Справа № 803/1039/18
Суддя: Ільчишин Надія Василівна
Дата ухвалення: 2019-07-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4853/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Ільчишин Н.В.,

суддів Довгополова О.М., Коваля Р.Й.,

за участі секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року (судді Валюха В.М., ухвалене у письмовому провадженні в м. Луцьку) у справі №803/1039/18 за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 12.06.2018 звернувся в суд з позовом до Волинської митниці ДФС в якому просить визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 24.05.2018 №255-о «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити його на посаді головного державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Волинської митниці ДФС та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням Волинська митниця ДФС подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Зазначає, що ОСОБА_1 подав на Волинську митницю ДФС заяву про звільнення з займаної посади 25.05.2018 за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ (далі - Закон № 889-VІІІ). Вказана заява ОСОБА_1 від 24.04.2018 була прийнята та розглянута в той же день начальником Волинської митниці ДФС, про що свідчить резолюція на заяві «в наказ». Отже, того ж дня між позивачем та начальником Волинської митниці ДФС була досягнута домовленість про звільнення позивача з роботи з 25.05.2018 за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону №889-VІІІ та пункту 1 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). На підставі заяви від 24.04.2018 позивача згідно із наказом Волинської митниці ДФС від 24.05.2018 № 255-о звільнено із займаної посади за угодою сторін. Таким чином, 24.04.2018 ОСОБА_1 , подаючи заяву про звільнення за угодою сторін, повністю усвідомлював та розумів наслідки власних дій, а саме того, що він буде звільнений з посади державної служби та бажав їх настання та був відсутнім на робочому місці з 26.04.2018 по 25.05.2018, що підтверджується табелем обліку робочого часу. Також зазначається, що судом першої інстанції не досліджено обставини справи повністю, не перевірено можливість подання ОСОБА_1 заяви на звільнення з наперед написаними датами за допомогою інших осіб, зокрема, хоча б для забезпечення подальшої судової перспективи у випадку зміни рішення про звільнення із займаної посади.

Відзиву на апеляційну скаргу позивачем не подано.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду.

Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

В порядку статті 230 КАС України секретарем судового засідання забезпечено ведення протоколу судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 19.11.2015 працював у Волинській митниці ДФС на різних посадах, зокрема, з 13.12.2017 на посаді головного державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Волинської митниці ДФС, що підтверджується особовою карткою (аркуші справи 100-103), пунктом 49 наказу Волинської митниці ДФС від 12.12.2017 №724-о «Про переведення» (аркуші справи 45-53).

Як вбачається із заяви від 24.04.2018, поданої позивачем начальнику Волинської митниці ДФС, ОСОБА_1 просить звільнити його із займаної посади за угодою сторін 25.05.2018 відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону № 889-VІІІ (аркуш справи 73).

Наказом Волинської митниці ДФС від 24.05.2018 №255-о «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 , головного державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Волинської митниці ДФС, із займаної посади 25.05.2018 за угодою сторін відповідно до пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону №889-VІІІ та пункту 1 статті 36 КЗпП України, на підставі заяви ОСОБА_1 (аркуш справи 37).

Позивач не погоджуючись із цим наказом, вважаючи його протиправним та таким, що слід скасувати і звернувся для відновлення своїх прав до суду із цим позовом.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційні скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 43 Конституції України передбачає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно із частиною першою статті 3 Закону №889-VІІІ цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.

Відповідно до частин першої - третьої статті 5 Закону №889-VІІІ правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

За приписами частин першої - третьої статті 86 Закону № 889-VІІІ державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення. Державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом. Суб`єкт призначення зобов`язаний звільнити державного службовця у строк, визначений у поданій ним заяві, у випадках, передбачених законодавством про працю.

Крім того, при вирішенні цього спору суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06.06.2018 (справа №813/5855/15), в якій зазначається, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом № 889-VІІІ. Частиною першою № 889-VІІІ передбачені підстави припинення державної служби можуть бути загальними, тобто передбаченими КЗпП України, та спеціальними, які наведені в цьому Законі.

Загальні підстави припинення трудового договору визначені приписами статті 36 КЗпП України, пунктом 1 частини першої якої підставою припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

В пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (стаття 38 КЗпП України).

Приписами частини першої статті 235 КЗпП України обумовлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

За такого правового врегулювання основними умовами угоди про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України, щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється.

