Справа № 580/761/19
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 року справа № 580/761/19

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання Мельникової О.М.,

позивача ОСОБА_1 особисто,

представника позивача ОСОБА_2 (згідно з ордером)

представника відповідача 1 - Перегона Ю.О. (за довіреністю),

представника відповідача 2 - Тернової А.С. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Черкаської області, Виконавчого комітету Лисянської селищної ради про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

04 березня 2019 року до Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Черкаської області (далі відповідач 1), в якому позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 3891,70 грн за затримку видачі трудової книжки, 11675,10 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 11.01.2019 по 25.01.2019, 99870,96 грн вихідної допомоги та судові витрати.

08 квітня 2019 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просить: стягнути з Лисянської селищної ради Черкаської області додатково до вимог, заявлених у позовній заяві, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 25 січня по 28 березня 2019 року в сумі 48257,08 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі рішення Лисянської селищної ради від 04.01.2019 №47-2/VII, 10 січня 2019 року позивача звільнено з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету. В порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, трудову книжку позивачеві видано 14 січня 2019 року, компенсація за невикористану відпустку 56 днів виплачена 25 січня 2019 року. 28 березня 2019 року відповідач перерахував на рахунок позивача заробітну плату в сумі 315,76 грн. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки на 5 днів в сумі 3891,70 грн (778,34 х 5), та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 11.01.2019 по 25.01.2019 в сумі 11675,10 грн (778,34 х 15), за період 25.01.2019 по 28.03.2019 в сумі 48257,08 грн (778,34 х 62).

Позивач також стверджує, що йому незаконно не виплачена вихідна допомога при звільненні. Позивач звільнений з посади у зв`язку із закінченням повноважень (п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України). Позивач зазначає, що в даному випадку на посадових осіб органів місцевого самоврядування поширюються положення КЗпП України. Згідно зі ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених в п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше шестимісячного середнього заробітку. Відтак, позивач вважає, що йому необхідно виплатити вихідну допомогу в розмірі шестимісячної заробітної плати, що складає 99870,96 грн (16345,16 х 6).

01 квітня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 1 заперечує проти задоволення позову та зазначає, що позивач вранці 10.01.2019 з`явився на робочому місці, надав лікарняний лист, після чого залишив робоче місце та до закінчення робочого дня на робочому місці був відсутній. В подальшому, а саме: 11-13.01.2019 позивач у приміщенні Лисянської селищної ради не з`являвся, що підтверджується відповідними актами. На всі спроби зв`язатись з позивачем, останній ніяк не реагував. Позивач з`явився до Лисянської селищної ради лише 14.01.2019 і саме в цей же день йому було видано трудову книжку, що також зафіксовано актом. Таким чином, позивач своїми діями, а саме тим, що залишив робоче місце 10.01.2019 та не з`являвся до Лисянської селищної ради перешкодив відповідачу у видачі трудової книжки саме 10.01.2019. Оскільки у затримці видачі позивачу трудової книжки вини Лисянської селищної ради немає, то і відповідальність, що передбачена ч. 5 ст. 235 КЗпП України не може бути застосована, а у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки слід відмовити повністю.

Відповідач 1 також зазначає, що на момент звільнення позивача, тобто станом на 10.01.2019, повний розрахунок з ним по заробітній платі не міг бути проведений, оскільки не було затверджено бюджет Лисянської об`єднаної територіальної громади та не було затверджено кошторису, у зв`язку з чим такі видатки не могли бути здійснені органами державної казначейської служби, що обслуговують місцевий бюджет Лисянської об`єднаної територіальної громади. Рішенням Лисянської селищної ради 17.01.2019 затверджено бюджет Лисянської селищної об`єднаної територіальної громади на 2019 рік. На підставі показників затвердженого бюджету, було складено Кошторис витрат Лисянської селищної ради та подано на реєстрацію до Управління Державної казначейської служби України в Лисянському районі. Кошторис було взято на облік казначейством 23 січня 2019 року, що підтверджуються відміткою про реєстрацію та взяття на облік на кошторисі. Без затвердженого у визначеному бюджетним законодавством порядку кошторису відповідач не міг здійснити жодних виплат, оскільки відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Відповідач 1 зазначає, що затримка у здійсненні належних до виплати при звільненні позивачу сум відбулась не з вини відповідача, а у зв`язку із виконанням відповідачем норм бюджетного законодавства, що регулюють бюджетний процес.

Щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні, відповідач вказує, що ОСОБА_1 звільнений із посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету, згідно зі ст.51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України взагалі не може бути застосований до посадових осіб органів місцевого самоврядування, оскільки ч. 1 ст. 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13.05.2014 №1255-VII. Вказаний Закон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). Лисянська селищна рада є органом місцевого самоврядування, і не належить до господарських товариств, у своїй діяльності не керується законодавством про господарські товариства. Відтак, п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не може застосовуватись при звільненні посадових осіб органів місцевого самоврядування у випадку припинення їх повноважень; спірні відносини врегульовані спеціальною нормою - ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

24 червня 2019 року до суду від Виконавчого комітету Лисянської селищної ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 заперечує проти задоволення позову та зазначає, що позивач ніколи не перебував у трудових відносинах з Виконавчим комітетом Лисянської селищної ради; трудова книжка зберігалась у Лисянській селищній раді, а не у виконавчому комітеті. У зв`язку з тим, що між позивачем та Відповідачем 2 ніколи не існували трудові відносини, до відповідача-2 жодним чином не може бути застосована будь-яка відповідальність, передбачена КЗпП України.

Відповідач 2 також стверджує, що на момент звільнення позивача, тобто станом на 10.01.2019 належні йому до виплати кошти не могли бути виплачені, оскільки не було затверджено бюджет Лисянської об`єднаної територіальної громади та не було затверджено кошторису, у зв`язку з чим такі видатки не могли бути здійснені органами державної казначейської служби, що обслуговують місцевий бюджет Лисянської об`єднаної територіальної громади. Оскільки у затримці здійснення виплати належних при звільненні позивачу коштів вини Лисянської селищної ради немає, то і відповідальність, передбачена ч.1 ст. 117 КЗпП України, не може бути застосована.

Відповідач 2 зазначає про безпідставне застосування до спірних правовідносин положень законодавства про працю, що регулюють звільнення працівників за ініціативою власника є безпідставними, оскільки припинення повноважень виконавчого комітету відбулось не з ініціативи Лисянської селищної ради згідно з п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а здійснювалось відповідно та на виконання ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Ухвалою судді Черкаського окружного адміністративного суду Тимошенко В.П. від 11.03.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

08.04.2019 позивач надав суду заяву про збільшення позовних вимог (вх. № 9172/19), в якій просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні з період з 25 січня по 28 березня 2019 року в сумі 48257 грн 08 коп. Крім того, просив розглядати справу з викликом сторін у судове засідання.

Ухвалою суду від 15.04.2019 прийнято заяву ОСОБА_1 від 08.04.2019 (вх. №9172/19) про збільшення позовних вимог до розгляду; вирішено здійснити розгляд справи № 580/761/19 за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі.

Усною ухвалою суду від 07.05.2019 продовжено підготовче провадження на 30 днів.

У підготовчому засіданні представником відповідача заявлено клопотання про залучення співвідповідача у справі, а саме Виконавчий комітет Лисянської селищної ради, оскільки відповідно до рішення Лисянської селищної ради від 04.01.2019 №47-20/VІІ головним розпорядником бюджетних коштів є виконавчий комітет Лисянської селищної ради.

Ухвалою суду від 22.05.2019 клопотання представника відповідача задоволено: залучено до участі в адміністративній справі № 580/761/19 в якості другого відповідача Виконавчий комітет Лисянської селищної ради.

Усною ухвалою суду від 22.05.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, витребувано у Лисянської селищної ради Черкаської області посадову інструкцію позивача та платіжне доручення щодо виплати позивачу 300,00 грн у березні.

Ухвалою суду від 05.06.2019 застосовано до Лисянської селищної ради Черкаської області захід процесуального примусу шляхом накладення штрафу в порядку частини 1 статті 145 та частини 1 статті 149 КАС України; вирішено стягнути в Дохід Державного бюджету України з Лисянської селищної ради Черкаської області штраф у сумі 3842 грн 00 коп. на рахунок Державної судової адміністрації України.

