Справа № 640/12538/19
Суддя: Скочок Т.О.
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

15 липня 2019 року м. Київ № 640/12538/19

Суддя Окружного адміністративного суду міста Києва Скочок Т.О., ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами

ОСОБА_1
до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві
про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дій
В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві, в якому позивач просив суд:

- визнати протиправним бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві щодо направлення листа в Першу Київську державну нотаріальну контору міста Києва про вилучення з Єдиного державного реєстру заборон інформацію про арешт майна, належного громадянину ОСОБА_2 , який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , як безпідставно внесену;

- зобов`язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві надіслати офіційного листа в Першу Київську державну нотаріальну контору міста Києва про вилучення з Єдиного держав реєстру заборон інформацію про арешт майна, належного громадянину ОСОБА_2 , якій був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , як безпідставно внесену.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 під час вирішення в Українській міській державній нотаріальній конторі Обухівського району Київської області питання про отримання свідоцтва на спадщину (квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ) стало відомо, що згідно з повідомленням Першої Київської державної нотаріальної контори, як реєстратора, на вказане нерухоме майно, що належало ОСОБА_2 , був зареєстрований арешт на підставі листа СУ ГУ МВС України в м. Києві №10/2-1390 від 24.03.1995. З метою вирішення питання в досудовому порядку представник позивача звертався до голови Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві із заявою, проте спірне питання вирішено не було. Позивач вважає, що арешт на вказане нерухоме майно свого часу було накладено працівником СУ ГУ МВС України в м. Києві безпідставно та своє право приватної власності на зазначену квартиру порушеним.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для відкриття провадження у справі за даним позовом суд виходив з наступного.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України), суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі (ч. 2 ст. 171 КАС України).

У той же час, у силу ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами ч. 1 ст. 4 КАС України наведено визначення термінів, вжитих у цьому Кодексі, згідно з якими адміністративною справою є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1); публічно-правовим спором є спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (п. 2); а суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7).

Натомість, ч. 1 ст. 19 КАС України наведений перелік публічно-правових спорів, на які розповсюджується юрисдикція адміністративних судів, до яких, зокрема, віднесено спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1).

Зі змісту наведених процесуальних норм можна дійти висновків про те, що необхідною ознакою для розгляду справи за правилами адміністративного судочинства є здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, коли хоча б один суб`єкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єктів, а ці суб`єкти, відповідно, зобов`язані виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта. При цьому, ці функції повинні здійснюватись суб`єктом саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Оглянувши та проаналізувавши текст позовної заяви та додані до неї матеріали, суд встановив, що позивач стверджує про протиправність зареєстрованого Першою Київською державною нотаріальною конторою арешту нерухомого майна (квартири за адресою: АДРЕСА_1 ), що є складовою спадщини, на підставі листа Слідчого управління Головного управління МВС України у м. Києві від 24.03.1995 №10/2-1390. Зі змісту цього листа від 24.03.1995 №10/2-1390, копія якого надана позивачем, вбачається, що такий лист було оформлено у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи №59-4568. Обставини існування вказаної кримінальної справи, а нині кримінального провадження №0002557, були підтверджені у листі Слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві від 31.01.2017 №1474/125/23-1-17, що був наданий представнику ОСОБА_1 - адвокату Кретову О.В.

У контексті з наведеним суд зазначає, що п. 2 ч. 2 ст. 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства.

Так у пп. 4.2 п. 4 рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 №6-рп/2001 зазначено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами КПК України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду і вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод та законних інтересів. Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської діяльності. Положення статті 55 Конституції України щодо можливості громадянина звернутись за захистом своїх прав і свобод однаково стосується можливості судового оскарження актів, дій чи бездіяльності посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури, оскільки ними можуть порушуватись його права і свободи. Недосконалість інституту судового контролю за досудовим слідством не може бути перепоною для оскарження актів, дій чи бездіяльності.

У іншому рішенні Конституційного Суду України від 14.12.2011 №19-рп/2011 вказано, що положення статті 97 Кримінально-процесуального кодексу України в аспекті конституційного звернення і конституційного подання та в системному зв`язку з положеннями частини другої статті 55 Конституції України, частини третьої статті 110, частини п`ятої статті 234, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України, положення статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти так, що скарги осіб стосовно прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень щодо заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини суди повинні розглядати і вирішувати у кримінальному судочинстві.

Також у пп. 4.3 п. 4 цього Рішення зазначено, що імперативний припис пункту 2 частини другої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (в діючій редакції, зміст цієї норми не змінився) виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо справ, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як вбачається з позовної заяви, підставою для звернення позивача із позовом стала бездіяльність Головного управління МІС України в м. Києві, що полягає у не направленні правоохоронним органом до державного реєстратора - Першої Київської державної нотаріальної контори листа про вилучення з Єдиного державного реєстру заборон інформації про арешту нерухомого майна (квартири за адресою: АДРЕСА_1 ). Тобто, бездіяльності у вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна, ініційованого в рамках розслідування кримінальної справи.

Таким чином, оскільки в даному випадку спір виник не з приводу реалізації суб`єктом владних повноважень, зазначеним у позові, управлінських функції як суб`єктом владних повноважень, а з правовідносин, які склались в рамках КПК України, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини необхідно вирішувати в порядку кримінального, а не адміністративного судочинства.

Захист прав позивача, з урахуванням обов`язковості дотримання вимог частини третьої статті 2 КАС України, вимагав би від адміністративного суду перевірити дотримання відповідачами вимог КПК України.

Разом з тим в силу положень КАС України адміністративний суд не має повноважень на здійснення такої перевірки та на відновлення порушених у рамках кримінального процесу прав заявника.

Аналіз вищевикладених норм дає підстави вважати, що оскільки позовні вимоги стосуються бездіяльності Головного управління МВС України в м. Києві про вирішення питання про зняття арешту з нерухомого майна в рамках кримінального провадження, які врегульовані нормами КПК України, то даний спір підлягає розгляду за правилами КПК України.

Зокрема, підстави і порядок арешту майна, та скасування такого арешту майна врегульовані гл. 17 розд. ІІ КПК України.

Частиною 1 ст. 174 КПК України визначено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

З аналізу наведеної вище норми діючого кримінального процесуального законодавства України суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 , а саме інша особа, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування та інший власник або володілець майна, не позбавлений можливості повернути вилучене майно у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку. Отже, позивач прийшов до помилкового висновку про розгляд даного спору в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

За практикою Європейського суду з прав людини (наприклад, рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Враховуючи вищенаведене суддя приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття провадження за поданим позовом.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 170, ст.ст. 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя -

У Х В А Л И В:

1. У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дій - відмовити.

2. Ухвалу про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати позивачу.

3. Повернути позивачу позовну заяву та усі додані до неї матеріали.

4. Роз`яснити позивачу, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції місцевого загального суду в порядку Кримінального процесуального кодексу України. При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 170, 294 Кодексу адміністративного судочинства України, в порядку, встановленому ст.ст. 295 - 297 цього Кодексу.

Суддя Т.О. Скочок