Справа № 200/6449/19-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2019-07-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2019 р. Справа№200/6449/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., при секретарі судового засідання Воліковій О.О., за участю представника відповідача Михайличенко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дії та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» (далі позивач) звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти Івана Миколайовича про визнання неправомірними дії щодо винесення постанови від 14 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 5 622 936,07 грн. та скасування постанови.

В обґрунтування позову зазначено, що 30 січня 2018 року було відкрито виконавче провадження № 55665051 щодо примусового виконання рішення господарського суду Донецької області у справі № 905/1228/15, яким з ПАТ «Донецькоблгаз» стягнуто основний борг у сумі 49 547 486,63 грн., пеню у сумі 13 533 126,28 грн., 1 366 250,66 грн. річні, 17 251 369,43 грн. інфляційні витрати та 70 135,86 грн. судовий збір.

Вказаною постановою про відкриття виконавчого провадження від 30 січня 2018 року було покладено обов`язок з оплати виконавчого збору у розмірі 8 176 836, 88 грн.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Донецької області постановлено ухвалу, відповідно до якої наказ про примусове виконання рішення Господарського суду Донецької області від 06 березня 2018 року у справі 905/1228/15 визнано таким, що не підлягає виконанню частково в сумі 49 547 486,63 грн. Отже загальна залишкова сума, що підлягала стягненню становила 32 150 746, 37 грн.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2019 року зобов`язано Відділ примусового виконання рішення Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про закінчення виконавчого провадження в частині стягнення 49 547 486, 63грн.

17 грудня 2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та арешт коштів боржника «в межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів на суму 10 153 919,25 грн.», у зв`язку з чим залишкова сума станом на 17 грудня 2018 року дорівнювала 9 230 774,78 грн.

03 січня 2019 року на адресу позивача надійшли постанови Головного державного виконавця Іванюти Івана Миколайовича від 14 грудня 2018 року про повернення виконавчого документу стягувачу та про стягнення виконавчого збору в розмірі 5 622 936,07 грн. в якій зазначено, що державним виконавцем стягнуто борг у розмірі 22 985 107, 35 грн. на користь стягувача та виконавчого збору у розмірі 2 553 900,81 грн. на користь держави.

Позивач вважає, що постанова від 14 грудня 2018 року винесена з порушенням норм чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню.

Ухвалою суду від 19 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами особового провадження у відповідності до ст. 287 КАС України , призначено судове засідання на 26 червня 2019 року, та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

26 червня 2019 року на електрону адресу суду від Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України надійшов відзив на позовну заяву в якому представник третьої особи заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що у відповідності до норм чинного законодавства належним відповідачем по справі є Департамент виконавчої служби Міністерства юстиції України. По-друге, представник третьої особи зазначив, що на теперішній час виконавчий збір встановлюється безпосередньо під час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Постанову про стягнення виконавчого збору винесено за вирахуванням скасованої суми стягнення та частково стягнуто суму боргу, а саме відповідно до виконавчого документу виконавчий збір складає 8 169 823,30 грн., ураховуючи скасування виконання наказу в частині стягнення 49 547 486, 63 грн. та штрафних санкцій у розмірі 5000 грн., виконання підлягала суму 3 215 746,37 грн. та з врахуванням вже стягнутої суми 22 985 107,35 грн. та 2 553 900,81 грн. виконавчого збору, також стягнуто та перераховано на користь держави, винесена постанова про стягнення виконавчого збору у розмірі 5 622 936,07 грн. Враховуючи наведене відсутні підстави вважати неправомірною оскаржувальну постанову. Окрім того, залишок нестягнутою суми не було стягнуто відповідачем, а дії щодо винесення оспорюваної постанови вчинені у відповідності до приписів Закону, чинного на момент її винесення, що зобов`язує виконавця вчинити такі дії.

Ухвалою суду від 26 червня 2019 року замінено первинного відповідача Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюту Івана Миколайовича на Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі відповідач) та призначено наступне судове засідання на 05 липня 2019 року.

Представник позивача про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином до суду не з`явився.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, судом встановлено наступне.

Публічне акціонерне товариство «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», .

Рішенням Господарського суду Донецької області від 24 листопада 2015 року з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз», стягнуто суму основного боргу у розмірі 49 547 486,63 грн., пеню у сумі 13 533 126,28 грн., 1 366 250,66 грн. річні, 17 251 369,43 грн. інфляційні витрати та 70 135,86 грн. судовий збір.

30 січня 2018 року відкрито виконавче провадження № 55665051 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 81 698 233,00 грн. та одночасно нараховано виконавчий збір у розмірі 8 176 936,88 грн.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 06 березня 2018 року визначено наказ про примусове виконання рішення господарського суду таким, що не підлягає виконання у сумі 49 574 486, 63 грн.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2019 року зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про закінчення виконавчого провадження в частині стягнення 49 547 486, 63 грн.

Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 грудня 2018 року у зв`язку з надходженням заяви представника Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» виконавчий документ повернуто стягувачу.

Разом з тим, постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 14 грудня 2018 року з Публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» стягнуто виконавчий збір у розмірі 5 622 936,07 грн.

Позивач вважає постанову про стягнення виконавчого збору такою, що винесена з порушенням норм чинного законодавства, тому просив суд її скасувати.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Як вбачається з ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З 05.10.2016 набрав чинності Закон України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі по тексту - Закон від 02.06.2016 № 1404-VІІІ).

