Справа № 826/5478/18
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

08 липня 2019 року № 826/5478/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Мазур А.С. при секретарі судового засідання Узерчук О.В, розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу:

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест»

до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.11.2017 року

за участі представників сторін:

від позивача - Смосюк С.М.

від відповідача - Корнейчук О.Л.

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» (далі - позивач) із позовом до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 15.11.2017 року, а саме: № № та (визначені штрафні санкції у розмірі 361 776,62 грн. та 83,74 грн. за затримку сплати земельного податку відповідно); № (визначено пеню за порушення строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 36 442 164,64 грн.); № (збільшене грошове зобов`язання з ПДВ у сумі 12 835 634,00 грн., у тому числі за основним платежем - 8 557 089,00 грн, за штрафною санкцією - 4 278 545 грн); № (зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на 2 452 402,00 грн.); № (зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 1 195 095,00 грн. та донараховано штрафні санкцій у розмірі - 597 550,00 грн.); № (збільшене грошове зобов`язання з податку на прибуток на 76 257 917,00 грн., у тому числі за основним платежем - 50 838 611,00 грн., за штрафними санкціями - 25 419 306,00 грн.); № (визначена штрафна санкція у розмірі 510,00 грн. за ненадання документів до податкової перевірки).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.05.2018 відкрито провадження в адміністративній справі, ухвалено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду у підготовчому засіданні 24.07.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) були складені відповідачем на підставі висновків Акту № 3607/28-10-14-04/24930146 від 24.10.2017 про результати документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «РМ-Інвест», які, на думку позивача, не ґрунтуються на фактичних відомостях про діяльність позивача, наданих до перевірки первинних та інших документах, порушують норми законодавства України та майнові права позивача, а тому ППР підлягають скасуванню у судовому порядку.

У відзиві відповідача на позовну заяву відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити, з огляду на те що за результатами проведеної перевірки було складено акт від 24.10.2017 №3607/28-10-14-04/24930146, яким встановлено за позивачем порушення п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Дохід» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29 лист П(С)БО 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 08.10. 1999 N 237, Інструкції «Про застосування бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств та організацій» затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999, результаті чого: завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком : 230 368 182 грн., в т.ч. за 2016 рік у сумі 230 368 182 грн.; занижено податок на прибуток всього у сумі 50 838 611 грн.; порушення п.187.8, ст.187, п.190.1, ст.190, п.198.1, п.198.2, п.198.3 п.198.6. Податкового кодексу України, в результаті чого: завищено від`ємне значення з податку на додану вартість 2 452 402 грн. занижено податок на додану вартість на загальну суму 8 557 089 грн.; п.85.2 ст. 85 Податкового кодексу України посадовим особам контролюючих органів не надано всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки; ст. 1 та ст. 2 Закону України «Про і розрахунків в іноземній валюті»; п. 57.1 ст. 57, п.287.3 ст. 287 Податкового кодексу України в частині несвоєчасної сплати узгоджених сум грошових зобов`язання податку на загальну суму 1 809 301,74 грн.; п. 176.2. «б» ст.176 Податкового кодексу України, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення є правомірними, а позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що сума коштів була перерахована останнім на сплату земельного податку, що також підтверджується тим, що дана сума була знята з банківського рахунку позивача. Крім того, 16.06.2017 ПАТ КБ «Євробанк» було проведено вказані рахунки, однак листом №01-24.2/1898 від 19.07.2016 вказана сума була повернута у зв`язку із введенням тимчасової адміністрації. На думку позивача, вказані обставини підтверджують, що затримка оплати земельного податку сталася не з вини останнього. Також позивач зазначив, що останній та новий кредитор за договорами уступки права вимоги - Товариство з обмеженою відповідальністю «Атем Груп» є резидентами України, а тому виручка в іноземній валюті надійшла на рахунки резидента (нового кредитора) в межах визначеного строку, що в свою чергу, свідчить про незаконність нарахування пені. Крім того, позивач заперечив проти висновків контролюючого органу щодо нереальності господарських операцій в частині придбання дерев`яних піддонів, оскільки висновки повинні ґрунтуватися на безпосередньому аналізі первинних документів, а відповідальність платника податків має суто індивідуальний характер і не може ґрунтуватися на поведінці його контрагентів.

У запереченнях на відповідь на відзив відповідач також посилається на правові позиції Верховного Суду, які підтверджують правомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши подані сторонами докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд встановив наступне.

