Справа № 705/6827/16-а
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2019 року

Київ

справа №705/6827/16-а

адміністративне провадження №К/9901/42502/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Шарапи В.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 705/6827/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Уманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

за касаційною скаргою Уманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області

на постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2017 року (у складі головуючого судді Мазуренко Ю.В.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2017 року (у складі колегії: головуючого судді Бєлової Л.В., суддів Безименної Н.В., Желтобрюх І.Л.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Уманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив:

визнати дії Уманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови в призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах неправомірними;

зобов`язати Уманського об`єднане управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати йому в стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, період роботи з 17 вересня 1992 року по 10 травня 1994 року на посаді садчика цегли на ДП «Уманський цегельний завод»;

призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з дня, вказаного ним у заяві про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за № 1802 від 06 червня 2016 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2017 року, залишеного без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2017 року, адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Уманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах; зобов`язано Уманське об`єднане управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати позивачу у стаж роботи, що дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, період роботи з 17 вересня 1992 року по 10 травня 1994 року на посаді садчика цегли на ДП «Уманський цегельний завод» та призначити пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» починаючи з дня, вказаного ним у заяві про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за № 1802 від 06 червня 2016 року; у задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про наявність у позивача достатнього пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга надійшла до суду 04 серпня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 705/6827/16-а, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 липня 2019 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Шарапи В.М.

Верховний Суд ухвалою від 10 липня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу № 705/6827/16-а та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 11 липня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що ОСОБА_1 , згідно з даними трудової книжки серія НОМЕР_1 працював у:

- ВАТ «Уманьферммаш» - з 01 липня 1986 року по 19 січня 1987 року на посаді землероба у ливарному цеху (запис № 13 від 01 липня 1986 року, наказ № 186 від 30 червня 1986 року, запис № 14 від 19 січня 1987 року, наказ № 24 від 19 січня 1987 року);

-ВАТ «Театпром» - з 20 травня 1987 року по 04 квітня 1990 року на посаді формувальника ручного формування (запис № 16 від 20 травня 1987 року, наказ № 208 від 20 травня 1987 року, запис № 19 від 05 квітня 1990 року, наказ № 15/к від 08 квітня 1990 року);

-ВАТ «Театпром» - з 01 червня 1990 року по 14 вересня 1992 року на посаді ливарника на машинах лиття під тиском (запис № 20 від 01 червня 1990 року, наказ № 118/к від 31 травня 1990 року, запис № 21 від 14 вересня 1992 року, наказ № 41/к від 14 вересня 1992 року);

-ВАТ «Уманський цегельний завод» - з 17 вересня 1992 року по 10 травня 1994 року на посаді садчика цегли (запис № 22 від 17 вересня 1992 року, наказ № 81/-к від 16 вересня 1992 року, запис № 23 від 11 травня 1994 року, наказ № 34 від 11 травня 1994 року);

-ВАТ «Театпром» - з 02 червня 2003 року по 14 жовтня 2003 року на посаді формувальника ручного формування (запис № 29 від 02 червня 2003 року, наказ № 35/к від 03 червня 2003 року, запис № 30 від 14 жовтня 2003 року, наказ № 69/к від 14 жовтня 2003 року).

06 червня 2016 року позивач звернувся із заявою до Уманського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Черкаської області про призначення пенсії на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом № 9088/06 від 12 серпня 2016 року позивачу повідомлено про відмову у призначенні пенсії на пільгових умовах за Списком № 2, внаслідок того, що стаж роботи на посаді садчика цегли з 17 вересня 1992 року по 10 травня 1994 року не підтверджено.

Позивач, вважаючи таке рішення відповідача неправомірним, а свої законні права порушеними, звернувся за захистом своїх прав до суду.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, частково задоволено позовні вимоги. Крім того відповідач зазначає, що пенсійним органом правомірно відмовлено в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах, оскільки позивачем не надано підтверджуючих документів про спірний стаж роботи на підприємствах.

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2017 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію на пільгових умовах незалежно від місця останньої роботи мають працівники, зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, за результатами атестації робочих місць чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» чоловікам - на 1 рік за кожні 2 роки 6 місяців такої роботи.

Згідно з пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудового стажу або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка .

Відповідно до пункту 20 Порядку № 637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне.

Поштові відправлення з письмовими зверненнями позивача, адресовані ДП «Уманський цегельний завод» про надання довідок з підтвердженням стажу, що дає право на пільгову пенсію, повертались з причин відсутності підприємства за адресою реєстрації.

