Справа № 560/84/19
Суддя: Полотнянко Ю.П.
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/84/19 Головуючий суддя 1-ої інстанції - Тарновецький І.І.

Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П.

17 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Полотнянка Ю.П.

суддів: Драчук Т. О. Шидловського В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

в січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року позов задоволено:

- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 08 листопада 2018 року № 4 про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області зарахувати ОСОБА_1 до загального трудового стажу період його роботи, за час відбування покарання у вигляді виправних робіт за місцем роботи, за вироком Білогірського районного суду від 02 грудня 1985 року, з 14 грудня 1985 року по 09 лютого 1987 року;

- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому пенсії за віком від 21.09.2018 та додані до неї документи, у відповідності до вимог чинного законодавства України;

- в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В силу положень пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 02.12.1985 вироком Білогірського районного суду Хмельницької області, який набрав законної сили, ОСОБА_1 визнано винним за ч.1 ст. 81 та ст. 87 КК УССР та призначено покарання із застосуванням ст. 42 КК УССР два роки виправних робіт за місцем роботи з відрахуванням 20 % заробітку щомісячно в дохід держави.

ОСОБА_1 відбував покарання з 14 грудня 1985 року по 09 лютого 1987 року на Білогірському комбікормовому заводі про що свідчить запис № 10 в його трудовій книжці від 10.08.1979 серії НОМЕР_1 . Відповідно до запису трудової книжки № 10 цей стаж не зараховується в загальний і безстроковий трудовий стаж.

21.09.2018 позивачу виповнилося 60 років, внаслідок чого він 21.09.2018 звернувся до Білогірського сервісного центру Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону №1058-1V.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 08.11.2018 року № 4 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що законодавчими актами, що діяли на час відбування позивачем покарання, а також актами, що діють на теперішній час передбачено можливість зарахування періоду відбування покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу, а тому відповідач безпідставно не зарахував ОСОБА_1 період відбування покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 103 Виправно-трудового кодексу України час відбування виправних робіт без позбавлення волі до загального і безперервного трудового стажу засудженого не зараховується, про що робиться запис у його трудовій книжці. При умові сумлінної роботи і зразкової поведінки в період відбування виправних робіт без позбавлення волі цей час може бути включений в загальний трудовий стаж особи, яка відбула покарання, на підставі рішення суду в порядку, встановленому кримінально-процесуальним законодавством України.

Положеннями ч. 4 ст. 95 Виправно-трудового кодексу України, якими регулювався порядок і умови виконання покарання у виді виправних робіт та які були чинні у період відбування позивачем виправних робіт, визначалось, що час відбування покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу засудженого.

Згідно з ч. 3 ст. 42 чинного Кримінально-виконавчого кодексу України, час відбування засудженим покарання у виді виправних робіт зараховується в загальний стаж роботи.

Відповідно до ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України, засуджені мають право на соціальне забезпечення, у тому числі й на отримання пенсій відповідно до законів України.

Відповідно до Прикінцевих положень Кримінально-виконавчого кодексу України з набранням чинності вказаним Кодексом втрачає чинність Виправно-трудовий кодекс України; закони України та інші нормативно-правові акти до приведення у відповідність із цим Кодексом застосовуються у частині, що не суперечить даному Кодексу.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення», до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків.

Таким чином, законодавчими актами, що діяли на час відбування позивачем покарання, а також актами, що діють на теперішній час передбачено можливість зарахування періоду відбування покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу, а тому колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем безпідставно не зараховано ОСОБА_1 період відбування покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до увагу запис від 20.02.1987 директора Білогірського комбікормового заводу, що міститься в трудовій книжці позивача та згідно якого період роботи позивача з 14.12.1985 по 09.02.1987 не зараховується до загального трудового стажу, колегія суддів відхиляє, оскільки на час вирішення питання про обчислення стажу ОСОБА_1 частина третя статті 42 КВК з врахуванням Прикінцевих положень прямо передбачає включення до загального трудового стажу періоду відбування покарання у виді виправних робіт.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 21.06.2019 у справі №448/1691/16-а.

Як вбачається з матеріалів справи, покарання позивач відбував з 14 грудня 1985 року по 09 лютого 1987 року на Білогірському комбікормовому заводі відповідні відрахування, а саме 20 % заробітку щомісячно надходили в дохід держави за вказаний період, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача.

Тому, враховуючи зазначене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підставі для зарахування позивачу до загального трудового стажу період його роботи, за час відбування покарання у вигляді виправних робіт за місцем роботи, за вироком Білогірського районного суду від 02 грудня 1985 року, з 14 грудня 1985 року по 09 лютого 1987 року та задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 08.11.2018 №4 про відмову у призначенні позивачу пенсії за віком.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 22 вересня 2018 року, а також висновків суду першої інстанції щодо цієї вимоги, апеляційний суд зазначає наступне.

Статтею 58 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що Пенсійний фонд є органом, який призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати. Тобто, Пенсійний фонд має виключну компетенцію в питаннях призначення пенсії.

За змістом Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Така позиція суду повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008 року, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Оскільки питання щодо призначення пенсій належить до виключної компетенції органів Пенсійного фонду, суд, з огляду на принцип розподілу влади, не можу втручатись до дискреції відповідача та зобов`язувати його прийняти рішення про призначення пенсії позивачу.

Разом з цим, з огляду на встановлені в ході судового розгляду справи обставини та положення ч. 4 ст. 245 КАС України суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення йому пенсії за віком від 21.09.2018 та додані до неї документи, з урахуванням правової оцінки, наданої судовому рішенні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий Полотнянко Ю.П.

Судді Драчук Т. О. Шидловський В.Б.