Справа № 420/6573/18
Суддя: Лук'янчук О.В.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 420/6573/18

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е. В.

Час і місце ухвалення: м. Одеса

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого - Лук`янчук О.В.

суддів - Бітова А. І.

- Ступакової І. Г.

при секретарі - Черкасовій Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року по справі за адміністративним позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України від 23.08.2018 року №317-18, яким йому - ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

зобов`язати ДМС України прийняти рішення про визнання його - ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є громадянином Сирійської Арабської Республіки, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. Він не може повернутися до країни громадянської належності з причин ситуації загальнопоширеного насильства.

Також позивач наголошує про побоювання силоміць бути рекрутованим до лав національної армії.

Окрім того свідчить, що згідно Рекомендацій УВКБ ООН з питання міжнародного захисту по відношенню до осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, належить до релігійної меншини православні християни, тобто до групи ризику.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року адміністративний позов громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 23.08.2018 року №317-18 про відмову громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Державна міграційна служба України подала апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд побудував свою позицію на застарілій інформації по країні походження позивача, не врахувавши поліпшення ситуації в Сирії.

Так, апелянт зазначає, що 03 липня 2017 року вийшла п`ята редакція доповіді Верховного комісара ООН по справам біженців «Рекомендації з питань міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку». Зазначена доповідь підтверджує позитивні тенденції щодо звільнення території країни громадянської належності позивача від представників радикальних екстремістських угруповань, стабілізації загальної соціально-політичної ситуації на Батьківщині, закріплення ролі представників органів державної влади Сирії в головних містах.

До того ж, апелянт вважає, що доповідь УВКБ ООН з прав людини не є законодавчим актом чи джерелом права, що засвідчує обов`язок національних судів щодо індивідуального розгляду питань стосовно існування обґрунтованих побоювань особи, що при поверненні в країну свого походження вона зіткнеться з реальним ризиком нанесення серйозної шкоди чи насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Також апелянт акцентує увагу на тому, що позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатися як альтернативою внутрішнього переміщення так і повернутись до рідного міста Латакія , враховуючи, що його близькі родичі продовжують проживати в цьому місті, не зазнаючи будь-яких утисків чи переслідувань.

Далі апелянт стверджує про те, що позивачем порушено вимоги ч.2 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», що зумовлено значним проміжком часу між нелегальним перетином державного кордону України та зверненням із заявою про набуття захисту.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Сирії, за національністю араб, віросповідання християнин (ортодоксальний, православний), неодружений, освіта неповна вища, рідна мова арабська, військовозобов`язаний.

Країну постійного проживання покинув легально 09.07.2017 року на підставі російської візи та квитка, при наявності якого мав право 2 дня знаходитись у Лівані, до м. Москва (Російська Федерація), м. Бейрут (Ліван) - м. Стамбул (Туреччина) - м. Краснодар (Російська Федерація). Затримувався у транзитному пункті м. Стамбул (Туреччина) терміном 5-6 годин. В інших країнах за наданням притулку або за наданням статусу біженця не звертався.

За півтора місяці до звернення з заявою нелегально перетнув Держаний кордон з Україною на легковому автомобілі та в Україні перебував нелегально.

30.11.2017 року позивач звернувся до ГУ ДМС із заявою про надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. У заяві позивач вказав, що країну громадянської належності покинув через військові дії, можливості вербування його до збройних лав Сирії, а також через те, що у зв`язку з його релігією надходили погрози. Крім того, багато його друзів були викрадені через релігію, і для того, щоб їх звільнили необхідно заплатити гроші.

Згідно з Анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 07.12.2017 року причиною виїзду з країни постійного проживання стали військові дії, теракти, вибухи рекрутування до військової повинності та релігія. Християни у Сирії зазнають утисків.

З позивачем було проведено співбесіду, яка відображена в протоколі співбесіди від 14.12.2017 року.

14.12.2017 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС Лємєшовою М .Ю. сформований висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №238 Управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління ДМС в Одеській області від 14.12.2017 року, зокрема, наказано здійснити оформлення необхідних документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особова справа №2017OD0188.

14.02.2018 року головним спеціалістом відділу соціальної інтеграції управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС Лємєшовою М.Ю. складено подання щодо продовження строку розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом №31 Заступника начальника Головного управління - начальник управління Максименко А.В. від 14.02.2018 року дозволено, зокрема, згідно з ч.8 ст.9 Закону продовжити строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для громадянина Сирії на установчі дані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для отримання відповідей з органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи.

