Справа № 1340/5540/18
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/5098/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючого-судді Довга О.І.,

судді Запотічний І.І.,

судді Матковська З.М.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року (головуючий суддя Сакалош В.М., м.Львів, проголошено о 14:52:35) у справі № 1340/5540/18 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

19 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області; зобов`язати Верхньосиньовидненську селищну раду Сколівського району Львівської області виділити земельну ділянку орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, для ведення садівництва ОСОБА_1 ; зобов`язати Верхньосиньовидненську селищну раду Сколівського району Львівської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, для ведення садівництва ОСОБА_1 .

В обгрунтування вимог адміністративного позову позивач покликався на те, що 05 червня 2018 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Верхньосиньовидненської селищної ради, для ведення садівництва, з наданням відповідних додатків до такої заяви. Далі, 02 жовтня 2018 року, позивач звернувся до відповідача із письмовим клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, яка розташована на території Верхньосиньовидненської селищної ради, для ведення селянського господарства, з додатками. Позивач стверджував, що станом на день звернення до суду із цим позовом жодної відповіді чи рішення за його зверненнями він не отримав.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позов.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо факту надання відповідачем відповіді на заяву позивача, з огляду на те, що вони суперечать матеріалам справи та її дійсним обставинам, зокрема в частині відсутності у відповідача належного підтвердження про надання такої відповіді.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились.

Згідно ст.205 цього Кодексу адміністративного судочинства України, відсутність сторін у справі, належних чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 цього ж Кодексу не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності. За цієї обставини, на підставі ст.229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, ознайомившись із доводами апеляційної скарги та матеріалами справи, колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом 05 червня 2018 року позивач звернувся до голови Верхньосиньовидненської селищної ради із заявою, у якій відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, враховуючи норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», просив надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки площею 0,12га, що розташована на території Верхньосиньовидненської селищної ради, для ведення садівництва. До цієї заяви позивач додав викопіювання з кадастрової карти (плану), на якій зазначене бажане місце розташування та розмір земельної ділянки; копію паспорта громадянина України; копія документа про присвоєння ідентифікаційного номера фізичній особі у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; копію посвідчення учасника бойових дій; копія посвідчення інваліда війни 2-ї групи; копія довідки про безпосередню участь в АТО.

Аналогічна за змістом заява була подана позивачем відповідачу 02 жовтня 2018 року.

Позивач стверджував, що жодної відповіді на своє звернення не отримував, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач надав позивачу відповідь на його заяву, що підтверджується випискою з реєстру поштових відправлень Укрпошти, а відтак ознак протиправності в діях відповідача щодо відмови у наданні дозволу позивачу на розроблення проекту землеустрою не вбачається.

Колегія судді не погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступні мотиви та міркування.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ст. 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 ст. 116 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 22 Земельного кодексу України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з п. «в» ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених вказаним Кодексом.

Частиною 1 ст. 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Частиною 1 ст. 116 Земельного кодексу України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 6 ст. 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи 05 червня 2019 року ОСОБА_1 надіслав відповідача заяву щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, на яку, як він стверджує, відповіді так і не отримав.

Разом з тим, на спростування доводів позивача відповідач надав суду лист №02-19/211 від 06 липня 2018 року адресований позивачу та підписаний селищним головою зміст якого зводиться до інформування позивача про розробку детального плану території земельної ділянки для ведення садівництва, яка знаходиться в урочищі «Біля дороги» в с.Дубина за межами намеленого пункту на території Верхньосиньовидненської селищної ради, та про відсутність вільних земельних ділянок для відведення у власність громадян. При цьому на підтвердження щодо надання відповіді відповідач надав роздруківку з сайту ДП «Укрпошта» щодо надсилання такої відповіді (ідентифікатор поштового відправлення №570).

Згідно статті 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах: народовладдя; законності; гласності; колегіальності.

Як встановлено в п.34 ч.1 ст.1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Разом з тим, аналізуючи зміст вищевикладених норм чинного законодавства, які встановлюють механізм та процедуру звернення осіб до органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади з приводу надання їм у власність земельних ділянок, суд звертає увагу, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним з етапів погодження і оформлення документів, які відповідно до вимог чинного законодавства є необхідними для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність.

Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос.

З огляду на зазначені норми відповідач, за результатами розгляду заяви позивача щодо відведення земельної ділянки, повинен прийняти відповідне мотивоване рішення. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідач такого рішення не прийняв, а поданий ним лист №02-19/211 від 06 липня 2018 року, зважаючи на його зміст, має суто інформаційний характер, а відтак не може вважатись рішенням суб`єкта владних повноважень, в розумінні норм Кодексу адміністративного судочинства України.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про підтвердження відповідними доказами вручення позивачу згаданого вище листа. Так, цю обставину відповідач підтверджує лише роздруківкою з сайту ДП «Укрпошта», проте з цього документу не можливо встановити вміст поштового відправлення. При цьому відповідачем не надано ані списку згрупованих поштових відправлень із відміткою працівника зв`язку про його прийняття, опису поштового вкладення, ані повідомлення про вручення такого поштового відправлення. Сам факт наявності реєстрація відповіді на заяву як вихідного документа у системі діловодства відповідача не підтверджує виконання ним обов`язку щодо розгляду заяви позивача, а тому, на переконання суду, відповідач не довів належними доказами свою позицію щодо направлення позивачу відповіді на його заяву.

Вказані вище обставини зумовлюють висновок про допущення відповідачем бездіяльності щодо розгляду заяви позивачу, а відтак позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо решти позовних вимог ОСОБА_1 , зокрема щодо зобов`язання відповідача надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та виділити таку ділянку орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва, то колегія суддів вважає задоволення таких вимог передчасним з огляду на те, що відповідачем не розглянуто заяви позивача.

Згідно п. 10 ч.2.ст.245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.

Відповідно до ч.3 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує в тому числі обраний позивачем спосіб захисту.

За наявних у справі обставин колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача розглянути заяву ОСОБА_1 щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,12га.

Відповідно до частини першої статті другої Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі статті 317 Кодексу адміністративного судочинства підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому таке рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового, про задоволення позову частково.

Відповідно до ч.1-2 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Згідно ч.6 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Витрати понесені позивачем на правову допомогу підтверджуються актом надання-приймання послуг №01/11/2018 від 12 листопада 2018 року, квитанцією до прибуткового касового ордера №01/11/2018 та ордером серії ЛВ №005402 на надання правової допомоги, а тому підлягають компенсації.

Керуючись ст. 134, 139 243, 246, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 21 березня 2019 року у справі № 1340/5540/18 - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково

Визнати протиправною бездіяльність Верхньосинєвидненської селищної ради Сколівського району Львівської області (, вул. Січових Стрільців, 45, смт. Верхнє Синьовидне, Сколівський район, Львівська область, 82613).

Зобов`язати Верхньосинєвидненську селищну раду Сколівського району Львівської області розглянути, з урахуванням висновків викладених у постанові апеляційного суду, заяву ОСОБА_1 від 05 червня 2018 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність (безоплатно) земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, що розташована на території Верхньосинєвидненської селищної ради Сколівського району Львівської області, для ведення садівництва.

Стягнути з Верхньосинєвидненської селищної ради Сколівського району Львівської області на коритсь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в сумі 2100 (дві тисячі сто) грн. 00 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. У випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді І. І. Запотічний
З. М. Матковська
Повне судове рішення складено 16 липня 2019 року.