Справа № 420/6110/18
Суддя: Білостоцький О. В.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/6110/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2019 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Білостоцького О.В.

При секретарі: Збарацької А.І.

За участю сторін:

Позивача: не з`явився

Представника відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби (далі ГУ ДМС) України в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області №222 від 20.11.2018 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву позивача щодо вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він 15.11.2018 року звернувся до управління у справах біженців Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про звернення за захистом в Україні, однак відповідач на підставі наказу №222 від 20.11.2018 року відмовив позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає вищезазначене рішення необґрунтованим та безпідставним, оскільки воно приймалося без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються позивача. Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що він не може повернутись до країни походження - Анголи - через реальні побоювання за власне життя та здоров`я. На думку позивача, зазначені обставини беззаперечно свідчать про наявність підстав для надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а отже рішення органу міграційної про відмову у наданні йому цього статусу суперечить вимогам Закону та підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 13.05.2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області було прийнято до розгляду, у справі було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання.

До судових засідань 12.06.2019 року, 12.07.2019 року позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно. В адміністративному позові зазначив, що у разі не з`явлення його до судових засідань, він просить розглядати справу за його відсутності.

Представник Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області до судового за садіння 12.07.2019 року також не з`явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.115). Разом з тим, зазначений представник приймав участь у судовому засіданні 12.06.2019 року та надав відзив на адміністративний позов (а.с.84-89). Зазначив, що відповідач позов не визнає, оскільки заява ОСОБА_1 не відповідає вимогам п.1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також зазначив, що міграційним органом встановлено відсутність у позивача підстав бути в країні свого походження жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

У відзиві зазначається, що перевіркою ГУ ДМС України в Одеській області підтверджено відсутність умов, передбачених п.13 ч.1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Крім того відповідач зазначає, що виїзд позивача з країни громадянської належності відбувся з метою отримання освіти на території України, а причиною звернення до відповідача із заявою про надання додаткового захисту є бажання ОСОБА_1 є бажання легалізуватись на території України.

Судом під час розгляду справи встановлено наступне.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином Анголи, уродженець м. Кабінда (Ангола). За національністю анголець (бакуну), за віросповіданням - ісламіст (шиїт). Рідна мова португальська, розуміє українську, іспанську, російську, англійську мови. За сімейним станом - неодружений, дітей немає. Військовозобов`язаний, проходив альтернативну військову службу при коледжі «Форса де Вонтаде» у м. Луанда, Ангола (т. 1 а.с.163-168).

Позивач має середню освіту, яку здобув в країні громадської належності в 2009 році та незакінчену вищу освіту, яку здобув в Івано-Франківському національному технічному університету нафти та газу (факультет видобування нафти й газу, буріння) (т. 1 а.с.165-166)

ОСОБА_1 ані на території країни громадянського походження, ані не території України не працював.

Востаннє позивач в`їхав на територію України 21.10.2010 року авіарейсом м. Луанда (Ангола) - м. Брюссель (Бельгія) - м. Київ (Україна), легально, на підставі національного паспорту та навчальної візи. На території Бельгії перебував близько години (т.1 а.с.166)

16.03.2017 року позивач вперше звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування зазначеної заяви зазначив, що не може повернутися на Батьківщину, оскільки його життю є загроза,через те що його батько є членом групи, що бореться за незалежність міста. При цьому, якщо він повернеться на Батьківщину, люди можуть почати говорити, що позивач не погоджується з президентом, і можуть його вбити (т.2 а.с.20-23, 25-26).

21.03.2017 року відповідачем було складено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту. У висновку зазначено, що за результатом розгляду заяви позивача та інформації по країні походження, відповідач дійшов висновку, що заява є очевидно необґрунтованою за відсутністю умов визначених п.п. 1, 13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (т.2 а.с.90-97).

На підставі вищезазначеного висновку, наказом головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №54 від 21.03.2017 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.2 а.с.98).

Не погоджуючись із зазначеними рішенням позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом (т.1 а.с.223-229).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2017 року по справі №815/3927/17 (т.1 а.с.239-240), залишеною в силі постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22.11.2017 року (а.с. 241, 242-243) та постановою Верховного Суду від 27.06.2019 року (т.2 а.с.119-130), у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до головного управління Державної міграційної служби в Одеській області про визнання рішення неправомірним та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено в повному обсязі.