Відповідачем на підставі наказів № 1953 від 08.09.2017 та № 2179 від 02.10.2017 (т.1, а.с.28-29) у період з 12.09.2017 по 17.10.2017 було проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» () податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2015 по 26.07.2017 з питань, що стали предметом оскарження у запереченнях ТОВ «РМ-Інвест» від 30.08.2017 №978/17, за результатами якої складений Акт № 3607/28-10-14-04/24930146 від 24.10.2017. (далі - акт перевірки) (т.1, а.с.34)

В акті перевірки відповідачем зроблені висновки про порушення позивачем податкового законодавства, зокрема щодо несвоєчасної сплати земельного податку, порушення валютного законодавства при здійсненні зовнішньоекономічних операцій, завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, заниження податку на прибуток у сумі, завищення від`ємного значення з податку на додану вартість, заниження податку на додану вартість, завищення бюджетного відшкодування ПДВ на рахунок у банку, неподання усіх пов`язаних з предметом перевірки документів.

Позивач не погодившись з викладеними в акті перевірки висновками подав відповідачу відповідні заперечення.

Відповідач листом від 10.11.2017 № 57985/10/28-10-14-02-10 «Про розгляд заперечення» (т.2, а.с. 33) залишив висновки акту перевірки без змін.

15.11.2017 відповідачем було винесено дев`ять податкових повідомлень-рішень № № , , , , , , , , (т.2, а.с. 41-65), які, окрім ППР № , були оскаржені позивачем спочатку в адміністративному (скарга на ППР до ДФС, т.2, а.с. 66), рішення ДФС про розгляд скарги № 3828/6/99-99-11-01-02-25 від 05.02.2018, т.2, а.с.75), а потім у судовому порядку.

Дослідивши спірні правовідносини та надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до податкового повідомлення-рішення № від 15.11.2017 позивачу, з посиланням в акті перевірки, листі про розгляд заперечення, на порушення ним п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України, відповідачем донараховані штрафні санкції у розмірі 361 776,62 грн. за несвоєчасну сплату земельного податку (20% від суми заборгованості із земельного податку у розмірі 1 808 883,02 грн.)

Позивач в адміністративному позові заперечив наявність заборгованості із земельного податку, що стало базою для донарахування штрафних санкцій, зазначив, що ним відповідно до платіжних доручень (т.2, а.с. 98-101) з рахунку у ПАТ КБ «Євробанк» до бюджету було перераховано 2 200 000, 00 грн. земельного податку відповідно до податкової декларації за 2016 рік, а податкова вимога № 17-17 від 15.08.2016 року, складена відповідачем за наслідками виникнення податкового боргу, оскаржується позивачем в Окружному адміністративному суді м. Києва, справа № 826/13590/16 між тими самими сторонами.

Відповідач, окрім висновків в акті перевірки, заперечує вказані доводи позивача недоведеністю останнім наявності у нього достатньої суми коштів для сплати земельного податку. У запереченні, зокрема, посилається на висновки Верховного Суду щодо застосування п.129.6 ст.129 Податкового кодексу України, що викладені у постанові від 07.02.2018 по справі 808/9458/14, відповідно до яких неперерахування банком коштів на сплату податків у зв`язку з їх відсутністю (недостатністю) на рахунку є свідченням того, що невнесення податку до бюджету відбулося з вини платника податків (а не банку) й призвело до порушення ним граничних термінів його сплати.

Під час розгляду справи, позивачем надавались пояснення, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.09.2018 по справі № 826/13590/16 його позов до Офісу ВПП ДФС задоволено повністю, зокрема, визнано протиправною та скасовано податкову вимогу № 17-17 від 15.08.2016 про наявність у позивача боргу із земельного податку, вказане рішення набрало законної сили 22.01.2019 на підставі ч.2 ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) на підставі ухвали Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.01.2019 про повернення апеляційної скарги Офісу ВПП ДФС. Крім того, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2019 у справі № 826/13590/16 Офісу ВПП ДФС відмовлено у відкритті провадження.

Вказаним рішенням встановлено виконання позивачем податкового обов`язку щодо сплати земельного податку у 2016 році, з`ясовано причини, за яких відповідні кошти не надійшли до бюджету у встановлений строк (запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Євробанк»), тобто встановлено вину банку, встановлено наявність достатнього залишку на рахунку позивача у день подання платіжних доручень та дотримання ним умов для здійснення банківського платежу.