Усною ухвалою суду від 02.07.2019, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі.

Ухвалою суду від 10.07.2019 скасовано заходи процесуального примусу, застосовані до Лисянської селищної ради Черкаської області у вигляді стягнення штрафу в сумі 3842 грн 00 коп. на рахунок Державної судової адміністрації України.

В судовому засіданні 10 липня 2019 року позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили задовольнити їх в повному обсязі. Позивач також просив стягнути з відповідачів витрати на правничу допомогу, та понесені документально підтвердженні витрати на проїзд до суду.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 10 липня 2019 року заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні 10 липня 2019 року заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши позивача, представників сторін, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд встановив таке.

Згідно з розпорядженням селищного голови Лисянської селищної ради Черкаської області від 20.11.2015 №31-к призначено ОСОБА_1 з 20.11.2015 на посаду заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради.

Рішенням Лисянської селищної ради від 05.10.2018 №41-1/VII «Про добровільне об`єднання територіальних громад» вирішено об`єднатися територіальним громадам смт.Лисянка Лисянської селищної ради, села Дашуківка Дашуківської сільської ради, села Писарівка Писарівської сільської ради, сіл Почапинці, Верещаки Почапинської сільської ради, села Шестеринці Шестеринської сільської ради у Лисянську селищну об`єднану територіальну громаду з адміністративним центром у смт. Лисянка.

У грудні 2018 року були проведені вибори до новоствореної Лисянської об`єднаної територіальної громади, а саме: було обрано селищного голову та депутатів селищної ради, що стали центром об`єднаної громади. Перша сесія новоствореної об`єднаної територіальної громади була проведена 04 січня 2019 року, на якій було припинено повноваження попереднього виконкому та голови ради, а також було сформовано та затверджено новий склад виконкому.

Відповідно до рішення Лисянської селищної ради від 04.01.2019 №47-2/VII, керуючись ст.ст. 26, 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», 10 січня 2019 року заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету.

У період з 02.01.2019 по 09.01.2019 позивач перебував на лікарняному.

10 січня 2019 року Відповідачем 1 складено акт №1 про відсутність на роботі, згідно з яким позивач був відсутній на своєму робочому місці 10.01.2019 з 08 год. 15 хв. до 17 год. 15 хв.

14 січня 2019 року Відповідачем 1 складено акт №2, в якому зазначається, що 11.01.2019 з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. ОСОБА_1 був відсутній в приміщенні Лисянської селищної ради; 12.01.2019, 13.01.2019 вихідні дні; на момент складання актів відомостей про поважні причини відсутності ОСОБА_1 10.11.2019, 11.01.2019 не надходило.

Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що 14 січня 2019 року позивачем отримано трудову книжку.

Відповідно до листа Лисянської селищної ради від 24.01.2019 №113 ОСОБА_1 нараховано розрахункові у розмірі 29267,84 грн.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Лисянської селищної ради від 28.01.2019 №122 (форма №3) за період з 01.01.2019 по 09.01.2019 ОСОБА_1 нараховано сукупний дохід в сумі 33607,76 грн, в т.ч. компенсацію за невикористані щорічні відпустки 56 днів 29267,84 грн, лікарняний 4339,92 грн; сума утриманого прибуткового податку 6049,40 грн, сума утриманого військового збору 504,12 грн.

25.01.2019 на рахунок позивача зарахована заробітна плата в сумі 23560,61 грн, що підтверджується випискою по картках за період 01.01.2019 18.02.2019.

07.03.2019 позивачу нараховано заробітну плату (лікарняні) в сумі 3493,63 грн, що підтверджується платіжним дорученням №9 від 06.03.2019, відомостями розподілу виплат.

29.03.2019 на рахунок позивача зарахована заробітну плату в сумі 315,76 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, та вихідну допомогу при звільненні.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Згідно зі ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 48 КЗпП України визначено, що трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів.

Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (далі - Інструкція №58).