З позивачем 20.02.2018 року було проведено співбесіду, яка відображена в додатковому протоколі співбесіди від 20.02.2018 року.

За результатами розгляду особової справи заявника, Управління дійшло висновку, що ОСОБА_1 не потрапляє під категорію виключення згідно ст.6 №3671-VI через відсутність інформації щодо його причетності до вчинення злочину проти миру або особливо тяжкого злочину, вчиненні дій, які суперечать меті та принципам ООН. Також факти повідомлені заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянської належності, не можуть бути визнаними підставою для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, у відповідності умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст.1 №3671-VI.

Рішенням ДМС України №317-18 від 23.08.2018 року, з посиланням на пункти 1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України №3671-VI, висновок Управління підтримано, у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, в Україні громадянину Сирії відмовлено.

07.12.2018 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту

Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскаржуване рішення відповідача прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача, а відновлення порушених прав позивача суд першої інстанції вбачає шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Процедура та порядок визнання іноземця біженцем в Україні врегульовані ЗУ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України № 469 від 07.09.2011 року.

Пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно з ч.5 ст.10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Постанова Пленуму Вищого адміністративного суду «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» надає тлумачення терміну «побоювання».

Так, «побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї.

Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання».

Саме під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) отримуються як від біженця, так незалежно від нього з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів МЗС тощо.

Завданням апеляційного суду при вирішенні спору, є встановлення обґрунтованості доводів суду першої інстанції, а також правовий аналіз кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.

Так, апелянт звертає увагу, що факти повідомленні заявником стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження, не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту в Україні у відповідності до умов, передбачених пунктами 1, 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як свідчить аналіз доводів позивача, головними причинами його звернення за захистом, є неможливість добровільного повернення до країни громадянської належності через військовий конфлікт та побоювання зазнати примусового призову до збройних сил, а також належність до православ`я, яке переслідується в мусульманській країні.

Досліджуючи дані доводи, колегія суддів бажає процитувати п.65 Настанови з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН, де зазначено, що переслідування зазвичай стосуються дій влади країни. Вони можуть також виходити від частини населення, яке не поважає порядок, встановлений законами даної країни. Таким випадком може бути релігійна нетерпимість, рівносильна переслідуванням, в країні зі світським режимом, але де значні групи населення не поважають віру своїх ближніх. Там, де серйозні дискримінаційні дії або дії, що принижують гідність, здійснюються місцевим населенням, такі можуть розглядатися як переслідування, якщо відомо, що влада свідомо допускає це або якщо влада відмовляється або не здатна забезпечити ефективний захист.

Тому, слід вважати правильною позицію суду першої інстанції щодо необ`єктивності рішення органу міграційної служби про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апелянта щодо поліпшення ситуації в Сирії не приймаються судом апеляційної інстанції, з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції аналізувалася ситуація по країні походження позивача станом на 2017-2018 роки та встановлено, що на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв`язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і дотепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

Є правильною оцінка фактів суду першої інстанції, що до сьогоднішнього дня в Сирії відбуваються військові дії, які створюють небезпеку та реальну загрозу для життя та здоров`я позивача.

Так, останні рекомендації УВКБ ООН щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку від 03 листопада 2017 року залишаються незмінними щодо надання захисту таким шукачам притулку.

Також, згідно останніх новин з Інтернет ресурсів вбачається, що бойові дії пішли на спад, але розгортається гуманітарна катастрофа. За період війни з міжнародним тероризмом економіці країни завдано величезної шкоди. Від 40 до 70 відсотків інфраструктури великих міст і населених пунктів практично зруйновано.

До того ж, в останніх рішеннях Верховного Суду від 10 та 15 травня 2019 року (справи №№816/25/17, 809/449/17), висловлена правова позиція, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, яка звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої ДМС України, УВКБ ООН, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом УВКБ ООН у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Тобто, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об`єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Наведене спростовує доводи апелянта, що суд першої інстанції необґрунтовано керувався доповіддю УВКБ ООН з прав людини, адже це не є законодавчим актом чи джерелом права.