Відповідно до п. 129.6 ст. 129 Податкового кодексу України, за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, такий банк/орган сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів, платежів до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Частиною 4 ст.78 КАС України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 20.09.2018 у справі № 826/13590/16, яке набрало законної сили 22.01.2019, у спорі між тими ж самими сторонами (ТОВ «РМ-Інвест та Офіс ВПП ДФС) встановлено сплату земельного податку у 2016 році на загальну суму 4 312 974,12 грн., у тому числі: у червні наперед у сумі 2 250 000,00 грн, що перевищує вказану позивачем у податковій декларації № від 22.02.2016 (з урахуванням уточнюючого розрахунку від 13.10.2016 № ) суму податку у розмірі 4 310 589,68 грн. (як зазначено у додатку 3.1.4.1 до акту перевірки, т.2, а.с.24), то позивачем своєчасно сплачений визначений відповідачем земельний податок у розмірі 1 808 883,02 грн., і не допущено порушення п.287.3 ст.287 Податкового кодексу України.

Враховуючи викладене, висновки акту перевірки в цій частині є безпідставними, а Податкове повідомлення-рішення № від 15.11.2017, яким позивачу донараховані штрафні санкції у розмірі 361 776,62 грн. за несвоєчасну сплату земельного податку по земельним ділянкам, які розташовані на території Голосіївського району м. Києва, є протиправним і підлягає скасуванню у повному обсязі.

Що стосується податкового повідомлення-рішення № від 15.11.2017, яким позивачу донараховано 83,74 грн. штрафу за несвоєчасне перерахування земельного податку у сумі 418,72 грн. за податковою декларацією № від 22.02.2016 по земельним ділянкам, які розташовані на території Шевченківського району м. Києва (з урахуванням уточнюючого розрахунку № від 18.10.2016), слід зазначити наступне.

Як вбачається з акту перевірки позивачем у вересні та грудні 2016 року були продані об`єкти нерухомого майна в Шевченківському районі м. Києва.

Відповідно до абз.2 п.286.5 ст.286 Податкового кодексу України у разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.

Таким чином, обчислення земельного податку припинилося у місяці, що передує остаточному продажу нерухомості, тобто у листопаді 2016 року.

Пунктом 287.3 ст.287 Податкового кодексу України передбачено, що податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Отже, позивач зобов`язаний перерахувати суму земельного податку, визначену у податковій декларації за листопад 2016 року, до 30.12.2016 року.

В акті перевірки зазначено, що позивачем сплачено земельний податок 29.01.2017 року, тобто із затримкою на 30 днів, а не на 31, як помилково вказує відповідач.

Відповідно до абз.3 п.126.1 ст.126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім випадків, передбачених пунктом 126.2 цієї статті) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання.

Враховуючи викладене, розмір штрафу за несвоєчасне перерахування земельного податку в даному випадку повинен становити 41,87 грн., а тому податкове повідомлення-рішення № від 15.11.2017 є законним лише в цій частині, а в іншій - що складає також 41,87 грн. - підлягає скасуванню.

Крім того, у позовній заяві позивач просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № , яким останньому донарахований штраф у розмірі 510,00 грн. за ненадання документів до податкової перевірки, обґрунтовуючи свої вимоги пред`явленням усіх необхідних для перевірки документів (окрім оборотно-сальдових відомостей, які зберігались в електронному вигляді на цифрових носіях інформації та комп`ютерах, які були вилучені 10.08.2016 слідчими СУ ГУ НП у м. Києві) і долучивши до матеріалів справи переписку з відповідачем, запити до слідчих органів (т.2, а.с.157-158).

Відповідач в акті перевірки, у відзиві на позовну заяву посилається на незабезпечення платником податку зберігання первинних документів та інших документів з питань обчислення податків і зборів, чим порушено п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний надати посадовим (службовим) особам контролюючих органів у повному обсязі всі документи, що належать або пов`язані з предметом перевірки. Такий обов`язок виникає у платника податків після початку перевірки.

З урахуванням п.44.6 ст.44 Податкового кодексу України надати передбачені п.85.2 ст.85 кодексу оригінали документів платник податку зобов`язаний до закінчення перевірки.

Суд встановив, що у жодному запиті про надання документів відповідачем не зазначено про встановлення ним відсутності запитуваних документів серед пред`явлених платником податків до перевірки. В актах про ненадання документів в ході документальної позапланової перевірки не засвідчувався факт відмови позивача надати запитувані документи до перевірки, як передбачено п.85.6 Податкового кодексу України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач надавав документи та інформацію на кожний запит контролюючого органу посадовій особі відповідача під розписку.

Враховуючи те, що 11.10.2017 відповідачем був складений останній акт про ненадання документів, а 12.10.2017 - останній запит про надання документів, з урахуванням того, що позивачем до закінчення перевірки (17.10.2017 року) були надані листи від 11.10.2017, 12.10.2017, 17.10.2017 (т.2, а.с. 151-156) з долученими документами, суд, надаючи оцінку наявним у матеріалах справи доказам, робить висновок про надання необхідних відповідачу документів до закінчення перевірки і дотримання позивачем п.44.6 ст.44, п.85.2 ст.85 Податкового кодексу України.

