Справа № 520/2352/19
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 р.Справа № 520/2352/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бегунца А.О.,

Суддів: Лях О.П. , Рєзнікової С.С. ,

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 15.04.19 року по справі № 520/2352/19

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області

про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, громадянин Республіки Ємен ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа Головне управління Державної міграційної служби в Харківській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення ДМС України від 25.02.2019 р. №40-19;

- зобов`язати ДМС України визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Єменської Республіки - ОСОБА_1 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що у країні походження позивачу загрожує небезпека застосування насильства у межах існуючого збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про задоволення позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа не скористалась своїм правом на подання заперечень на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач прибув до України у жовтні 2013 з метою навчання у вищому навчальному закладі з території Королівства Саудівська Аравія, де народився і постійно проживав разом з батьками, котрі і досі мають дозвіл на знаходження у цій країні.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач є громадянином Республіки Ємен, що підтверджується паспортними документами, одержаними у консульських установах згаданої держави, розміщених на території Королівства Саудівська Аравія

До завершення навчання заявник мав легальну підставу для постійного знаходження на території України, тому і не розпочинав процедури одержання статусу біженця (особи, яка потребує додаткового захисту).

20.08.2018 завершивши навчання, позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській області із заявою про визнання біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту) на підставі задекларованого збройного конфлікту на території Республіки Ємен, котрий точиться з 2014 та небажання повертатись до Батьківщини через відсутність місця для повернення.

22.08.2018 працівниками ГУ в області з заявником була проведена співбесіда, результати якої оформлені протоколом.

Зі змісту протоколу слідує, що побоювання заявника носять суто примарний (уявний) характер, об`єктивними даними з загальновідомих та загальнодоступних джерел інформації не підтверджуються.

03.10.2018 працівниками ГУ ДМС України в Харківській області проведена співбесіда з позивачем, результати якої оформлені протоколом (а.с. 122-123).

Зі змісту протоколу вбачається, що позивач надавав плутані свідчення стосовно дати власного народження та стосовно написання власного імені в офіційних документах.

ГУ ДМСУ в Харківській області складено Висновок у справі №2018КН0044 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту) (а.с. 129-136).

Даний Висновок ґрунтується, зокрема, на судженнях владного суб`єкта про 1) надання шукачем суперечливих відомостей з приводу власної дати народження, 2) суттєво різне написання власного імені заявника у тексті офіційних документів (паспорті та посвідченні водія), 3) відсутність реальної загрози життю та здоров`ю заявника чи загрози будь-яких утисків заявника на Батьківщині від збройного конфлікту, 4) невідповідність заявника критеріям біженця (особи, яка потребує додаткового захисту).

25.02.2019 відповідачем, ДМС України, прийнято оскаржуване рішення №40-19 про відмову у визнанні заявника біженцем (особою, яка потребує додаткового захисту) (а.с. 137).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1, п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон), законодавець розрізняє категорії осіб за критеріями: 1) для визнання громадянина біженцем, 2) для визнання громадянина особою, яка потребує додаткового захисту, 3) для визнання громадянина особою, яка потребує тимчасового захисту.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону під біженцем (надалі за текстом - шукач притулку) слід розуміти особу, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

До категорії біженців (шукачів притулку) можуть належати громадяни-іноземці (особи без громадянства), відносно яких на Батьківщині чи країні попереднього постійного проживання існують ризики переслідування з причин 1) раси, 2) віросповідання, 3) національності, 4) громадянства (підданства), 5) належності до певної соціальної групи або 6) політичних переконань.

При вирішенні питання про надання правового статусу біженця владному суб`єкту належить повно, вичерпно та з достовірністю поза розумним сумнівом встановити, насамперед, обставини існування ризику переслідування громадянина за кожним окремим включеним до закону приводом.

Враховуючи характер спірних правовідносин, позивач повинен подати територіальному органу ДМС беззаперечні та достатні докази реальності ризику існування загрози переслідування.

Такі докази можуть бути відсутні у іноземця, але доводи та пояснення шукача притулку мають бути достатньо послідовними, правдивими і засвідчувати (щонайменше) ймовірність переслідувань у разі повернення на Батьківщину (країну попереднього постійного проживання).

Дослідивши матеріали справи та надані позивачем до матеріалів справи докази, колегія суддів погоджується з доводами відповідача про відсутність у випадку заявника ознак, передбачених п.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового заходу» за критерієм політичних переконань, расової належності, релігійних уподобань, національності, громадянства, соціального статусу.

Позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів ведення ним (не лише помітної, а взагалі будь-якої) політичної, суспільної або релігійної діяльності як на території Батьківщини, так і на території інших країн. Доказів належності позивача до певних політичних партій, суспільних рухів, соціальних прошарків тощо також до матеріалів справи не подано.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає правомірними доводи відповідача, ГУ ДМС, про відсутність підстав для визнання позивача біженцем з урахуванням п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, під особою, яка потребує додаткового захисту (далі за текстом - шукач захисту) слід розуміти особу, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, до шукачів захисту можуть належати громадяни - іноземці (особи без громадянства), котрі знаходяться в Україні через те, що на Батьківщині існує 1) загроза життю, безпеці, свободі з причини застосування смертної кари, 2) загроза виконання вироку про смертну кару, 3) загроза застосування тортур, 4) загроза застосування нелюдського поводження, 5) загроза застосування поводження, котре принижує гідність, 6) загроза застосування нелюдського покарання, 7) загроза застосування покарання, котре принижує гідність, 8) загроза застосування загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту, 9) загроза систематичного порушення прав людини.

З урахуванням положень ст. 72-77, 90, 211 КАС України, колегія суддів зазначає, що обставини існування на території Республіки Ємен збройного конфлікту є загальновідомими у розумінні ч. 3 ст. 78 КАС України, проте загальновідомість цих обставин не створює автоматично підстав для набуття особою, в спірних правовідносинах - для позивача, статусу шукача захисту.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії особової справи позивача, встановлено, що останній не перебував членом політичної, релігійної, військової або громадської організації, до інцидентів з застосуванням фізичного насилля, які були пов`язані з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, ані заявник ані члени його родини не були причетними.

Колегія суддів зазначає, що наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути винятковою підставою для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29.04.2004 статті 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.04.2018р. по справі №815/170/17.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи позивача про неналежність особи перекладача та викривлення чи приховування ним справжнього змісту питань до іноземця (шукача притулку) та відповідей іноземця (шукача притулку) під час проведення 22.08.2018 працівниками ГУ в області з позивачем співбесіди, результати якої оформлені протоколом, оскільки, що зі змісту протоколу вбачається, що участь у співбесіді приймав перекладач, до компетенції та якості роботи якого іноземець жодних претензій не висловлював.

Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

За приписами ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 310, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2019 року по справі № 520/2352/19 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя (підпис)А.О. Бегунц
Судді(підпис) (підпис) О.П. Лях С.С. Рєзнікова
Повний текст постанови складено 12.07.2019 року