Далі апелянт зазначає, що позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатися, альтернативою внутрішнього переміщення, повернувшись до рідного міста Латакія , враховуючи, що його близькі родичі продовжують проживати в цьому місті, не зазнаючи будь-яких утисків чи переслідувань.

Надаючи оцінку даному доводу апеляції колегія суддів виходить з наступного.

Департамент імміграційних питань Великобританії, враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, зазначив, що альтернатива внутрішнього переміщення, в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з`являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах.

Окрім того, в рішенні Європейського суд з прав людини у справі «Салах Шеех проти Нідерландів, 1948/04, 11 січня 2007 р, п. 136, Суд наголосив, що «в якості попередньої умови для посилання на альтернативу внутрішнього переміщення, повинні діяти певні гарантії: особа, що підлягає видворенню, повинна мати можливість подорожувати у відповідному регіоні, отримати допуск і влаштуватися там, в іншому випадку може виникнути питання за статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тим більше, якщо у відсутність таких гарантій є можливість того, що видворена особа опиниться в частині країни походження, де він чи вона може піддатися жорстокому поводженню»

Далі, у своїх доводах, апелянт звертає увагу на те, що позивач звернувся за захистом із значним проміжком часу між нелегальним перетином державного кордону України та зверненням із заявою, що є порушенням ч.2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів погоджується з наявністю в діях позивача порушення наведеної норми, проте вважає, що затримка особи із зверненням з клопотанням про надання статусу біженця не звільняє орган міграційної служби від обов`язку ретельно дослідити ризики для особи стикнутися із нелюдським та таким, що принижує гідність поводження у країні її походження/призначення.

Аналізуючи практику Європейського суд з прав людини, суд апеляційної інстанції встановив наступне.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі Аль - Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, у зв`язку з відмовою надати статус біженця, призведе до порушення ст. 3 Конвенції, адже слід враховувати ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011 року.

Є також позиція міжнародної неурядової організації Human Rights Watch про те, що молоді чоловіки піддаються особливому ризику ув`язнення або нелюдського поводження в Сирії (параграф 124 зазначеного рішення) і ці наведені елементи є достатніми для встановлення обґрунтованості припущень, що повернення заявників до Сирії порушуватиме Статті 2 та 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграф 125 зазначеного рішення).

Також колегія суддів бажає відмітити, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.

Колегія суддів вважає, що факти, викладені позивачем у заяві, протоколі співбесіди є правдоподібними та не суперечать загальновідомим фактам.

Крім того, слід підкреслити, що у цілому, «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об`єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено, перш за все, в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Крім того, навіть якщо позивач прибув в Україну не через загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження, а з економічних причин, це не може впливати на результат розгляду його заяви, оскільки ситуація в країні суттєво змінилася після його виїзду. Таким чином, заявник може вважатися особою, яка залишилася в Україні внаслідок висловленої ним загрози.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу співбесіди із заявником, останній вказує на неможливість повернення на свою батьківщину через громадянську війну. По закону своєї країни він є військовозобов`язаним, а тому може бути призваним до лав армії та буде змушений вбивати своїх співгромадян, що суперечить його внутрішньому переконанню та поглядам. У разі відмови стріляти, його можуть вбити як дезертира.

Щодо зазначених побоювань заявником, апелянт зазначив, що вище зазначене не розглядаються як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань. Крім того, чинне сирійське законодавство передбачає, що під час бойових дій чоловіки мають офіційні підстави для отримання відстрочки від армії. Відстрочку можливо отримати як на території Сирії так і за кордоном, у т.ч. в Україні. Зазначена процедура можлива при зверненні сирійців до дипломатичних установ, якими є Посольство Сирійської Арабської Республіки у м. Києві та Почесне Консульство Сирійської Арабської Республіки в м. Одесі. Відповідач також зазначив, що відстрочка можлива в разі одруження з громадянкою України, при навчанні у ВНЗ України, при наявності в родину одного сина, а також в умовах сплати відповідного мита (від 250 до 500 дол. США). Зазначена сума дозволяє отримати відстрочку на 1 рік. Крім цього існують можливості сплати одноразового мита за відстрочку на все життя.

Проте колегія суддів дану позицію відповідача, вважає безпідставною виходячи з наступного.