Відповідно до п. 4.1. Інструкції N 58 власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Згідно з п. 4.2. Інструкції N 58 якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Відповідно до частини п`ятої статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Тобто, підставою для відповідальності роботодавця за затримку видачі звільненому працівнику його трудової книжки є наявність вини роботодавця, а саме: вчинення ним протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, які спричинили таку затримку.

Відповідно до наказу Лисянської селищної ради від 04.01.2019 №47-2/VII позивача звільнено із займаної посади у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету.

Відповідачем 1 складено акт №1 від 10.01.2019 про відсутність на роботі, згідно з яким позивач був відсутній на своєму робочому місці 10.01.2019 з 08 год. 15 хв. до 17 год. 15 хв.; акт №2 від 14.01.2019, згідно з яким 11.01.2019 з 08 год. 00 хв. до 16 год. 00 хв. ОСОБА_1 був відсутній в приміщенні Лисянської селищної ради; 12.01.2019, 13.01.2019 вихідні дні; на момент складання актів відомостей про поважні причини відсутності ОСОБА_1 10.11.2019, 11.01.2019 не надходило.

14 січня 2019 року позивачем отримано трудову книжку в приміщенні Лисянської селищної ради.

Під час судового розгляду справи представник Відповідача 1 зазначив, що повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки відповідно до п. 4.2 Інструкції N 58 позивачу не надсилалось, у зв`язку з відсутністю затвердженого бюджету територіальної громади, та кошторису, і неможливістю здійснення будь-яких витрат.

В матеріалах справи наявна пояснювальна записка секретаря виконавчого комітету Лисянської селищної ради Макушенка Олександра Васильовича від 03.07.2019, в якій він зазначає, що здійснював телефонні дзвінки протягом двох днів 10.01.2019 та 11.01.2019 до ОСОБА_1 на його мобільний телефон, з метою видачі йому трудової книжки, яку він отримав 14.01.2019.

Під час судового розгляду справи позивач пояснював, що неодноразово телефонув секретарю Лисянської селищної ради щодо видачі трудової книжки, але посадові особи Лисянської селищної ради ухилялись від виконання обов`язку щодо видачі трудової книжки. Належні докази на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні.

Надаючи оцінку вказаним обставинам справи, суд вважає, що Відповідачем 1 не чинилися перешкоди позивачу в отриманні трудової книжки, натомість складені акти про відсутність позивача на робочому місці, позивач з проханням видати трудову книжку не звертався, письмові звернення щодо зазначеного питання в матеріалах справи відсутні, з заявою про отримання трудової книжки поштою не звертався, відтак суд не вбачає в діях Відповідача 1 порушень вимог ст. 235 КЗпП України, а саме відповідачем 1 доведено відсутність протиправних дій чи допущення протиправної бездіяльності, в зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача з Відповідача 2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу не вбачається.

Стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що 25.01.2019 на рахунок позивача зарахована заробітна плата в сумі 23560,61 грн, що підтверджується випискою по картках за період 01.01.2019 18.02.2019; 07.03.2019 - 3493,63 грн, що підтверджується платіжним дорученням №9 від 06.03.2019, відомостями розподілу виплат; 29.03.2019 - 315,76 грн, що підтверджується випискою по картковому рахунку.

Вищевикладені обставини свідчать про те, що мала місце затримка розрахунку при звільненні з позивачем.

Відповідачі стверджують, що без затвердженого у визначеному бюджетним законодавством порядку кошторису Лисянська селищна рада не могла здійснити жодних виплат, оскільки відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату, включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати, затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Судом встановлено, що рішенням Лисянської селищної ради 17.01.2019 затверджено бюджет Лисянської селищної об`єднаної територіальної громади на 2019 рік.

На підставі показників затвердженого бюджету, було складено Кошторис витрат Лисянської селищної ради та подано на реєстрацію до Управління Державної казначейської служби України в Лисянському районі. Кошторис було взято на облік казначейством 23 січня 2019 року, що підтверджуються відміткою про реєстрацію та взяття на облік на кошторисі.

Після затвердження кошторису, 24.01.2019 відповідачем були зареєстровані в казначейській службі бюджетні зобов`язання, в тому числі і щодо належних до виплати позивачу сум, що підтверджується копією реєстру бюджетних зобов`язань.

