Справа № 212/1740/18(2-а/335/19/2019)
Суддя: Іванов С.М.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

09 липня 2019 року м. Дніпросправа № 212/1740/18(2-а/335/19/2019)

головуючий суддя І інстанції -Соляник А.В.

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,

суддів: Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2019 року в адміністративній справі № 212/1740/18(2-а/335/19/2019) за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення за межі України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, в якому просив:

- скасувати рішення відповідача від 14.03.2018 року № 12 про примусове повернення за межі України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1;

- зобов`язати відповідача анулювати в паспорті позивача серії НОМЕР_1 від 16.07.2017 року, штампи та записи «Прийнято рішення про примусове повернення від 14.03.2018 року № 12» та штамп «Заборонено в`їзд в Україну на 3 роки до 14.03.2021 року та надіслати повідомлення до Департаменту аналізу та оцінки інформації Адміністрації Держприкордонслужби України про скасування заборони в`їзду громадянина Республіки Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , на територію України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2019 року адміністративний позов було задоволено частково.

Скасовано рішення Управління державної міграційної служби в Запорізькій області № 12 від 14.03.2001р. про примусове повернення за межі України та зобов`язання покинути територію України в термін до 25.03.2018р. громадянина республіки Узбекістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасовано заборону громадянину республіки Узбекістан ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 в`їзду на територію України терміном на три роки до 14.03.2021. року.

В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області звернулось з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що оскаржуване рішення було прийнято останнім обґрунтовано та з дотриманням приписів чинного законодавства, оскільки позивач порушив законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, в задоволені яких було відмовлено, позивачем не оскаржується, суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги відповідача в частині позовних вимог, які були задоволені.

Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, відповідно до ст. 311 КАС України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач прибув в Україну 04.10.2017 року по паспорту НОМЕР_1 від 16.07.2017 року з метою оформлення громадянства України своїй донці, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилась на території України та має право на набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001р., що підтверджується заявою про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням та доданими до неї документами.

13.10.2017 року позивач звернувся до Покровського РВ у м. Кривому Розі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про оформлення набуття дитиною громадянства України за територіальним походженням, відповідно до вимог ч. 3 ст. 8 Закону України «Про громадянство України».

27.12.2017 року позивач звернувся до Покровського РВ у м. Кривий Ріг ГУДМС України в Дніпропетровській області із заявою про продовження строку перебування на території України в зв`язку з подачею заяви про оформлення набуття громадянства України своїй донці, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася на території України, за результатом розгляду якої, позивачу було продовжено строк перебування на території України до 20.03.2019 року за адресою АДРЕСА_1 .

14.03.2018 року відповідачем було прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_1, яким також заборонено подальший в`їзд на територію України на три роки до 14.03.2021 року.

В рішенні зазначено, що 14.03.2018 року працівниками УДМС України в Запорізькій області, спільно з працівниками ГУНП в Запорізькій області гр. ОСОБА_1 був виявлений на центральному ринку м. Запоріжжя «Анголенко», який з 01.03.2018р. працював вантажником без відповідного дозволу на працевлаштування, при тому що він не мав жодної підстави для здійснення будь якої трудової діяльності, чим порушив п. 4 ст. 4 Закону України про «Правовий статус іноземців та осіб без громадянства», згідно якого, громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_1 іноземець, не має жодної з обставин, на підставі яких, відповідно до ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» він не може бути повернутий за межі України.

14.03.2018р року за порушення встановленого порядку працевлаштування іноземців та осіб без громадянства, відносно гр. ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення МЗП 137322, за ч. 1 ст. 203 КУпАП. За результатом розгляду вказаного протоколу, 05.09.2017 року заступником начальника УДМСМ України в Запорізькій області було прийнято постанову про накладення адміністративного стягнення на громадянина ОСОБА_1 штрафу у розмірі 850 грн., яка в подальшому була скасована рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25.05.2018 року (справа № 212/1736/18).

Не погодившись з обґрунтованістю прийняття рішення про примусове повернення за межі України від 14.03.2018 року № 12, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.

Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення було прийнято без наявності доказів з приводу працевлаштування позивача та аналізу усіх обставин, що мають значення для прийняття останнього (вчинення дії), без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що свідчить про необхідність його скасування.

Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 1 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

За приписами частин 1-3 статті 26 Закону Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в`їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в`їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що підставою для прийняття рішення про примусове повернення є, зокрема, дії іноземців або осіб без громадянства, що порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття відповідачем оскаржуваного рішення були висновки останнього, стосовно порушення позивачем приписів законодавства про статус іноземців та осіб без громадянства, а саме здійснення трудової діяльності без відповідного дозволу на працевлаштування, що на переконання відповідача підтверджується, зокрема, постановою про накладення адміністративного стягнення від 05.09.2017 року, прийнятої заступником начальника УДМС України в Запорізькій області на підставі протоколу про адміністративне правопорушення МЗП 13322.

В свою чергу, з матеріалів адміністративної справи вбачається, що вказана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності була оскаржена останнім в судовому порядку.

Так, рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 25.05.2018 року по справі № 212/1736/18, позовну заяву ОСОБА_1 до заступника начальника управління державної міграційної служби в Запорізькій області Тихонського Михайла Васильовича про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення було задоволено.

Скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ПН МЗП №137322 від 14 березня 2018 року винесену заступником начальника управління державної міграційної служби в Запорізькій області Тихонським Михайлом Васильовичем про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу у сумі 850 гривень за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 203 КУпАП було закрито.

У вказаному судовому рішенні, суд першої інстанції зазначив, що при винесенні постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, відповідач діяв всупереч вказаних вимог КУпАП не встановивши підстави перебування ОСОБА_1 на території України, не визначив у постанові про адміністративне правопорушення дату час, та місце вчинення правопорушення, а також не вказав який нормативно-правовий акт було порушено діями ОСОБА_1 , що у своїй сукупності вказує на недоведеність об`єктивної сторони правопорушення за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Відтак, з зазначених обставин справи вбачається, що доказ порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме постанова про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, була визнана протиправною в судовому порядку та скасована, що свідчить про необґрунтованість її врахування при прийнятті спірного рішення.

Також, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності посилання відповідача на пояснення ОСОБА_1 в яких станній зазначає, що він працював вантажником, тому як позивач є громадянином іншої країни, і потребує послуг перекладача, роз`яснення прав, які реалізовані не були. Поряд з вказаним, у вказаних поясненнях не зазначено періоду коли позивач працював вантажником на ринку в м. Запоріжжя, був він найманим працівником чи здійснював самостійну підприємницьку діяльність, зареєстровану чи без реєстрації.

Поряд з вказаним, посилання відповідача на протиправне не дослідження та неврахування судом першої інстанції наданого ним інформаційного носія, а саме диску з відеофіксацією виявлення позивача в момент, коли останній працював на ринку, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним, з огляду на фактичну відсутність вказаного інформаційного носія в матеріалах адміністративної справи.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 23.08.2018 року відповідачем до суду першої інстанції було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, в розділі «Додатки» якої зазначено, зокрема, інформаційний носій (диск) CD+R 1700 мб.

Між тим, будь-які інформаційні носії до вказаного клопотання долучені не були.

Також, інформаційний носій (диск) з зазначеною відповідачем інформацією, останнім до суду апеляційної інстанції також не подавався.

При цьому, колегія суддів враховує, що в оскаржованому рішенні посилання на вказаний інформаціний носій (диск), як і на рапорт капітана поліції УКР ГУНВП в Запорізькій області Зеленського та доповідну записку головного спеціаліста ВЗНМРВ УДМС України в Запорізькій області Деркача - відсутнє, а відповідно останні, в силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України не можуть братись до уваги, тому як субєкт владних повноважень не може посилатись на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин, що в даному випадку судом встановлено не було.

Крім того, колегія суддів також враховує, що відповідачем, з урахуванням приписів ст.ст. 13, 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в оскаржуваному рішенні не обґрунтовано необхідність застосування до позивача заборони подальшого в`їзду в Україну та встановлення заборони такого в`їзду терміном на 3 роки.

Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо обгрунтованості скасування рішення відповідача № 12 від 14.03.2001р. про примусове повернення за межі України та зобов`язання покинути територію України в термін до 25.03.2018р. громадянина республіки Узбекістан ОСОБА_1 та заборони позивачу в`їзду на територію України терміном на три роки до 14.03.2021. року.

Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 310, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2019 року в адміністративній справі № 212/1740/18(2-а/335/19/2019)-залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня постановлення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду на підставі ч. 4 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя С.М. Іванов

суддя О.М. Панченко

суддя В.Є. Чередниченко