Справа № 826/3608/16
Суддя: Соколов В.М.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2019 року

Київ

справа №826/3608/16

адміністративне провадження №К/9901/22234/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Соколова В.М.,

суддів: Єресько Л.О., Загороднюка А.Г.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Міністра оборони України та Міністерства оборони України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року (судді ВівдиченкоТ.Р., Мамчур Я.С., Сорочко Є.О.) у справі №826/3608/16 за позовом Міністра оборони України до Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_1 , Міністерство оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Міністр оборони України (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (далі - відповідач), треті особи: ОСОБА_1 , Міністерство оборони України (далі - Міністерство) про визнання протиправними дій щодо винесення постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 лютого 2016 року ВП № 49182524, та її скасування.

На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав про неправомірність прийняття оскаржуваної постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду, оскільки така постанова може бути винесена лише при умові невиконання судового рішення без поважних причин.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 лютого 2016 року ВП № 49182524.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 13 грудня 2016 року скасував постанову суду першої інстанції та прийняв нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовив.

Не погодившись з судовим рішенням апеляційного суду, позивач та Міністерство звернулися до суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 12 вересня 2016 року. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги скаржники зазначають, що суд апеляційної інстанції припустився помилки та не прийняв до уваги те, що постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише при умові, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте не зробив цього. Крім того, позивач зазначає, що не затягував виконання рішення суду, а навпаки вживав та вживає всіх заходів щодо забезпечення житловим приміщенням ОСОБА_2 , в той час як сам стягувач ігнорує пропозиції Міністерства оборони України та чинить перешкоди щодо виконання рішення суду.

Заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.

Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 13 січня 2017 року відкрив провадження у справі за касаційною скаргою Міністра оборони України та Міністерства оборони України.

15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року касаційну скаргу позивача та третьої особи передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Желтобрюх І.Л.(суддя-доповідач), Білоус О.В., Данилевич Н.А.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 30 травня 2019 року № 519/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача Желтобрюх І.Л. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, постановою Київського окружного адміністративного суду від 27 березня 2015 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено, визнано протиправною бездіяльність Міністра оборони України, що виявилась у невиконанні рішення Міністра оборони України від 16 лютого 1999 року № 678/з та зобов`язано Міністра оборони України вжити заходів щодо виконання рішення Міністра оборони України від 16 лютого 1999 року № 678/з про забезпечення полковника юстиції запасу ОСОБА_1 житлом для постійного проживання.

27 березня 2015 року Київським окружним адміністративним судом у справі № 810/377/14-а було видано виконавчий лист про зобов`язання Міністра оборони України вжити заходів щодо виконання рішення Міністра оборони України від 16 лютого 1999 року № 678/з про забезпечення полковника юстиції запасу ОСОБА_1 житлом для постійного проживання.

23 жовтня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадимом І.С. було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 49182524.

26 листопада 2015 року постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Нещадима І.С. було винесено постанову про накладення штрафу у розмірі 340,00 грн, яка мотивована тим, що станом на 26 листопада 2015 року боржником не надано документального підтвердження повного та фактичного виконання рішення суду та направлено вимогу державного виконавця про негайне виконання виконавчого листа.

20 січня 2016 року Міністру оборони України було повторно направлено вимогу державного виконавця про виконання зазначеного виконавчого листа.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Нещадима І.С. від 16 лютого 2016 року на Міністра оборони України накладено штраф за повторне невиконання виконавчого листа в сумі 680 грн та скеровано вимогу державного виконавця.

Вважаючи оскаржувану постанову протиправною, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом свого порушеного права.

Задовольняючи позов та скасовуючи постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 16 лютого 2016 року ВП № 49182524, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем неправомірно винесено постанову про накладення штрафу за невиконання судового рішення, оскільки така постанова може бути прийнята лише при умові, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість, у тому числі і фінансову, виконати судове рішення, проте не зробив цього.

Натомість, суд апеляційної інстанції, який здійснював перегляд постанови суду першої інстанції, дійшов протилежних висновків та зазначив, що дії головного державного виконавця, в частині винесення постанови є правомірними, а постанова головного державного виконавця про накладення штрафу від 16 лютого 2016 року ВП №49182524 є такою, що прийнята у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки позивачем затягується процес виконання судового рішення.