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Частиною 1 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 4 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що вимоги виконавця щодо виконання рішень є обов`язковими на всій території України. Невиконання законних вимог виконавця тягне за собою відповідальність, передбачену законом.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-ХІV, так і Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ, виконавче провадження визначається як сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Тобто з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ слід вважати, що кожна окрема виконавча дія та відповідно прийнята постанова державного виконавця в межах виконавчого провадження повинна регулюватись тим нормативно-правовим актом, під час дії якого вона була розпочата.

Постанова про стягнення виконавчого збору ВП № 55665051 винесена виконавцем 30 січня 2018 року, тобто вже в період дії Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, відтак, державний виконавець, приймаючи дану постанову повинен вчиняти таку дію відповідно до Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ.

Відповідно до статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Згідно статті 27 Закону від 02.06.2016 №1404-VІІІ, розділу VІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, виконавчий збір стягується на підставі постанови, яка виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника сум або закінчення виконавчого провадження згідно статті 39 Закону в розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута, повернута стягувачу.

Тобто, підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Як вбачається з матеріалів справи підставою для завершення виконавчого провадження стало не фактичне стягнення державним виконавцем присуджених за наказом сум, а заява стягувача, подана в порядку ст. 37 Закону, про повернення виконавчого документа стягувачу.

Таким чином, оскільки фактичного стягнення державним виконавцем з боржника на користь стягувача присуджених за наказом сум не відбулось, з огляду на положення ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», правові підстави для винесення постанови від 14 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору були відсутні.

Разом з цим, приписами Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ (статті 40, 42 Закону) передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору, зокрема частиною 3 статті 40 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ унормовано, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно частиною 4 статті 42 Закону від 02.06.2016 № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина 1 статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Тобто, після набрання чинності Законом від 02.06.2016 № 1404-VІІІ виконавчий збір підлягає стягненню в порядку та розмірі, визначеному цим Законом, який в даному випадку, обумовлює можливість винесення постанови про стягнення виконавчого збору після закінчення виконавчого провадження в порядку статті 39 Закону чи повернення виконавчого документа згідно статті 37 Закону.

Як вже зазначалось раніше, відповідно до частини 1, 2 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.

Аналіз наведених норм Закону № 1404-VIII дає можливість зробити висновок про те, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання судового рішення; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. Крім того, законодавець чітко визначив, що виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми; розмір виконавчого збору вираховується також з фактично стягнутої суми.

За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.

Відповідно до пункту 20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені частиною першою статті 40 Закону. При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду, який його видав, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.

Тобто, відповідно до вказаного пункту у постанові про повернення виконавчого документу стягувача, виконавець вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі робить відмітку про суму стягнутого виконавчого збору, тим самим законодавець підтверджує, що виконавчий збір стягується тільки з суми, яка фактично стягнута на користь стягувача.

При стягненні виконавчого збору відповідно до частини 3 статті 40 Закону № 1404-VIII, без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 № 14 роз`яснено, що відповідно до статей 45, 46 Закону № 606-XIV витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягуються за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.

Таким чином, суд не приймає посилання відповідача на те, що виконавчий збір стягується незалежно від того чи було здійснено стягнення коштів за виконавчим документом органами державної виконавчої служби.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду по справі № 910/1578/13 від 15 лютого 2018 року.

Окрім того, суд звертає увагу, що Ухвалою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2019 року зобов`язано відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винести постанову про закінчення виконавчого провадження в частині стягнення 49 547 486, 63 грн., у зв`язку з чим первинна сума виконавчого збору повинна була зменшитись на 4 954 748,66 грн. та становити 3 222 088,81 грн. (8 176 836,88 4 954 748,66).

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги щодо скасування постанови від 14 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору у розмірі 5 622 936,07 грн. підлягають задоволенню.

Разом з цим суд зазначає, що відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною 2 статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

В рамках адміністративного судочинства:

дії - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у здійсненні суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків у межах наданих законодавством повноважень чи всупереч їм;

бездіяльність - певна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього посадових обов`язків згідно із законодавством України;

рішення - нормативно-правовий акт або індивідуальний акт (нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування; індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк).

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об`єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині позовних вимог про визнання протиправними дії щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору суд вважає такими, що не відповідає способам судового захисту, закріпленим частиною 1 статті 5 КАС України, та об`єкту порушеного права, з огляду на те, що права позивача порушуються самої постановою, а не діями по її винесенню.

За таких обставин суд вважає, що достатнім, необхідним та ефективним способом захисту є скасування постанови від 14 грудня 2018 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 5 622 936,07 грн.

Враховуючи вищенаведене позовні вимоги в частині визнання неправомірними дії щодо винесення спірної постанови задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог частин першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

За таких обставин, беручи до увагу всі надані сторонами докази в їх сукупності, суд доходить висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги, що позов задоволено частково, у порядку ст. 139 КАС України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судовий збір у розмірі 17 289 грн. підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання неправомірними дії та скасування постанови задовольнити частково.

Скасувати постанову Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Іванюти Івана Миколайовича про стягнення виконавчого збору від 14 грудня 2018 року у сумі 5 622 936,07 грн. у виконавчому провадженні № 55665051.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України () на користь публічного акціонерного товариства «По газопостачанню та газифікації «Донецькоблгаз» () судовий збір у розмірі 17 289 грн.

Повний текст рішення складено та підписано 05 липня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Є.І. Грищенко