На підставі викладеного, ППР № , яким донарахований штраф у розмірі 510,00 грн. за ненадання документів до податкової перевірки, є протиправним і підлягає скасуванню.

Дослідивши обставини і докази, на підставі яких відповідачем складено ППР № від 15.11.2017 року, яким позивачу донараховано пеню за порушення строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 36 442 164,64 грн., суд встановив наступне.

Відповідач в акті перевірки посилається на порушення позивачем ст.ст.1, 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті», що полягають у несвоєчасному надходженні товару позивачу за зовнішньоекономічними контрактами.

Відповідно до інформації, що міститься у додатках № № 3.3.1-3.3.29 до акта перевірки (т., а.с.162-190), відповідачем здійснено розрахунок пені у розмірі 55 117 003,82 грн.

У той же час, у ППР № і в розрахунку, що додається до ППР сума пені відрізняється (36 442 164,64 грн), при цьому за результатами розгляду заперечення позивача до акту перевірки відповідач залишив висновки акту без змін.

Позивачем разом з позовною заявою до матеріалів справи долучені контракт № 0013/15, 19.03.2015 (TFSI Sp.z.o.o.), контракт № 0015/15, 19.03.2015 (Sofin S.r.l.) (т.3, а.с.17), по яким згідно висновків акту перевірки дебіторська/кредиторська заборгованість відсутня, порушень строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності відповідачем не виявлено.

У позовній заяві зазначається, що відповідачем при перевірці не було враховано договори переуступки права вимоги за зовнішньоекономічними договорами від ТОВ «РМ-Інвест» до ТОВ «Атем груп», довідки, банківські виписки ТОВ «Атем Груп», відповідно до яких новим кредитором-резидентом (ТОВ «Атем груп») не були прострочені терміни поставки товарів.

Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, а саме: договори поставки/контракти з SRL «SC «Impexera», SRL «SC «Impexera Lux», Leroy-Merlin Polska sp.z.o.o., Lintman Eesti as, Mahmoud Abu Dayya , ООО «Балтийская Керамика», ООО «Тикинти Терминат LTD», ООО «КерамоМаркет», ООО «Асылташ плюс», ИП ОСОБА_2 , ООО «ART-CERAMIC» LTD, Keramika CZ s.r.o., «NOKS N.J.» D.O.O., ООО «Компания АВС», SRL «BERNULINA», ООО «Метако Белгород», ООО «Метако», ООО «Метако ЮГ», Euroimpex NTP, Gardhill i Sverige AB, Atem USA LLC, ООО «Имэкс Груп», Timi 2012 LTD, договори переуступки права вимоги по вказаним договорам/контрактам (відповідно до яких право вимоги переходить до нового кредитора - ТОВ «Атем Груп»), довідки та виписки по рахункам ТОВ «Атем Груп» та встановивши, що відповідачем згідно розрахунку до ППР донараховано 36 239 374,40 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.6 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність», суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право укладати будь-які види зовнішньоекономічних договорів (контрактів), крім тих, які прямо та у виключній формі заборонені законами України. Всі суб`єкти зовнішньоекономічної діяльності мають право самостійно визначати форму розрахунків по зовнішньоекономічних операціях з-поміж тих, що не суперечать законам України та відповідають міжнародним правилам (ч.1 ст.14 Закону).

Згідно з ст.512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 Цивільного кодексу України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті» передбачено, що виручка резидентів у іноземній валюті від експорту продукції підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації такої продукції, що експортується (постановами Національного Банку України від 07.06.2016 № 342, від 14.09.2016 № 386, від 13.12.2016 № 410, що діяли на момент здійснення операцій, строк зменшений до 120 днів).

Підсумовуючи викладене суд дійшов висновку, що відповідно до Цивільного кодексу України, відступлення права вимоги (заміна кредитора в зобов`язанні) припиняє зобов`язання щодо первісного кредитора, а всі права переходять до нового кредитора. Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті» не встановлено обмежень у заміни кредитора у зовнішньоекономічних контрактах.

Зважаючи на це, за наявності підстав, що не заборонені законодавством України, компанія, яка відступила право вимоги за ЗЕД-контрактом іншій, не може нести відповідальність у вигляді пені, передбачену ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків у іноземній валюті». Відповідальність за порушення законодавчо встановлених термінів розрахунків за експортно-імпортними операціями покладається на резидента, до якого перейшли права первісного кредитора.