Суд скептично оцінює доводи відповідачів про відсутність коштів для здійснення своєчасного розрахунку при звільненні з позивачем, з огляду на те, що сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за ст. 117 КЗпП України, про що також йдеться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці".

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі Порядок №100).

Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплат.

Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Повними, фактично відпрацьованими двома місяцями роботи, що передують звільненню позивача з роботи є листопад грудень 2018 року.

Відповідно до довідки про середню заробітну плату (дохід) ОСОБА_1 , видану виконавчим комітетом Лисянської селищної ради, заробітна плата у листопаді 2018 року складала 8867,90 грн, у грудні 2018 року 13981,25 грн; кількість фактично відпрацьованих робочих днів в листопаді 2018 року 15, у грудні 2018 року 20.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 22849,15 / 35 = 652,83 грн.

В позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог позивач просив стягнути з Відповідача 2 середній заробіток за час затримки виплати грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 23560 грн 61 коп, та заробітної плати в сумі 315 грн 76 коп.

Таким чином, середній заробіток позивача за час затримки виплати:

- частини грошової компенсації за невикористану відпустку в сумі 23560 грн 61 коп. на 11 робочих днів (за період з 11.01.2019 по 25.01.2018) дорівнює 7181 грн 13 коп (652,83 грн. х 11);

- заробітної плати 315,76 грн на 55 робочих дні (за період з 11.01.2019 по 29.03.2019) складає 35905 грн 65 коп (652,83 грн х 55).

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-11цс16, при вирішенні справи щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід враховувати, зокрема, розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Також Верховний Суд України у вказаній справі застосував принцип співмірності.

Суд враховує, що Відповідач 2 виплатив 29.03.2019 ОСОБА_1 з порушенням встановленого строку лише частину заробітної плати в сумі 315,76 грн, яка складає 2,76 % від середньомісячної заробітної плати позивача (315,76 / (22849,15/2)).

Враховуючи те, що недоплачена позивачу сума заробітної плати складає лише 315,76 грн (2,76 %), то враховуючи неістотність цієї суми відносно розміру заробітку позивача, суд вважає за справедливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні заробітної плати в сумі 315,76 грн за період з 11.01.2019 по 29.03.2019 складає: 35905,65 х 2,76 % = 991,00 грн.

Рішенням Лисянської селищної ради від 04.01.2019 №47-20/VІІ Про визначення головного розпорядника коштів виконавчий комітет Лисянської селищної ради визначено головним розпорядником бюджетних коштів. Крім того, реєстру бюджетних фінансових зобов?язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів, додаток 2 до рішення Лисянської селищної ради від 17.01.2019 №48-2/VІІ, розпорядником бюджетних коштів є Виконавчий комітет Лисянської селищної ради.

Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення з Відповідача 2 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені в сумі 8172,13 (7181,13 + 991,00).

Водночас, суд скептично оцінює розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виконаний позивачем, з огляду на те, що позивачем невірно обрахована середньоденна заробітна плата, та період затримки здійснення такого розрахунку (в календарних, а не робочих днях); не застосовано принцип співмірності.

Щодо стягнення вихідної допомоги при звільненні, суд зазначає таке.

Закон України від 21.05.1997 №280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі Закон №280/97-ВР) відповідно до Конституції України визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування.

За змістом ч. 1 ст. 5 Закону № 280/97-ВР система місцевого самоврядування, з-поміж інших, включає виконавчі органи сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону № 280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 51 Закону № 280/97-ВР виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Після закінчення повноважень ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради її виконавчий комітет здійснює свої повноваження до сформування нового складу виконавчого комітету.

Виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. Міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 07.06.2006 №2493-ІІІ «Про службу в органах місцевого самоврядування» (далі - Закон № 2493-ІІІ) посадовою особою місцевого самоврядування є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження щодо здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону № 2493-ІІІ посадами в органах місцевого самоврядування є, зокрема, виборні посади, на які особи обираються або затверджуються відповідною радою; посади, на які особи призначаються сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради на конкурсній основі чи за іншою процедурою, передбаченою законодавством України.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону № 2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюються вимоги та обмеження, встановлені Законом України «Про запобігання корупції».