Разом з тим, 15.11.2018 року позивач за тих же обставин вдруге звернувся до відповідача із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т.1 а.с.131-135).

29.11.2018 року, розглянувши вдруге заяву ОСОБА_1 , на підставі проведених анкетувань та співбесід, управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області повторно було складено висновок про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання йому статусу біженця або додаткового захисту в Україні (т. 1 а.с.182-186).

У висновку, зокрема, зазначено, що заява позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованою, оскільки не містить умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Міграційним органом вважається неправдоподібним елемент неможливості позивача повернення в країну громадянської належності за повідомленими обставинами, оскільки ОСОБА_1 не є членом будь-якої політичної партії, зокрема «Флек Фак», на яку він посилався. Посилання заявника про участь у зазначені партії його батька не свідчить про небезпеку саме для його життя та здоров`я, оскільки відповідно до норм Конституції Анголи від 21.01.2010 року за вчинення злочину передбачається персональна відповідальність та наявна презумпція невинуватості особи. Також у висновку зазначається, що заявником не було надано жодних документів, які б підтверджували належність його батька до будь-яких політичних сил та факту його переслідувань на території країни громадянської належності. При цьому міграційний орган зазначає у висновку, що в цілому ситуація в Анголі спокійна. Новий президент Анголи, якого обрано на посаду 03.08.2017 року, проводить політику в інтересах країни, зокрема зміни відбулись у сфері громадських засобів масової інформації, відмічається лояльне відношення до опозиції.

На підставі вищезазначеного висновку, наказом головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №222 від 20.11.2018 року позивачу було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а.с.194).

Не погоджуючись із даним наказом відповідача №222 від 20.11.2018 року та вважаючи його протиправним, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом у справі №420/6110/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Дослідивши під час судового розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 , відзив головного управління ДМС в Одеській області, особову справу позивача та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини та судову практику, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року №3671-VI (далі - Закон №3671-VI).

Згідно з п.1 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону №3671-VI додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Як встановлено у частині п`ятій статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Частинами 1 та 7 статті 7 цього Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства, як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців особа (далі - Керівництво), яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Практичні рекомендації "Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку", видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Дослідивши матеріали особової справи позивача та враховуючи інформацію про країні походження, що досліджувалася відповідачем, суд приходить висновку про правомірність та законність дій відповідача щодо відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач ані в адміністративному позові, поданому до суду, ані під час співбесід в міграційному органі не зазначив, що саме загрожує його життю у випадку повернення до Анголи. При цьому його доводи щодо участі його батька в угрупуванні «ФЛЕК ФАК», що нібито в подальшому призвело до необхідності позивача покинути Анголу через переслідування президентом, жодним доказами не підтверджені.

Разом з тим, як вбачається з особової справ позивача, ОСОБА_1 потрапив до України легально на підставі навчальної візи, а не з підстав необхідності покинути Анголу через політичні переконання.

Крім того, суд наголошує, що позивач у протоколах співбесіди неодноразово зазначав, що особисто до нього жодних погроз чи переслідувань на території Анголи не було. Також, суд звертає увагу на те, що при зверненні до органів Державної міграційної служби України позивачем також не було надано інформації, яка могла би бути підставою для висновку про обґрунтованість побоювань заявника стати жертвою переслідувань, а також щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо себе смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

При цьому, як вбачається з матеріалів особової справи позивача, останньому 15.05.2014 року було видано паспортний документ громадянина Анголи в службі Міграції та Іноземних справ Луанда, що вказує на відсутність елементу переслідування ОСОБА_1 з боку державної влади Анголи.

Також судом з матеріалів особової справи позивача встановлено, що до ОСОБА_1 в країні його походження не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності він не притягувався. Позивач не був членом жодних політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов`язано з расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами, участь не брав. Крім того з матеріалів особової справи вбачається, що позивач особисто неодноразово зазначав, що до нього жодних погроз чи переслідувань на території Анголи не було.