Такий висновок узгоджується з роз`ясненнями Національного банку України №13-112/1358-4887 від 28.08.1996 року «Щодо суперечностей між Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» та Цивільним кодексом України» (норма статей 197,198 ЦК УРСР, на які є посилання у роз`ясненні, аналогічні чинним ст.ст.512, 514, 517 Цивільного кодексу України).

У той же час, на підставі довідок та виписок по рахункам ТОВ «Атем Груп» щодо дат та сум надходження коштів до нового кредитора по зазначеним ЗЕД-контрактам, судом встановлено дотримання ТОВ «Атем Груп» строків зарахування валютної виручки.

Враховуючи викладене, донарахування відповідачем пені у сумі 36 239 374,40 грн. є неправомірним, а тому ППР № від 15.11.2017 підлягає скасуванню в цій частині.

Щодо пені у загальній сумі 202 790,24 грн., що донарахована за ЗЕД-контрактами №0050/16 від 05.09.2016 (SACMI Imola S.C.), № 0018/16 від 09.06.2016 (SACMI Imola S.C.), №0009/16 від 07.06.2016 (System Poland Sp.z.o.o.), № 0032/16 від 01.07.2016 (Air Power Group Spa) (т.3, а.с.1-24), судом встановлено відсутність документів щодо сплати дебіторської заборгованості або документів про уступку права вимоги. Зазначене свідчить про порушення позивачем строків повернення валютної виручки.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» порушення резидентами, крім суб`єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції на період її проведення, строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону або встановлених Національним банком України відповідно до статей 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожний день прострочення у розмірі 0,3 відсотка суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Враховуючи викладене, перевіривши розрахунки пені за вказаними ЗЕД-контрактами, суд встановив їх відповідність ст. 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», а тому позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування ППР № від 15.11.2017 в частині донарахування відповідачем пені у сумі 202 790,24 грн. задоволенню не підлягають.

Дослідивши обставини і докази, на підставі яких відповідачем складено податкове повідомлення-рішення від 15.11.2017 № , яким позивачу збільшене грошове зобов`язання з податку на прибуток за основним платежем - у сумі 50 838 611,00 грн., за штрафними санкціями - у сумі 25 419 306,00 грн, № , яким зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на 2 452 402,00 грн., № , яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на 1 195 095,00 грн. та донараховано штрафні санкцій у розмірі - 597 550,00 грн., № , яким позивачу донараховане грошове зобов`язання з ПДВ за основним платежем - 8 557 089,00 грн., за штрафною санкцією - 4 278 545 грн., суд зазначає наступне.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються, зокрема, розділами ІІІ («Податок на прибуток підприємств») і V («Податок на додану вартість») Податкового кодексу України.

Згідно положень п.п.200.1, 200.2, 200.4 ст.200 Податкового кодексу України, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з п.200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від`ємному значенні - враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди, а у разі відсутності податкового боргу:

- або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;

- та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

Податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу (пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України).

Згідно вимог п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.6 ст.198 Податкового кодексу України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Відповідно до п.п.201.1, 200.10 ст.201 Податкового кодексу України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін, податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

З вищенаведених правових норм вбачається, що для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість платник податку на додану вартість повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності. При цьому, право на бюджетне відшкодування частини від`ємного значення виникає лише у разі фактичної сплати податку на додану вартість в ціні придбаного товару (робіт, послуг) отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг.

Згідно з п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до акту перевірки підставами для збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток та ПДВ стали висновки про нереальність операцій з придбання дерев`яних піддонів у ТОВ «Східно-європейська компанія», ТОВ «Тар-Ком», ТОВ «Укрпалетпром», ТОВ «Рубежпалет», ТОВ «Дондревпром», ТОВ «Укр-Арм-Снаб» у 2015-2016 роках, а також безпідставне списання позивачем безнадійної заборгованості ТОВ «Атем».

Підставами для висновків про нереальність господарських операцій відповідач вказує: часткове ненадання до податкової перевірки сертифікатів якості, карантинних сертифікатів, актів фіто-санітарного контролю, товарно-транспортних накладних, податкову інформацію про відсутність або незначну кількість активів трудових ресурсів, нереальність операцій між контрагентами позивача та третіми особами (ТОВ «Голдфіш», ТОВ «Нью Сторі», ТОВ «Нойс Компані», ТОВ «Фідонет», ТОВ «Боядера Компані» та іншими) по ланцюгу постачання.