Відповідно до ст. 10 Закону № 2493-ІІІ прийняття на службу в органи місцевого самоврядування здійснюється, зокрема, на посади заступників міського голови шляхом затвердження відповідною радою.

Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону № 2493-ІІІ на посадових осіб місцевого самоврядування поширюється дія законодавства України про працю з урахуванням особливостей, передбачених цим Законом.

Згідно зі ст. 20 Закону № 2493-ІІІ крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю, служба в органах місцевого самоврядування припиняється на підставі і в порядку, визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» цим та іншими законами України.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 до звільнення був посадовою особою місцевого самоврядування в розумінні статей 2, 3 Закону № 2493-ІІІ і його повноваження місцева рада припинила у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету, до складу якого він входив за посадою, що своєю чергою було зумовлено виборами до Лисянської селищної ради і формуванням нового складу цього виконавчого органу.

Посада, на якій перебував позивач, передбачає обмеження щодо сумісництва і перебування на ній обмежено строком, не лише тим, на який обирається посадова особа та/або орган місцевого самоврядування, зокрема склад виконавчого комітету відповідної місцевої ради, але й настанням інших обставин, з якими Закон пов`язує припинення повноважень органу місцевого самоврядування та/або посадової особи місцевого самоврядування.

Відмовляючи у виплаті вихідної допомоги на підставі статті 44 КЗпП відповідач виходив з того, що позивача звільнено з підстав, встановлених Законом №280/97-ВР (стаття 51 Закону № 280/97-ВР).

Суд погоджується з тим, що припинення повноважень виконавчого комітету у зв`язку з формуванням після виборів нового є підставою для припинення повноважень, в тому числі, посадових осіб місцевого самоврядування, які за посадою входили до цього виконавчого органу і виконували свої обов`язки на постійній основі.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму ч. 1 ст. 41 КЗпП України було доповнено п. 5 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів" від 13 травня 2014 року за N 1255-VII.

Вказаний Закон набрав чинності 01 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП України). Зокрема, ст. 41 КЗпП України доповнена п. 5, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - "припинення повноважень посадових осіб".

Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття "посадових осіб", так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.

При цьому, у п. 9 пояснювальної записки до вказаного законопроекту (N 4586 від 27 березня 2014 року) вказувалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців.

Поняття "посадові особи господарського товариства" визначено у ч. 2 ст. 89 ГК України. Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

У ст. 2 Закону України "Про акціонерні товариства" від 17 вересня 2008 року міститься уточнене поняття "посадових осіб органів акціонерного товариства". Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства.

Оскільки Законом N 1255-VII від 13.05.2014 були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України "Про акціонерні товариства", то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку, можна дійти висновку, що термін "посадові особи" був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів.

Відповідна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.09.2017 у справі №711/9140/15-ц, від 11.09.2017 у справі №758/13705/15-ц.

Суд звернув увагу, що звільнення позивача з посади заступника селищного голови з питань діяльності виконавчого органу ради відбулось у зв`язку із закінченням строку повноважень ради на виконавчого комітету, згідно зі ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування». Натомість, суд дійшов висновку про відсутність у Лисянської селищної ради визначених законом повноважень звільняти посадових осіб на підставі волевиявлення ради без будь-яких підстав та непоширення п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на всі види трудових відносин.

Припинення повноважень у зв`язку із закінченням строку повноважень ради та виконавчого комітету не слід ототожнювати з припиненням виконання повноважень керівним складом господарських товариств, що осібно презюмується п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, де і наступають наслідки та гарантії передбачені ст. 44 КЗпП України, що у даному випадку місця не має, адже фактично мало місце звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Отже, оскільки позивача звільнено на підставі ч. 1. ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а вихідна допомога в розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток передбачена лише в разі звільнення через припинення трудового договору з підстав п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, позовна вимога про стягнення вихідної допомоги при звільненні не підлягає задоволенню.

Щодо аргументу представника відповідача-1 про відсутність позовних вимог до виконавчого комітету, оскільки позивач працював і звільнений із селищної ради, то суд зазначає таке.