Колегія суддів вважає, що враховуючи наведені норми законодавства та встановлені у цій справі фактичні обставини, між сторонами не досягнена згода щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, що, в свою чергу, позбавляє відповідача права на звільнення позивача з 25.05.2018 на підставі пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону № 889-VІІІ та пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України, виходячи з такого.

Так, у позовній заяві та в суді першої інстанції позивач надав пояснення, відповідно до яких він не подавав заяви про звільнення з посади головного державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Волинської митниці ДФС від 24.04.2018 та не уповноважував інших осіб на подання від його імені вказаної заяви, вказана заява була написана під психологічним тиском та погрозами звільнення ще 12.02.2018, без зазначення її дати та дати звільнення.

14.09.2018 Волинський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про призначення почеркознавчої експертизи та зупинення провадження у справі, відповідно до якої призначив у справі почеркознавчу експертизу, проведення якої доручив Волинському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України, а на вирішення почеркознавчої експертизи було поставлено одне питання, а саме: «чи виконані у заяві ОСОБА_1 від 24.04.2018 про звільнення із займаної посади за угодою сторін 25.05.2018 рукописні цифрові записи дати подання заяви про звільнення « 24.04.2018» та дати звільнення « 25.05.2018» ОСОБА_1 чи іншою особою ?» (аркуші справи 121-123).

Відповідно до висновку експерта Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Музичук О.П . від 16.10.2018 №239 цифровий запис дата « 24.04.2018» та цифровий запис дата звільнення « 25.05.2018» заяви ОСОБА_1 від 24.04.2018 про звільнення із займаної посади (розміщеної у матеріалах справи №803/1039/18, аркуш справи 73) виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (аркуші справи 135-142).

При цьому, у судовому засіданні суду першої інстанції 13.11.2018 судовий експерт Музичук О.П., текст присяги експерта якої та розписка якої про попередження про кримінальну відповідальність за відмову від поважних причин від виконання покладених на експерта обов`язків та завідомо неправдивий висновок приєднані до справи (аркуші справи 173-174), підтвердила висновки вказаної експертизи, та пояснила, що при порівнянні досліджуваних цифрових записів дати написання заяви та дати звільнення з посади зі зразками цифрових записів ОСОБА_1 , експерт встановила збіги та розбіжності, встановлені розбіжні ознаки суттєві та в своїй сукупності достатні для категоричного негативного висновку, а співпадаючі ознаки (загальні та окремі) пояснюються наслідуванням цифрових записів ОСОБА_1 та на негативний висновок експерта не впливають.

Крім того, в подальшому ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 27.11.2018 у цій справі призначена повторна почеркознавча експертиза, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз, а на вирішення повторної почеркознавчої експертизи поставлено таке питання: «чи виконані у заяві ОСОБА_1 від 24.04.2018 про звільнення із займаної посади за угодою сторін 25.05.2018 рукописні цифрові записи дати подання заяви про звільнення « 24.04.2018» та дати звільнення « 25.05.2018» ОСОБА_1 чи іншою особою ?» (аркуші справи 189-191).

Згідно із висновком повторної судово-почеркознавчої експертизи від 25.02.2019 № 6163, проведеної експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Савчук О.Ю., Гордон Л.В., короткі рукописні цифрові записи дати звільнення « 25.05.2018» та дати написання заяви « 24.04.2018», розташовані у заяві від імені ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади, датованої 24.04.2018, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (аркуші справи 224-226). При цьому, у зазначеному висновку від 25.02.2019 № 6163 вказано, що висновки первинної та повторної експертиз співпали повністю.

Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Згідно статті 108 КАС України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 90 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивованим у судовому рішенні.

Суд бере до уваги пояснення позивача надані в суді першої інстанції про те, що у власноручно написаній ним заяві про звільнення, на підставі якої видано оскаржуваний наказ Волинської митниці ДФС від 24.05.2018 №255-о «Про звільнення ОСОБА_1 », позивач не вказував ані дати написання заяви, ані дати, з якої просив його звільнити, оскільки такі пояснення підтверджується висновками почеркознавчої експертизи Волинського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 16.10.2018 №239 та повторної почеркознавчої експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25.02.2019 №6163. Крім того, вказані доводи належними та допустимими доказами відповідачем не спростовані. При цьому, суд звертає увагу, що жоден із допитаних в судовому засіданні суду першої інстанції свідків - працівників Волинської митниці ДФС не ствердив, що бачив власноручне написання позивачем заяви про звільнення разом із датою звільнення та датою написання заяви.