Позивачем до матеріалах справи надані договори поставки, укладені позивачем з ТОВ «Тар-Ком», ТОВ «Укрпалетпром», ТОВ «Рубежпалет», ТОВ «Дондревпром», ТОВ «Укр-Арм-Снаб», ТОВ «Східно-європейська компанія», видаткові та податкові накладні, рахунки фактури, товарно-транспортні накладні, сертифікати якості, акти термічного знезараження, акти фітосанітарного контролю, висновки фітосанітарної експертизи, складські документи (вимоги-накладні за січень 2015-вересень 2016) (т.2, а.с. 169-204).

Проаналізувавши надані позивачем первинні документи, судом встановлено, що вказані документи не мають суттєвих дефектів щодо форми, змісту або пошкодження, які б зумовили втрату ними юридичної сили і доказовості, тобто оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між задекларованими учасниками.

Судом встановлено, що усі договори поставки укладені на умовах DDP Інкотермс 2010, відповідно до яких продавець здійснює поставку покупцю товару, який пройшов митне очищення для імпорту, без розвантаження з будь-якого прибулого транспортного засобу в названому місці призначення.

Таким чином, поставка товару на умовах DDP передбачає максимальний обсяг обов`язків продавця, а отже позивач не несе відповідальність за недоліки супроводжувальних документів на товар, наданих продавцем або перевізником, якщо такі недоліки наявні, або за ненадання продавцем/перевізником супроводжувальних документів.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», на порушення яких посилається відповідач в акті перевірки, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Суд зазначає, що відповідач помилково вважає сертифікати якості, фітосанітарні сертифікати первинними документами, на підставі яких здійснюється бухгалтерський і податковий облік операцій з постачання товарів. Зазначені документи підтверджують відповідність продукції певним вимогам якості або фітосанітарному стану і не містять відомостей про господарську операцію.

У свою чергу, товарно-транспортна накладна призначена для обліку руху товарно-матеріальних цінностей та розрахунків за їх перевезення автомобільним транспортом, тобто товарно-транспортна накладна є доказом, який підтверджує факт надання/отримання транспортних послуг. Предметом договору поставки не є надання транспортно-експедиційних послуг, і позивач не виступав ні замовником, ні виконавцем, ні отримувачем таких послуг, а тому товарно-транспортна накладна не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.

Аналогічні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 27.11.2018 по справі № 810/1499/17, від 04.09.2018 по справі № 805/3974/15-а.

Враховуючи викладене, посилання відповідача на ненадання до перевірки усіх товарно-транспортних накладних, сертифікатів якості, фітосанітарного контролю, не є беззаперечним доказом безтоварності господарських операцій між позивачем та зазначеними в акті перевірки контрагентами.

Стосовно наведення в акті перевірки інформації з баз даних та інформаційних систем «Податковий блок», «Аудит» щодо контрагентів відповідача, суд зазначає, що відповідачем всупереч вимог ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договорів поставки, укладених з позивачем, як не було надано і доказів про наявність встановлених судами фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо неправомірної поведінки контрагентів та злагодженості дій між ними.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах ДФС відносно контрагентів позивача по ланцюгах постачання, а також податкову інформацію надану іншими контролюючими органами, оскільки така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 804/931/17, від 08.08.2018 у справі № 820/4428/17, від 17.04.2018 у справі № 808/1543/17, від 27.03.2018 у справі № 816/809/17.

Судом також не приймається до уваги посилання відповідача на ухвали слідчих суддів у кримінальних провадженнях по відношенню до третіх осіб, на протоколи допитів посадових осіб підприємств, які мали взаємовідносини з контрагентами позивача, оскільки процесуальні ухвали описують лише припущення (версії) слідчих і прийняті з метою збору доказів у кримінальному процесі, не свідчать про наявність вини позивача або посадових осіб контрагентів (чи третіх осіб по ланцюгу) та не є доказами безтоварності господарських операцій. Зазначені докази є неналежними у розумінні ст.73 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на наступне.

За змістом ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 283 Кримінального процесуального кодексу України прокурор зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну з таких дій: закрити кримінальне провадження; звернутися до суду з клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності; звернутися до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Відомості про закінчення досудового розслідування вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Кримінального процесуального кодексу України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Таким чином, саме по собі внесення кримінальних проваджень до Єдиного реєстру досудового розслідувань не може бути підставою для висновків про фіктивність тих чи інших господарських операцій.

При цьому суд керується пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»: при кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі.

Однак, доказів наявності вироку суду відносно будь-кого - позивача та контрагента за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 212 КК України відповідачем не надано.

Суд звертає увагу на те, що в постанові від 27.03.2018 по справі №816/809/17 Верховний Суд зазначив, що сам факт порушення кримінальної справи та отримання свідчень (пояснень) посадових осіб господарюючих суб`єктів, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентами.

