Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 29.01.2019 підтверджено, що ОСОБА_1 з 16.11.98 призначено та виплачується пенсія за вислугою років, відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

14 лютого 2019 року Головного управління ДФС у Житомирській області позивачу виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3794-55, а саме заборгованості зі сплати єдиного внеску, станом на 31.01.2019, в сумі 11121,66 грн.

У березні 2019 року позивачем подано Начальнику Овруцького Управління ГУ ДФС у Житомирській області заяву з проханням надати роз`яснення по заборгованості ЄСВ, а саме причини її виникнення по сумі боргу. Також повідомлено про те, що вона є військовим пенсіонером і отримує пенсію за вислугу років.

Листом Головного управління ДФС у Житомирській області від 01.04.2019 № 4236/14/06-30-55-13 ОСОБА_1 повідомлено про те, що фізичні особи - підприємці, які отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та які не досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", не є пенсіонерами за віком у розумінні Закону України від 08 липня 2010 року № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та зобов`язані нараховувати та сплачувати ЄВ на загальних підставах. Одночасно вказано, що з 01.04.2018 нарахування ЄСВ не проводиться.

Позивач, вважаючи, що ГУ ДФС у Житомирській області протиправно проведено нарахування їй недоїмки з єдиного соціального внеску в розмірі 11121,66 грн, оскільки вона належить до кола осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, звернулася до суду з даним позовом.

Суд, перевіряючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 14 лютого 2019 року №Ф-3794-55 на відповідність критеріям, установленим ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає наступне.

Як видно із відзиву на адміністративний позов та витягу з інтегрованої картки платника - ОСОБА_1 , підставою для формування та направлення позивачу оскаржуваної вимоги №Ф-3794-55 від 14.02.2019 стало те, що за обліковими даними з інформаційної системи «Податковий блок» за ОСОБА_1 станом на 31.01.2019 рахується заборгованість зі сплати єдиного внеску за 2017 та 2018 роки в загальній сумі 11121,66 грн, а саме з жовтня по грудень 2017 року в розмірі 2112 грн та з січня по листопад 2018 року в розмірі 9009,66 грн.

Статтею 67 Конституції України проголошено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

За змістом частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI в редакції, що дії з 1 січня 2017 року, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.

З 01.01.2018 до частини четвертої статті 4 внесені зміни, передбачені абзацами десятим і одинадцятим підпункту 2 пункту 22 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII та перше речення частини четвертої статті 4 Закону № 2464-VI викладено в такій редакції: "Особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу".

Аналіз цієї норми в редакціях, що діяли в спірний у цій справі період, свідчить про те, що від сплати за себе єдиного внеску звільняються фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, а з врахуванням змін, внесених Законом № 2148-VIII, також члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню на інших підставах, та за наявності двох обов`язкових умов: 1 - є пенсіонерами за віком або інвалідами, після законодавчих змін - отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", 2 - отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.

За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.

Частиною першою статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (зі змінами та доповненнями) визначено, що громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

У відповідності до статті 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 № 1788-XII (зі змінами та доповненнями), за цим Законом призначаються: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії.

Згідно із ст. 6 згаданого Закону, особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором, за винятком пенсій інвалідам внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті Батьківщини чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи з виконанням інтернаціонального обов`язку.

Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Положеннями частини першої статті 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку, зокрема: 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року.

Судом установлено, що позивачу призначено пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», проте на момент реєстрації її фізичною особою - підприємцем та обрання спрощеної системи оподаткування ОСОБА_1 досягла пенсійного віку, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), та мала право виходу на пенсію за віком. Вказані обставини підтверджені копією паспорта позивача та довідкою Овруцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 26.02.2019 № 528/02.

Також суд зауважує, що як на момент призначення позивачу пенсії за вислугою років, так і на момент реєстрації її фізичною особою - підприємцем, ОСОБА_1 мала право вибору пенсії, відповідно до ст. 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII.

Статтею 7 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09.04.1992 № 2262-XII (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 08.07.2011 N 3668-VI) визначено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету.