З відповіді на запит представника позивача - адвоката Іванова А.А. від 17 січня 2017 року № 07/02/-05 встановлено, що за підписом в.о. президента корпорації «УКРБУД» Ковтуна В.В. , господарська діяльність підприємства зупинена з 2004 року і корпорації не відомо місцезнаходження архівів підприємства. Документи, які цікавлять позивача з приводу його роботи на ДП «Уманський цегельний завод» можуть бути тільки в архівах Державного підприємства «Уманський цегельний завод». У зв`язку з відкриттям кримінальної справи, відносно директора підприємства, у корпорації «УКРБУД» слідчим СМВ ДСБЕЗ були вилучені документи та листи, які мали відношення до діяльності підприємства. Також в листі зазначено, що у зв`язку з призначенням Департаментом з питань банкрутства Мінекономіки України розпорядником майна ДП «Уманський цегельний завод» арбітражного керуючого Холостого О.І. в 2006 році - будь-які відомості з питань діяльності підприємства до корпорації офіційно не надходили.

У відповіді від 19 січня 2017 року вих. № 19-01/17-01 за підписом арбітражного керуючого Холостого О.І, наданій на запит адвоката, зазначено що керівником підприємства арбітражному керуючому Холостому О.І. під час виконання ним повноважень розпорядника майна ДП «Уманський цегельний завод» будь-які документи боржника, в тому числі щодо нарахування заробітної плати, накази, трудовий архів - не передавались.

Відповідно до архівної довідки № 678/04-12/17 від 20 жовтня 2016 року, наданої Архівним відділом Уманської міської ради, архівним відділом були прийняті на державне зберігання накази вищезазначеного підприємства. Документи щодо атестації робочих місць, які затверджені наказом про перелік робочих місць, виробництва, професій і посад з пільговим пенсійним забезпеченням за списками № 1,2 за період з 1992 року по 1997 рік в архів не передавались. Відповідно до наказу № 81-к, параграф 2, пункт 1 ОСОБА_1 був прийнятий садчиком цегли 5 розряду з відрядно-преміальною оплатою праці. У книзі наказів з особового складу за 1994 рік значиться, що на підставі наказу від 12 травня 1994 року № 34-к. параграф 2, пункт 1 ОСОБА_1 було переведено на посаду охоронця з 11 травня 1994 року з оплатою згідно штатного розпису.

При цьому, судом першої інстанції проведено допит свідків ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), які зазначили, що позивач працював на підприємстві «Уманський цегельний завод» у спірний період на посаді садчика цегли повний робочий день. Згідно з показами свідків, у спірний період вони працювали у три зміни , як і позивач мали право на пільги у зв`язку з шкідливими умовами праці та вже є пенсіонерами і вийшли на пенсію в тому числі із врахуванням періоду роботи зі шкідливими умовами на цегельному заводі. З показів свідка ОСОБА_5 (яка працювала на цегельному заводі з 1976 року по 2006 рік, у тому числі і головним бухгалтером) встановлено, що останній достовірно відомо про проведення, у порядку врегульованому чинним законодавством України, на підприємстві атестація робочих місць.

Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали позивача по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу позивача.

Згідно із статтею 72 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Враховуючи те, що архівні дані підприємства відсутні з причин, які не залежать від волі позивача, а останній вчинив усі можливі дії для отримання таких відомостей, суд першої інстанції доцільно вжив заходи для встановлення фактичних обставин справи, а саме допитав свідків.

Відповідно до частини другої статті 77 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року). в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Так, враховуючи відомості, встановлені судами попередніх інстанцій, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що відповідачем не спростовано наявність у позивача права на призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2.

При цьому, як вбачається із матеріалів справи сторонами не заперечується дотримання інших вимог, встановлених пунктом «а» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», для призначення пенсії на пільгових умовах.

Враховуючи викладене, обставини цієї справи, колегія суддів Верховного Суду вважає вірним висновки суддів попередніх інстанцій про наявність підстав для частково задоволення позову.

Верховний Суд також приймає до уваги, що обставини, які підлягали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховує ступінь вини позивача у відсутності повного об`єму необхідних для реалізації його прав документів та повноті записів у наявних підтверджуючих пільговий стаж документах, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб. Крім цього, згідно вимог частини другої статі 71 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними як запереченням на адміністративний позов, так і поданій пенсійним органом в апеляційній скарзі. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom, № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці залишити без задоволення.

Постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

В.М. Шарапа