Крім того, під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Судом, розглянувши доводи позивача та на підставі доказів, що містяться у матеріалах справи, встановлено, що взаємовідносини позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр-Арм-Снаб» тривали безперервно з січня 2015 року по вересень 2016 року, про що свідчать долучені до позову документи, однак в акті перевірки відповідач стверджує про заниження об`єкта оподаткування лише за період жовтня 2015 - лютого 2016 року і травня-червня 2016 року. Аналогічним чином господарські операції з Товариством з обмеженою відповідальністю «Дондревпром» проводились з січня 2015 року по вересень 2016 року, у той же час відповідач посилається на безтоварність господарських операцій саме протягом травня-вересня 2016 року.

Відповідач не зміг надати суду обґрунтованих пояснень про те, чому в одному періоді при взаємовідносинах із одним і тим же контрагентом відповідач фактично підтверджує законність відображення валових витрат і податкового кредиту позивачем у звітності, а в іншому посилається на непідтвердження господарських операцій.

Таким чином, донарахування податку на додану вартість (з штрафними санкціями) за ППР № , зменшення розміру від`ємного значення з податку на додану вартість за ППР № , зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за ППР № , а також донарахування позивачу грошового зобов`язання з податку на прибуток (з штрафними санкціями) за ППР № , в частині, що ґрунтується на безтоварності господарських операцій між позивачем та його контрагентами, є незаконним - зазначені податкові повідомлення - рішення в цій частині підлягають скасуванню.

Також, як слідує з акту перевірки підставою для збільшення грошових зобов`язань з податку на прибуток став висновок відповідача про порушення позивачем вимог пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України, Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 10 «Дебіторська заборгованість», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 08.10.1999 № 237 (далі - П(С)БО 10), Наказу Міністерства фінансів України № 291 від 30.11.1999, у зв`язку з неправомірним списанням сумнівної заборгованості за рахунок інших операційних витрат на загальну суму 499 345 773,42 грн. у ІV кварталі 2016 року.

Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що заборгованість утворилась на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 03.11.2016 у справі №910/17954/16 відповідно до якого з позивача (як поручителя) стягнуто борг підприємства-банкрута (ТОВ «Атем», якого визнано банкрутом постановою Господарського суду м. Києва від 10.02.2014 року у справі № 910/25520/13, т.2, а.с. 115-117) перед компанією Keraplast Technlogy GmbH.

В матеріалах справи міститься наказ позивача від 10.01.2016 № 4 «Про затвердження порядку обліку резерву сумнівних боргів та списання безнадійної заборгованості» та розрахунок формування резерву безнадійної дебіторської заборгованості станом на 30.09.2016, відповідно до якого сума реєстру сумнівних боргів складає 0 грн.

Згідно з пп. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України (в редакції чинній на дату прийняття рішення про списання безнадійної заборгованості) об`єктом оподаткування є прибуток із джерел походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.

Відповідно до п.139.2 ст.139 Податкового кодексу України (резерв сумнівних боргів) фінансовий результат до оподаткування збільшується: на суму витрат на формування резерву сумнівних боргів відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму витрат від списання дебіторської заборгованості понад суму резерву сумнівних боргів. Фінансовий результат до оподаткування зменшується: на суму коригування (зменшення) резерву сумнівних боргів, на яку збільшився фінансовий результат до оподаткування відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму списаної дебіторської заборгованості (у тому числі за рахунок створеного резерву сумнівних боргів), яка відповідає ознакам, визначеним підпунктом 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Однією із ознак безнадійної заборгованості відповідно до пп. «з» пп.14.1.11 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України є заборгованість суб`єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв`язку з їх ліквідацією.

Згідно з п.11 П(С)БО 10 виключення безнадійної дебіторської заборгованості з активів здійснюється з одночасним зменшенням величини резерву сумнівних боргів. У разі недостатності суми нарахованого резерву сумнівних боргів безнадійна дебіторська заборгованість за продукцію, товари, роботи, послуги списується з активів на інші операційні витрати. Сума відшкодування раніше списаної безнадійної дебіторської заборгованості включається до складу інших операційних доходів.

З урахуванням обізнаності позивача з майновим станом боржника-банкрута (ТОВ «Атем»), наявністю у заборгованості перед позивачем ознак безнадійної і перевищення такою заборгованістю суми резерву сумнівних боргів, суд не погоджується з доводами відповідача про відсутність підстав для визначення заборгованості безнадійною.

