Справа № 240/855/19
Суддя: Гонтарук В. М.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/855/19

Головуючий суддя 1-ої інстанції - Єфіменко О.В.

Суддя-доповідач - Гонтарук В. М.

16 липня 2019 року

м. Вінниця

Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гонтарука В. М.

суддів: Білої Л.М. Граб Л.С. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року (повний текст виготовлено 29 березня 2019 року в м. Житомир) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання визнати неправомірним протокольне рішення,

В С Т А Н О В И В :

в лютому 2019 року позивач звернулась до суду з позовом до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов`язання визнати неправомірним протокольне рішення.

Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послалась на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на її думку, призвело до неправильного вирішення спору.

27 травня 2019 року до суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.

Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 11 червня 2019 року, з урахуванням п.3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи неоспорені факти про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Житомирському об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Житомирській області.

29.12.2014 року позивачу призначено пенсію за віком відповідно до Закону України " Про державну службу" від 16.12.1993 року № 3723-ХІІ, а з 30.12.2014 року - пенсію за віком відповідно до Закону України " Про загальнообов`язкове державне пенсійне стархування".

20.06.2018 року позивач звернулась до Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області з заявою про перехід на інший вид пенсії, а саме за віком відповідно до Закону України " Про державну службу".

Листом від 01.02.2019 року № Б-1 Житомирським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області позивачу було повідомлено про відсутність підстав для переведення на інший вид пенсії.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст.90 Закону України №889-VІІІ, який чинний з 01.05.2016, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Однак, згідно з пунктом 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону України №889-VІІІ для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України №3723-ХІІ та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України №3723-ХІІ у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ст.37 Закону України №3723-ХІІ на одержання пенсії державних службовців мають право, зокрема, жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням 20-річного стажу на посадах за категоріями посад державних службовців, якщо до набрання чинності Законом України №889-VІІІ їм не призначалася пенсія відповідно до Закону України №3723.

Відповідно до п.2 Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб (далі Порядок №622), яка застосовується з 01.05.2016 згідно з пунктом 12 розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України №889-VІІІ на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України №3723-ХІІ мають право особи, які на день набрання чинності Законом України №889-VІІІ мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону та актами Кабінету Міністрів України.

Згідно з п.3 Порядку право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України №3723-ХІІ за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з урахуванням стажу державної служби, передбаченого пунктом 2 Порядку №622, якщо до набрання чинності Законом України №889-VІІІ не призначалася пенсія відповідно до Закону України №3723-ХІІ, мають.

Аналізуючи доводи апелянта щодо протиправності дій відповідача у відмові в переведенні з одного виду пенсії на інший, колегія суддів вказує на слідуюче.

Докази і доказування - один із найважливіших інститутів адміністративного права. Адже саме з допомогою доказів суд з`ясовує дійсні правовідносини сторін, обставини, що мають значення для справи.

Суд зауважує, що докази - це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність оспорюваних обставин. Тобто доказом є не факт, не обставина, а фактичні дані.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у справі, та інших обставин, які мають значення, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Достатність доказів визначається як наявність у справі такої сукупності зібраних доказів, яка викликає у суб`єкта доказування внутрішню переконаність у достовірному з`ясуванні наявності або відсутності обставин предмету доказування, необхідних для встановлення об`єктивної істини та прийняття правильного рішення у справі.

З матеріалів справи встановлено, що згідно заяви ОСОБА_1 від 29.12.2014 року та поданих документів, їй відповідачем було призначено пенсію за віком згідно Закону України " Про державну службу" з 29.12.2014 року в розмірі 2024,15 грн.

Згідно заяви позивача від 30.12.2014 року та поданих нею документів позивача було переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України " Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з 30.12.2014 року в розмірі 2926,85 грн.

Тобто з аналізу вищезазначених обставин вбачається, що призначаючи ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" Житомирським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області не було допущено будь яких порушень прав позивача, оскільки посадові особи відповідача вчиняли дії виключно на виконання заяви позивача від 30.12.2014 року, яка була особисто, власноручно та добровільно нею подана.

Відтак, матеріалами справи підтверджується вчинення відповідачем правомірних дій направлених на виконання вимог Законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки позивачу вже призначалася пенсія відповідно до Закону України №3723-ХІІ, а на час звернення із вказаною заявою до Пенсійного органу та з адміністративним позовом до суду даним Законом не передбачено перерахунків пенсій, тому відсутні підстави для переведення на пенсію за віком згідно з Законом України №889-VІІІ .

Здійснивши аналіз вищенаведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що розмір пенсії ОСОБА_1 обчислено у відповідності до діючих норм пенсійного законодавства, а тому підстав для визнання протиправним протокольного рішення Житомирського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області №12997 від 05.01.2015 року немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.

За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Відтак, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності в особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Тобто, обов`язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

Однак, з матеріалів справи слідує, що позивач ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції не надала жодного доказу, який би свідчив про протиправність дій відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення.

Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини, у п.36 по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п.30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року).

Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29).

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Колегія суддів також зазначає, що в п. 23 рішення "Проніна проти України" Європейського суду з прав людини вказав, що "п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення".

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що решта доводів апеляційної скарги не спростовують правомірності прийнятого рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні позивачем норм процесуального права, а відтак підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 березня 2019 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. 325 КАС України.

Головуючий Гонтарук В. М.

Судді Біла Л.М. Граб Л.С.