В контексті наведеного суд звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 (справа №814/779/17) Велика Палата Верховного Суду вказує, зокрема, що досягнення пенсійного віку (визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV) є загальним страховим ризиком, який поруч із інвалідністю, вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством. У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, частина четверта статті 4 Закону № 2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного статтею 26 Закону № 1058-IV, виключно на добровільних засадах.

Згідно із ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Частинами першою та другою статті 24 Конституції України визначено загальний стандарт рівності та заборони дискримінації, що є важливим елементом забезпечення верховенства права. Так, цими нормами визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За практикою Європейського суду з прав людини дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року) (п.п. 48-49 рішення у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).

Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивну, обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належним та необхідним. Таке поводження за змістом пункту 2 частини першої статті 1 цього ж Закону може полягати, в тому числі, в обмеженні у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами у будь-якій формі.

Таким чином, різний вид пенсії, обраний згідно із законодавством особами, які досягли пенсійного віку (встановленого статтею 26 Закону № 1058-IV), не може вважатися виправданою, обґрунтованою та справедливою підставою різниці при вирішенні питання щодо застосування звільнення від сплати єдиного внеску для непрацездатних осіб одного й того ж виду.

Обраний особою, яка досягла пенсійного віку, вид пенсії може зумовлювати різницю у підходах до визначення її правового статусу лише у межах питань призначення і виплати відповідного виду пенсії.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що фізична особа - підприємець, яка досягла пенсійного віку, незалежно від виду пенсії, яку отримує, має право на пільги, встановлені ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

З огляду на те, що ОСОБА_1 є фізичною особою - підприємцем, яка обрала спрощену систему оподаткування, отримує пенсію та на час виникнення спірних правовідносин досягла віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", суд вважає, що на позивача розповсюджується пільга щодо звільнення від сплати за себе єдиного внеску, встановлена частиною четвертою статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

У відповідності до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (ч. 2 ст. 77 згаданого Кодексу).

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 73 вказаного Кодексу).

В силу приписів статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги наведене та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що у відповідача були відсутні правові підстави для формування оспорюваної вимоги про сплату боргу (недоїмки) № Ф-3794-55 від 14.02.2019, а тому її слід скасувати як протиправну, а позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стосовно розподілу судових витрат.

Частиною першою статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 132 КАС України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стаття 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У відповідності до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч. 7 ст. 139 КАС України).

Аналіз вищенаведених норм, дає суду, підставу прийти до висновку про те, що витрати сторони на правничу допомогу мають бути фактично понесеними (здійсненими) та підтвердженими відповідними належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами.

Матеріалами справи підтверджено, що 06.04.2019 між ОСОБА_1 та адвокатом Хаюком Сергієм Миколайовичем, який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю виданого Кваліфікаційно дисциплінарною комісією адвокатури Житомирської області серії ЖТ №000818 від 30.03.2017, укладено договір про надання правничої допомоги.

Відповідно до укладеного договору про надання правової допомоги від 06.04.2019, акту здачі - приймання наданих юридичних послуг від 06.04.2019, адвокатом надані позивачу такі послуги: консультація відповідно до діючого законодавства України з приводу стягнення заборгованості зі сплати боргу з ЄСВ; складання позовної заяви ОСОБА_1 до ГУ ДФС у Житомирській області, заперечень, відповіді на відзив. У зв`язку із цим ОСОБА_1 понесено витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 грн, що підтверджується квитанцією від 09.04.2019.

Суд вважає вказані витрати позивача на правничу допомогу обґрунтованими, співмірними з обставинами справи та характером спору, а також підтвердженими належними доказами. У свою чергу відповідачем не доведено протилежного.

Також суд ураховує, що позивачем сплачено за звернення до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн (квитанція № 0.0..1 від 09.04.2019).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача відшкодуванню підлягає 768,40 грн, сплаченого судового збору, та 2000 грн - документально підтверджених витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 132, 134, 139, 242-246, 250, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) до Головного управління ДФС у Житомирській області (вул. Ю. Тютюнника, 7, м. Житомир, 10003, ідентифікаційний код: 39459195) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати вимогу ГУ ДФС у Житомирській області від 14 лютого 2019 року №Ф-3794-55 про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 11121,66 грн.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у Житомирській області на користь ОСОБА_1 понесений судовий збір у розмірі 768,40 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 2000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Є.Ю. Романченко