Справа № 160/6186/19
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

08 липня 2019 року Справа № 160/6186/19

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Барановський Р.А., перевіривши матеріали адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішення та постанови,-

ВСТАНОВИВ:

04.07..2019р. до Дніпропетровського окружного адміністративного суду подано та підписано представником (адвокат Міхайлов Олег Володимирович) позовна заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області із позовними вимогами щодо:

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування податкового повідомлення-рішення від 13.06.2019р. №;

скасування вимоги про сплату боргу від 06.06.2019р. №;

скасування рішення від 06.06.2019р. №;

скасування постанови №139 від 04.06.2019р.

Справі за вищезазначеним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи - 160/6186/19 та у відповідності до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2019р. головуючим суддею у даній справі визначено Барановського Р.А.

Відповідно до пунктів 2, 3 та 6 частини 1 статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи має представник належні повноваження (якщо позовну заяву подано представником); відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали вищезазначеного адміністративного позову суд дійшов до висновку про необхідність повернення цієї позовної заяви, виходячи з такого.

Частиною 2 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

За приписами частини 1 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України, сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

У рішенні Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді), зроблено висновок, що за правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов`язки (п. 6).

Пунктом 1 частини 1 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені, зокрема довіреністю фізичної особи.

У частині 2 статті 59 Кодексу адміністративного судочинства України вказано, що довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або, у визначених законом випадках, іншою особою.

Відповідно до ч.1 ст. 57 Кодексу адміністративного судочинства України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 59 Кодексу адміністративного судочинства України).

У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012р. (далі Закон №5076-VI), адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Згідно із частиною 2 статті 26 Закону №5076-VI, ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги; ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката; Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера.

У ч. 3 ст. 26 Закону №5076-VI зазначено, що повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 59 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до пункту 4 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України за №41 від 12.04.2019р. (далі - Положення №41), ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням.

Згідно з пунктом 10 Положення №41, ордер, що видається адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням, обов`язково має містити підпис адвоката, який надає правову допомогу на підставі цього ордера, та підпис керівника адвокатського бюро, адвокатського об`єднання і скріплений печаткою юридичної особи.

Ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта (пункт 11 Положення №41).

Позовна заява фізичичної особи-підприємця Гребеня ОСОБА_2 підписана адвокатом Міхайловим Олегом Володимировичем.

На підтвердження повноважень ОСОБА_3 , як представника позивача, адвокотам до матеріалів адміністративного позову долучено ордер серії АЕ №1000579 та копію договору про надання правової допомоги №24/05 від 24.05.2019р.

При цьому, слід зауважити, що у матеріалах даного адміністративного позову також наявна копія договору про надання правової допомоги №7 від 02.07.2019р., який укладено між ОСОБА_1 та адвокатом Давидено Андрієм Олександровичем.

У відповідності до підпункту 12.4 пункту 12 Положення №41, ордер має містити назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом, із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Згідно з ч. 2 ст. 81 Цивільного кодексу України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права.

Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 90 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву.

За своїм правовим статусом, суд до якого подано адміністративний позов адвокатом Міхайловим О.В., є юридичною особою публічного права, із назвою: «Дніпропетровський окружний адміністративний суд».

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковим реквізитом ордеру на надання правової допомоги є назва органу, у якому надається правова допомога адвокатом, а враховуючи зміст поняття «назва органу…», в ордері має бути зазначено не абстрактно «у судах що утворюють судову систему України» або «у судах всіх інстанцій», як зазначено в даному випадку, а конкретна назва такого органу, зокрема суду. У даному випадку - «Дніпропетровській окружний адміністративний суд».

Наведене обумовлено й тим, що звернення до суду з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема, адвоката, при реалізації права на справедливий суд передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії (докази повинні бути в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи, із зазначенням назви судового органу, у якому надається правова допомога позивачу), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2019р. у справі № 9901/847/18.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що ордер на надання правової допомоги серії АЕ №1000579 від 24.05..2019р., що виданий на підтвердження повноважень адвоката ОСОБА_4 Олега Володимировича представляти у суді інтереси ОСОБА_1 , не містить назви судового органу, у якому надається правова допомога позивачу, оскільки у рядку «назва органу, в якому надається допомога» вказано абстрактно: «в усіх органах влади, слідчих та правоохоронних органах, судах всіх інстанцій, з усіма правами, наданими законом захисникові, потерпілому, позивачу, відповідачу, свідку». Тому такий ордер не є належним документом, який може підтвердити право адвоката Міхайлова В.Л. на представництво інтересів ОСОБА_1 .

Також, слід зауважити, у договорі про надання правової допомоги №24/05 від 24.05.2019р. також міститься вказівка щодо представництва довірителя ( ОСОБА_1 ) «в судах всіх інстанцій».

При цьому, відповідно до ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, судом враховано практику Європейського суду з прав людини, сформульовану в рішеннях від 20 травня 2010 року у справі "Пелевін проти України" (пункт 27), від 30 травня 2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України" (пункт 31) де зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою: регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у пункті 55 справи "Креуз проти Польщі", що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти ("Kreuz v. Poland" № 28249/95).

Також, слід взяти до уваги висновки Європейського Суду з прав людини, викладені в рішеннях від 28.05.1985 в справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» та від 13.02.2001 року в справі «Кромбах проти Франції», в яких ЄСПЛ наголосив, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду.

Окрім того, в ухвалах від 31.01.2019р. по справі №817/679/18, від 12.03.2019р. по справі №804/4768/18, від 30.05.2019р. по справі №808/1914/19 Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду зазначено:

"Згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду реалізація права на звернення до суду є процесуальною дією, яка має здійснюватися самою особою у порядку самопредставництва або її процесуальним представником (постанови від 13 березня 2018 року у справі № 914/2772/16; від 21 березня 2018 року у справі № 914/2771/16).

Звернення до суду, в тому числі, до Верховного Суду як найвищого суду в системі судоустрою України, що забезпечує сталість та єдність судової практики (статті 17 та 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») з використанням правничої допомоги інших осіб, зокрема, адвоката, при реалізації права на справедливий суд (стаття 131-2 Конституції України, статті 16, 57 Кодексу адміністративного судочинства України та стаття 10 Закону України «Про судоустрій і статус суддів») передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи щодо надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності такого уповноваження на момент вчинення певної процесуальної дії, а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, яка реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника, зокрема, стосовно звернення з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги з огляду на підписання її особою, повноваження якої не підтверджені, та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи особисто або через представника".

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України, позовна заява повертається позивачеві, якщо позов подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Виходячи із системного аналізу норм Кодексу адміністративного судочинства України, слід зазначити, що державою встановлено доступні, чіткі та передбачувані процесуальні правила (обмеження), за дотримання яких особа може реалізувати право на судовий захист. Цих правил при зверненні до суду адвокатом Міхайловим О.В. в інтересах ОСОБА_1 не дотримано, у зв`язку з чим вищезазначена позовна заява така підлягає поверненню на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з ч. 8 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України - повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160, 169, 171, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Дніпропетровській області про скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу, рішення та постанови - повернути позивачу.

Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка звернулась до суду із позовною заявою, разом із оригіналом позовної заяви й усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Третього апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 256 та 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Р.А. Барановський