Посилання відповідача на можливість у майбутньому повернення позивачу заборгованості за наслідками проведення дій по виявленню майна боржника, формування ліквідаційної маси та інших дій ліквідаційної процедури, суд не бере до уваги, як такі що суперечать п.11 П(С)БО 10, відповідно до якого у разі повернення (повністю або частково) суми списаної безнадійної заборгованості позивач зобов`язаний буде збільшити фінансовий результат до оподаткування податком на прибуток.

Разом з тим, суд звертає увагу на правову позицію, викладену в листі Державної фіскальної служби України від 17.12.2015 № 27022/6/99-99-19-02-02-15, відповідно до якої достатньою умовою визнання заборгованості безнадійною є наявність постанови про визнання боржника банкрутом.

Разом з тим, позивачем було надано суду пояснення, що у платника податку є впевненість у тому, що остання не буде повернута за рахунок ліквідаційної маси боржника позивачу.

Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про визнання податкового повідомлення -рішення № від 15.11.2017 протиправним і таким, що підлягає скасуванню повністю.

Однією з підстав для зменшення розміру від`ємного значення, зменшення суми бюджетного відшкодування та донарахування грошового зобов`язання з податку на додану вартість, як зазначено в акті перевірки, стали спірні взаємовідносини між позивачем та ТОВ «Атем Груп» з придбання керамічної плитки та гідравлічного пресу.

Судом встановлено, що за договором № 120/16 ТОВ «Атем Груп» ( т. 14 а.с. 1-5) в період з 03.10.2017 по 05.07.2017 здійснено постачання керамічної плитки на суму 48 069 672,81 грн. (у тому числі ПДВ у сумі 8 011 554,53 грн.) та пресу гідравлічного 6500 на суму 76 430 327,19 грн (у тому числі ПДВ 12 738 387,87 грн.), яке повністю оплачене позивачем. Постачання керамічної плитки та пресу гідравлічного підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними та податковими накладними (т. 14 а.с. 26-177), які були виписані постачальником за наслідками отримання передоплати у відповідності до п.187.1 ст.187 ПК України (за правилом першої події) і зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, і на підставі яких позивачем включено суми передоплати за договором поставки до складу податкового кредиту.

Проаналізувавши надані позивачем первинні документи, судом встановлено, що вказані документи оформлені відповідно до чинного законодавства України, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій та засвідчують фактичний рух активів між сторонами.

Суд не враховує, як необґрунтовані, доводи відповідача про припинення підприємницької діяльності через визнання банкрутом постановою Господарського суду м. Києва від 29.05.2017 у справі № 910/6179/17 (т.2, а.с. 115-117) та не пов`язаність придбання гідравлічного пресу (для виробництва плитки) з його господарською діяльністю, оскільки на дату укладання договору поставки і здійснення передоплати позивач, як вбачається з акту перевірки та наявних у матеріалах справи доказів, здійснював господарські операції (закупівлю товарів і послуг, експортні операції).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення - рішення від 15.11.2017 № , № є протиправними і підлягають скасуванню у повному обсязі, а податкове повідомлення - рішення № - лише в частині неправомірного зменшення відповідачем від`ємного значення з податку на додану вартість на суму 1 408 159,00 грн.

В іншій частині податкове повідомлення - рішення № є законним, зважаючи на наступні обставини.

Судом встановлено завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість у листопаді 2016 року на суму 1 044 243,00 грн. на підставі розбіжностей у митних деклараціях за період з 01.01.2015 по 31.12.2016 року з сумою від`ємного значення у декларації з податку на додану вартість за листопад 2016 року, що підтверджується листом позивача у відповідь на запит контролюючого органу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково.

Відповідно до положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з ч.1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідач правомірності своїх дій та прийнятих рішень довів частково, так само як і доводи позивача знайшли своє підтвердження та обґрунтування лише в частині.

Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Керуючись ст. 2, 4, 5, 9, 12, 77, 90, 241-246, 250, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» (02222, м. Київ, вул. Пухівська, 1В, ) задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати у повному обсязі податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г, ) від 15.11.2017 року № № , , , , .

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г, ) від 15.11.2017 року № - в частині визначення штрафної санкції у розмірі 41,87 грн; № - в частині визначення пені за порушення строків розрахунку у сфері зовнішньоекономічної діяльності у розмірі 36 239 374,40 грн; № - в частині зменшення розміру від`ємного значення з податку на додану вартість на 1 408 159,00 грн.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РМ-Інвест» (02222, м. Київ, вул. Пухівська, 1В, ) за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби (04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, 11-Г, ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 610 790 (шістсот десять тисяч сімсот дев`яносто) гривень 57 коп.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано, відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст складено:15.07.2019

Суддя А.С. Мазур