Відтак, колегія суддів виходить з того, що рукописні цифрові записи дати звільнення « 25.05.2018» та дати написання заяви « 24.04.2018», розташовані у заяві від імені ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади, датованої 24.04.2018, виконані не позивачем, а іншою особою. При цьому, під час розгляду цієї справи не виявилося можливим встановити особу, яка виконала цифрові записи дати звільнення « 25.05.2018» та дати написання заяви « 24.04.2018» у заяві ОСОБА_1 про звільнення.

Разом з тим, суд не бере до уваги доводи позивача про те, що заяву про звільнення (без зазначення у ній дати звільнення та дати написання заяви) написано під психологічним тиском, 12.02.2018 одночасно із написанням заяви про переведення, оскільки вони належними та допустимими доказами не підтверджені.

Так, допитані під присягою у суді першої інстанції свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечили факт вчинення з їх боку будь-якого тиску на позивача. Крім того, 12.02.2018 позивач не міг писати заяву на переведення, оскільки уже був переведений на посаду головного державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Волинської митниці ДФС з 13.12.2017 відповідно до пункту 49 наказу Волинської митниці ДФС від 12.12.2017 №724-о «Про переведення» (аркуші справи 45-53), а переведення позивача на посаду відбулося саме з дати, вказаної у зазначеному наказі, про що ствердили свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність у власноручно написаній позивачем заяві про звільнення дати написання заяви та дати звільнення та виконання цих записів не позивачем, а іншою особою однозначно свідчить про недосягнення сторонами (тобто, позивачем та Волинською митницею ДФС) згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення.

Доводи апелянта про те, що відсутність позивача на робочому місці у період з 26.04.2018 по 25.05.2018, що підтверджується табелем обліку робочого часу (аркуші справи 41-42), свідчить про волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудових правовідносин з Волинською митницею, оскільки позивач пояснював свій невихід на роботу поданням попередньо заяви про надання відпустки від 24.04.2018 (аркуш справи 22), на яку, як він вважав, мав право та яка мала бути надана йому у встановленому порядку.

Разом з тим, у межах цієї справи суд не дає правову оцінку доводам позивача про незаконність дій відповідача щодо відмови у наданні йому відпустки по догляду за дитиною, оскільки позивач не оскаржив дії (бездіяльність) відповідача щодо розгляду його заяв про надання відпустки по догляду за дитиною, відповідні позовні вимоги у цій справі не заявлені.

Крім того, суд також не бере до уваги доводи відповідача про те, що відсутність письмових заяв про анулювання попередньої домовленості щодо звільнення за угодою сторін свідчить про волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудових правовідносин з Волинською митницею, оскільки у вказаній заяві про звільнення не зазначено власноручно позивачем дати її написання та дати звільнення, такі дати виконані іншою особою, у зв`язку із чим вказана заява не може мати правового значення та бути підставою для видання оскаржуваного наказу.

Відповідно до частин першої, другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів дійшла висновку, що звільнення позивача із займаної посади проведено з порушенням вимог вищенаведеного законодавства, оскільки судом не встановлено досягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та узгодженої дати звільнення, що підтверджено експертизами і позбавляло права на звільнення позивача з 25.05.2018 на підставі пункту 3 частини першої статті 83, частини другої статті 86 Закону № 889-VІІІ та пункту 1 статті 36 КЗпП України, у зв`язку із чим, виходячи із наданих суду статтею 245 КАС України повноважень, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 24.05.2018 № 255-о «Про звільнення ОСОБА_1 » задоволено правомірно, тому ОСОБА_1 необхідно поновити на попередній посаді головного державного інспектора-кінолога відділу кінологічного забезпечення управління протидії митним правопорушенням та міжнародної взаємодії Волинської митниці ДФС з 25.05.2018 з одночасним стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що судом першої інстанції проведено у відповідності статті 235 КЗпП України.

Згідно частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.

Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 313, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Волинської митниці ДФС - залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у справі №803/1039/18 - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя Н.В. Ільчишин

Судді Р.Й. Коваль

О.М. Довгополов

Повний текст постанови складено 15.07.2019