Верховний Суд вважає обґрунтованим такий висновок суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Статтею 255 КАС України (чинного на час відкриття виконавчого провадження) встановлено, що постанова або ухвала, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV, тут і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 606 - XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно i в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.

Частиною першою статті 75 Закону № 606-XIV визначено загальні умови виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Так, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов`язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п`яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Частиною першою статті 89 Закону № 606-XIV встановлена відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії, а саме: у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, постанова про накладення штрафу за невиконання судового рішення може бути винесена лише при умові, що судове рішення не виконано без поважних причин, коли боржник мав реальну можливість виконати судове рішення, проте, не зробив цього.

Отже, виходячи із викладеного, умовою до накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. При цьому, в залежності від особливостей виконавчого документа поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання судового рішення, і подолання яких для цієї особи було неможливим або ускладненим.

Як на підставу та умову, що ускладнювала виконання судового рішення у справі №810/377/14-а, позивач посилався на те, що сам стягувач ігнорує пропозиції Міністерства оборони України та чинить перешкоди щодо виконання рішення суду.

Предметом позову є законність накладення штрафу за невиконання судового рішення, а саме, умови поважних причин такого невиконання.

Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Варто зазначити, що постанова головного державного виконавця від 26 листопада 2015 року ВП № 49182524 про накладення на Міністра оборони України 340 грн штрафу за невиконання судового рішення була предметом розгляду судами різних інстанцій в рамках справи №810/377/14-а.

Дана постанова була прийнята державним виконавцем у зв`язку з невиконанням судового рішення у справі №810/377/14-а за позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії і передувала постанові, що є предметом розгляду в даній справі.

Відтак, спірні правовідносини, що розглядались у справі №810/377/14-а та розглядаються у даній справі є тотожними.

Так, в рішенні Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №810/377/14-а сформовано висновок про те, що постанова про накладення штрафу ( за невиконання судового рішення без поважних причин) винесена державним виконавцем обґрунтовано, по тій причині, що відповідач маючи в наявності закуплене житло, для постійного проживання - квартири (село Петропавлівська АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами виконавчого провадження, всупереч погодження ОСОБА_1 на отримання житла, протягом 5 місяців не виконував рішення суду.

Відтак, в розумінні положень статті 78 КАС України, обставини встановленні судами при розгляді справи №810/377/14-а не підлягають доказуванню.

Варто зазначити, що і після притягнення до відповідальності та накладення штрафу вперше позивач не виконував такого, що набрало законної сили і підлягає обов`язковому виконанню, судового рішення.

Також колегія суддів зазначає, що направлення ОСОБА_1 на неодноразові зустрічі до виконавців нижчого рівня для вирішення житлового питання не може вважатись належним виконанням чи обставиною, яка ускладнює виконання судового рішення, з огляду на відсутність такого кінцевого результату, як забезпечення ОСОБА_1 житлом.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, про належне виконання позивачем рішення суду, з огляду на те, що за змістом виконавчого документа Міністра оборони України зобов`язано вжити заходів щодо виконання рішення від 16 лютого 1999 року №678/3 про забезпечення полковника юстиції запасу ОСОБА_1 житлом, тоді як чіткого обов`язку забезпечити таким житлом, не має.

Так, зобов`язання вжити заходів є більш широким поняттям і є (слугує) необхідністю для вчинення будь-яких дій для належного виконання судового рішення, і як наслідок, забезпечення ОСОБА_1 житлом.

Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно, необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції.

Інших обставин, які б ускладнювали чи унеможливлювали виконання рішення суду у справі №810/377/14-а за виконавчим листом ВП №49182524, позивачем не наведено і не доведено.

У зв`язку з викладеним, суд апеляційної інстанції правильно констатував факт невиконання позивачем судового рішення без поважних причин, що має наслідком накладення на нього, як боржника у виконавчому провадженні, штрафу.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що приймаючи спірну постанову від 16 лютого 2016 року ВП №49182524 про накладення на Міністра оборони України штрафу за невиконання виконавчого листа у сумі 680 грн, державний виконавець діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.

Отже, оскаржуване судове рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністра оборони України та Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі №826/3608/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.М. Соколов

Л.О. Єресько

А.Г. Загороднюк ,

Судді Верховного Суду