Відповідно до рішення Лисянської селищної ради від 04.01.2019 № 47-5/7 Лисянську селищну раду реорганізовано у звязку з обєднанням та входженням до складу Лисянської селищної об?єднаної територіальної громади ( а.с.45).

Згідно з додатком № 2 рішення Лисянської селищної ради від 17.01.2019 № 48-2/7 головним розпорядником коштів бюджету обєднаної територіальної громади затверджено на 2019 рік виконавчий комітет Лисянської селищної ради ( а.с. 46-52).

Стосовно відшкодування судових витрат на правничу допомогу суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката (ч.2 ст. 134 КАС України).

Згідно з ч. 3 ст. 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.4 ст. 134 КАС України).

Частина п`ята статті 134 КАС України визначає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Суд зазначає, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг, акти виконаних або отриманих послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі 815/4300/17, від 11 квітня 2018 року у справі 814/698/16, від 01 жовтня 2018 року у справі №569/17904/17.

Крім того, суд вважає, що до суду необхідно надати і детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги разом із відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена, а також із доказами, які підтверджують здійснення відповідних витрат (у разі понесення таких).

При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

На підтвердження понесених позивачем витрат з правничої допомоги до матеріалів справи долучено:

- договір на представництво в (цивільному, адміністративному) процесі від 28.02.2019 (далі Договір) (а.с. 29, т. 1), укладений між ОСОБА_1 (Клієнт) та ОСОБА_2 (Представник), згідно з п. 4 якого за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується сплатити Представникові гонорар, розмір якого за даною угодою у розмірі 2500,00 грн за судові засідання, в подальшому ____ грн за кожний день судового засідання, згідно договору платник послуг, компенсує Представникові різні судові витрати / транспортні видатки, поїздки, проведення досліджень, сплату судового збору, тощо;

- квитанцію №7 від 30.01.2019, складену адвокатом Поліщуком В.І. на бланку Юридичної консультації Звенигородського району, за якою адвокату Поліщуку Віктору Івановичу сплачено кошти в сумі 800,00 грн ОСОБА_1 за надання правової допомоги (при складанні позовної заяви) про виплату вихідної допомоги та заробітної плати (а.с. 145, т. 1).

Відповідно до п. 2 Договору Представник, користуючись своїм статусом представника в цивільному процесі і дотримуючись діючого законодавства, здійснює представництво інтересів Клієнта при підготовці матеріалів цивільного позову та приймає як представник позивача чи відповідача участь при розгляді справи в суді першої інстанції, використовуючи всі надані йому законом прав та засоби представництва і надає йому необхідну правову допомогу.

Суд вважає, що наявними у справі доказами не підтверджується понесення позивачем витрат на правничу допомогу, та їх розмір, а тому відмовляє позивачу у їх відшкодуванні.

Стосовно відшкодування витрат на прибуття до суду, суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 135 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Граничний розмір компенсації за судовим рішенням витрат сторін та їхніх законних представників, що пов`язані із прибуттям до суду, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач вказує, що проживає в смт АДРЕСА_1 Лисянка Черкаського АДРЕСА_2 Черкаської області та ним, у зв`язку з його прибуттям до суду у м. Черкаси у судові засідання, призначені 07.05.2019, 22.05.2019, 05.06.2019, 02.07.2019, 10.07.2019 було понесено витрати на суму 299,77 грн., що складаються з вартості проїзду та підтверджується фіскальним чеком продажу НП від 07.05.2019 про придбання пального типу «скраплений газ» на суму 440,51 грн (а.с. 144); фіскальним чеком №24131 від 22.05.2019 про придбання пального типу «скраплений газ» на суму 347,54 грн (а.с. 146) (ТОВ «Вест Петро Маркет» з магазином за адресою: Черкаська область, м. Черкаси, вул. 30-річчя Перемоги, буд. 7/1); фіскальним чеком №37178 від 05.06.2019 на придбання пального типу «скраплений газ» на суму 519,92 грн (ТОВ «Вест Петро Маркет» з магазином за адресою: Черкаська область, м. Сміла, вул. Трипільська, буд. 141); фіскальним чеком №24019 від 02.07.2019 на придбання пального типу «скраплений газ» на суму 425,34 грн (ТОВ «Вест Петро Маркет» з магазином за адресою: Черкаська область, Черкаський район, с/р Русько-Полянська, АЗС, а/д «Сміла-Черкаси» 6 км. + 200 м); фіскальним чеком №26286 від 10.07.2019 на придбання пального типу «скраплений газ» на суму 451,83 грн (ТОВ «Вест Петро Маркет» з магазином за адресою: Черкаська область, Черкаський район, с/р Русько-Полянська, АЗС, а/д «Сміла-Черкаси» 6 км. + 200 м).