Згідно Керівництва по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (згідно Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року щодо статусу біженця, Женева, 1992 року) в країнах, де військова служба є обов`язковою, факт ухилення від цього обов`язку або непокори часто є порушенням, що карається відповідно до закону. Що стосується дезертирства, то воно завжди і у всіх країнах - обов`язкова чи ні військова служба - розглядається як кримінальний злочин. Покарання варіюються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідувань або покарання за дезертирство або за ухилення від призову самі по собі за визначенням не є обґрунтованими побоюваннями бути жертвою переслідувань. З іншого боку, дезертирство або ухилення від призову не є перешкодою для отримання статусу біженця. Особа може бути біженцем, будучи одночасно дезертиром або особою, що ухиляється від призову (пункт 167 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Дезертири або особи, що уникають призову, можуть, розглядатися як біженці, якщо вони здатні довести, що за вчинене військове правопорушення їх буде піддано надмірному покаранню через їхню расу, релігію, національність, приналежність до певної соціальної групи або за політичні переконання. Це також стосується і осіб, які можуть довести, що у них є цілком обґрунтовані побоювання переслідувань за вказаними вище мотивами, незалежно від покарання за дезертирство (пункт 169 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

Не кожне переконання, яким би воно не було щирим, слугує достатньою причиною для подачі клопотання про отримання статусу біженця після дезертирства або ухилення від призову. Факт розбіжності позиції особи з офіційною позицією урядом своєї країни не є достатньою підставою для обґрунтування політичного характеру конкретної військової акції. Проте, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як такий, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших визначень бути розцінено як переслідування (пункт 171 розділу «B. Дезертири і особи, які ухиляються від несення військової служби» Глави V «Особливі випадки»).

У Рекомендаціях щодо міжнародного захисту осіб, які залишають Сирійську Арабську Республіку, Редакція У, Управління Верховного комісара ООН у справах біженців, листопада 2017 року вказано: "Уклонение от призыва на военную службу в Сирии является уголовным преступлением. Независимые обозреватели отмечают , что уклонение от призыва на военную службу может расцениваться правительством как политический, антиправительственные акт, что может привести к дополнительному наказанию лица, попытавшегося уклониться от призыва, помимо соответствующих санкций за совершение уголовного преступления в виде уклонения от призыва, включая болем суровое обращение при аресте, допроси и содержании под. стражей, а также, в случае направления в войска, во время военной службы. Как сообщается, на практике к лицам, уклонившимся от призыва, не применяют уголовные санкции (лишения свободы) по Военному уголовному кодексу, а через несколько дней или недель после ареста отправляют их на линию форонта, зачастую лиш с минимальной подготовкой.&?в;…&?х; Во время содержания под стражей уклоняющиеся от призыва лица подвергаются опасности пыток и других форм жестокости, причем эта практика в Сирии, по сообщениям, приобрела повсеместный характер.

С 2011 года президент Сирии издал ряд указов об амнистии членов антиправительственных вооруженных группировок, лиц, уклоняющихся от призыва, и дезертирства, согласно которым вышеупомянутые лица освобождались от наказания при условии, что они сдадутся в установленные сроки. В законодательном указе 15/2016 (июль 2016), служащем основой основой для примирения, содержится положения об амнистии всех лиц, которые сдадутся и сложат оружие, в том числе для боевиков и гражданских лиц, находящихся в розыске за дезертирство По сообщениям, после заключения соглашения о примирении лица, уклоняющиеся от призыва, и дезертиры иногда поступали (возвращались) на военную службу в регулярной армии или в других подразделениях либо вступали во вновь созданные местные органы безопасности или другие правительственные силы. При этом мужчины призывного возраста, не соглашающиеся на прохождение службы, принудительно эвакуировались из данного района либо подвергались риску ареста и жестокого обращения со стороны правительственных сил, поскольку их отказ от несения службы чаще всего рассматривался как выражение антиправительственных убеждений."

Враховуючи вище зазначене колегія суддів прийшла до висновку про наявність обґрунтованих побоювань у позивача стати жертвою переслідувань в країні громадянського походження.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо протиправності спірного рішення та його скасування.

Підсумовуючи викладене та враховуючи те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та вірно зазначена юридична кваліфікація встановлених фактів, колегія суддів, згідно зі ст. 316 КАС України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляції та про залишення рішення суду першої інстанції в силі.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено та підписано 17 липня 2019 року .

Головуючий суддя: О.В. Лук`янчук

Суддя: А. І. Бітов

Суддя: І. Г. Ступакова