При цьому, як вбачається з анкети позивача та протоколу співбесіди, ОСОБА_1 прагне легально проживати на території України, оскільки йому не приємно бути на території України нелегально.

Суд зазначає, що прагнення до кращого життя, відсутність коштів на навчання та на повернення на Батьківщину, а також небажання нелегально проживати на території України, не є підставою для отримання статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27.06.2019 року по справі 815/3927/17, яка в силу ч.5 ст.242 КАС України повинна бути врахована судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Посилання позивача в адміністративному позові на те, що головним управління ДМС України в Одеській області при прийнятті наказу №222 від 20.11.2018 року не було враховано інформацію по країні його громадянської належності, яка свідчить про неможливість його повернення на Батьківщину, суд в якості належного доказу обґрунтованості позовних вимог до уваги не приймає з огляду на наступне.

Так, як вбачається з наявного в матеріалах справи висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем враховувалась небезпека в країні походження позивача, водночас, на думку останнього, зазначена інформація в сукупності з іншими обставинами справи та поведінкою позивача, яка підлягає дослідженню та оцінюванню, не дала відповідачу підстав вважати, що позивач прибув в Україну саме із метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності.

Крім того суд зазначає, що лише інформація по країні походження не може бути єдиною та достатньою підставою для позитивного вирішення питання щодо надання статусу біженця особам, які прибули до України та звернулись із такою заявою або визнання особою, що потребує додатково захисту, без наявності передбачених на це законодавством підстав щодо конкретної особи, яка звернулась за захистом.

Керівництвом з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН надано загальний аналіз поняття «цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань». Так, цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.

Суб`єктивна сторона - психічний стан, який пов`язаний із характеристикою особистості заявника, а тому, зазначається, що висновок про стан у країні-походження не є визначальним. Під впливом суб`єктивної оцінки ситуації, що склалась навколо, особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалами особової справи ОСОБА_1 не спостерігаються факти переслідування позивача в країні громадянської належності за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, а саме за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Усні ж твердження з приводу переслідувань є не підтвердженими будь-якими доказами.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач належить до певної політичної, релігійної, військової або громадської організації, а навпаки, позивачем підтверджено, що він не належав та не належить до таких груп, що відповідно позбавляє підстав віднесення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідування чи серйозної шкоди у цій країні.

Таким чином суд вважає, що побоювання, які виникли у позивача мають суто суб`єктивний характер, вони не підтвердженні жодними документальними даними, заявник не має речових, письмових або будь-яких інших об`єктивних доказів наявності погроз у його бік, як і не має інших документальних підтверджень власних слів.

Крім того суд зазначає, що за умов наявності вирішеного судового спору в адміністративній справі №815/3927/17, в якій були вирішені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо оскарження попереднього рішення ГУ ДМС в Одеській області №54 від 21.03.2017 року про відмову позивачу в оформленні документів щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 при звернення до суду в адміністративній справі №420/6110/18 не зазначено про виникнення в період з 16.03.2017 року по 15.11.2018 року (дати першого та повторного звернення позивача до міграційного органу із заявами) якихось нових або особистих обставин, або обставин політичного або суспільного життя в країні походження - Анголі, що свідчили б про наявність підстав у цієї особи повторно звертатись до міграційного органу для отримання бажаного ним статусу після вирішення справи в адміністративному суді.

Згідно ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З огляду на встановлені судом обставини справи та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №222 від 20.11.2018 року, яким ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи, тобто обґрунтовано, в межах повноважень відповідача та з дотриманням процедури прийняття відповідного рішення, тобто правомірно, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 139 КАС України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з іншої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок коштів, передбачених Державним бюджетом України, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, а відповідачем судові витрати не понесені, суд вирішує розподіл судових витрат у справі №815/6110/17 не здійснювати.

Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 241-246, 251, 255, 257-258, 260-262, 293, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (65045, м. Одеса, вул. Преображенська, 44) про визнання протиправним та скасування наказу та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити в повному обсязі.

Розподіл судових витрат не проводити.

Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.

Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 16 липня 2019 року.

Суддя О.В. Білостоцький

.