Разом з тим, суд зазначає, що з наданих позивачем фіскальних чеків неможливо встановити достовірність факту сплати вказаних позивачем коштів саме на проїзд до суду, так як документ не містить даних про пункт відправлення, пункт призначення, чи кілометраж.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.2006 р. №590 «Про граничні розміри компенсації витрат, пов`язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» передбачено, що витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту, які компенсуються стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень та її представникові, не можуть перевищувати встановлені законодавством норми відшкодування витрат на відрядження.

Витрати на переїзд можуть бути відшкодовані лише у випадках, коли стороні необхідно було здійснити переїзд до адміністративного суду в інше місто або селище. Розмір витрат визначається вартістю квитків на залізничний, автомобільний, водний, повітряний транспорт або ж підтвердженою вартістю пального, необхідного для переїзду до суду власним автотранспортом.

Згідно з приписами п. 6 розділу ІІ Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.98 №59, витрати на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) до місця відрядження і назад відшкодовуються в розмірі вартості проїзду повітряним, залізничним, водним і автомобільним транспортом загального користування (крім таксі) з урахуванням усіх витрат, пов`язаних із придбанням проїзних квитків і користуванням постільними речами в поїздах, та страхових платежів на транспорті. Відрядженому працівникові відшкодовуються також витрати на проїзд міським транспортом загального користування (крім таксі) відповідно до маршруту, погодженого керівником, та на орендованому транспорті за місцем відрядження (згідно з підтвердними документами).

Норми витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті затверджені наказом Міністерства транспорту України від 10.02.1998 № 43.

Базові лінійні норми по типах автомобілів наведені в таблицях додатків А і Б в розрізі моделей (модифікацій) автомобілів в алфавітному порядку (за українським та латинським алфавітом).

У зв`язку з тим, що більшість сучасних автомобілів мають багатоваріантне конструктивне виконання (комплектація однієї моделі автомобіля різними моделями двигуна, коробки передач, головної передачі, тощо), новорозроблені та переглянуті починаючи з 1997 року базові лінійні норми наведені в окремих таблицях з зазначенням технічних даних та особливостей конструктивного виконання моделей (модифікацій) транспортних засобів, які дозволяють їх ідентифікувати. Ці норми поширюються лише на моделі (модифікації) автомобілів з зазначеними технічними даними та особливостями конструктивного виконання.

В підтвердження здійснення витрат надані лише зазначені вище фіскальні чеки на придбання скрапленого газу.

Водночас, позивачем не надано розрахунок судових витрат, пов`язаних із прибуттям до суду з напрямком проїзду смт. Лисянка м. Черкаси, із зазначенням відстані між населеними пунктами, витрат мастильних матеріалів на 100 км. Наявна лише інформація про кількість поїздок - 5, вартість палива (грн/л).

Суд зауважує, що позивачем зазначаються лише узагальнені витрати палива на автомобільному транспорті.

За відсутності інформації про дійсну вартість понесених позивачем витрат пов`язаних з прибуттям до суду, суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення з відповідача фактично понесених витрат пов`язаних з прибуттям до суду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Згідно ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних причин.

За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 6, 9, 14, 241-246, 255, 295, Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Виконавчого комітету Лисянської селищної ради (19300, Черкаська область, смт. Лисянка, пл. Миру, 30, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8172 (вісім тисяч сто сімдесят дві) гривні 13 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Шостого апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 11.07.2019.

Суддя В.П. Тимошенко