Справа № 711/8793/18
Суддя: Собків Ярослав Мар'янович
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 711/8793/18 Суддя (судді) першої інстанції: В.П. Тимошенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді: Собківа Я.М.,

суддів: Ганечко О.М., Бужак Н.П.,

за участю секретаря: Рагімової Т.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, Позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області з 07.10.2009 року і з цього часу їй було призначено пенсію по інвалідності 3 групи від загального захворювання відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

29.12.2014 року позивач скористалась правом дострокового призначення пенсії за віком та подала заяву про переведення на пенсію за віком, в якій зазначила про обізнаність умов дострокового виходу на пенсію (а.с.190-191).

07.07.2017 року ОСОБА_1 повідомила органи пенсійного фонду про працевлаштування з 01.07.2017. Виплата достроково призначеної пенсії за віком з 01.07.2017 року була припинена в зв`язку з працевлаштуванням та відсутністю права на пенсію за віком.

07.07.2017 року позивачем подана заява про переведення на пенсію по інвалідності.

31.08.2017 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах із заявою, в якій просила надати їй пенсію в зв`язку із досягненням нею 58 річного віку згідно чинного законодавства з 01.09.2017 (а.с.17).

07.09.2017 року Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області розглянуло заяву ОСОБА_1 стосовно призначення пенсії за віком і надало відповідь листом №14858/02. Зокрема у своїй відповіді Управління зазначило, що відповідно до ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. Крім того зазначено, що для переведення з одного виду пенсії на інший необхідно особисто звернутись до управління., при собі необхідно мати паспорт, ідентифікаційний номер, трудову книжку і копію (а.с .36).

26.09.2017 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про переведення з пенсії по інвалідності на пенсію за віком за матеріалами пенсійної справи (а.с.246).

З 26.09.2017 року при переведенні на пенсію за віком ОСОБА_1 було застосовано величину оцінки одного року страхового стажу 1,35% відповідно до статті 25 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

24.10.2017 року позивачка звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області із заявою, в якій зокрема просила переглянути і зробити їй перерахунок нарахованої пенсії з липня 2017 року по жовтень 2017 рік.

На дану заяву листом від 24.11.2017 №19527/02 Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області надало відповідь, в якій повідомило, що її пенсії нарахована та виплачується згідно з нормами чинного законодавства та зазначили, що зменшення розміру пенсії застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду.

14.12.2017 року ОСОБА_1 звернулась до Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області із заявою, в якій просила:

1) повернути суму вирахуваної пенсії, так як вона працює з 01.07.2017 року;

2) при виході на пенсію за віком врахувати її заяву направлену листом з 01.09.2017, а не з 26.09.2017;

3) при розрахунку пенсії за віком врахувати її заробітну плату за липень-серпень 2017 року та коефіцієнт 1,3, а не 1.

На дану заяву листом від 28.12.2017 №387/М-10 Управління Пенсійного фонду України в м. Черкасах Черкаської області надало відповідь, в якій повідомило її, що з 26.09.2017 року у зв`язку з досягненням пенсійного віку нею надана заява про переведення на пенсію за віком, а тому переводити позивача на пенсію за віком з більш раннього періоду не має законних підстав.

Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо розгляду її заяви про призначення пенсії за віком позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення, створенням мережі державних, комунальних приватних закладів для догляду непрацездатними.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).

Законом № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено порядок призначення, перерахунку і виплати пенсій.

Частино першою статті 9 Закону № 1058-IV визначено види пенсій. Зокрема, відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються, в тому числі, такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності.

Особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором (частина перша статті 10 Закону).

Правове регулювання підстав призначення і визначення розміру пенсій за віком та по інвалідності різниться, вказані особливості визначені в розділах ІІІ («Пенсії за віком у солідарній системі») та IV («Пенсії по інвалідності у солідарній системі») Закону № 1058-IV.

Відповідно до ч.2 ст.33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацюючі особи з інвалідністю II групи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, та особи з інвалідністю III групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону, за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 28 цього Закону.

Непрацюючі інваліди II групи, визнані інвалідами після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону № 1058-IV (у редакції чинній на 29.12.2014), та непрацюючі інваліди III групи за їх вибором мають право на призначення пенсії по інвалідності в розмірі пенсії за віком, за наявності у чоловіків 25 років, а у жінок 20 років страхового стажу.

Пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня встановлення інвалідності, та якщо на день встановлення інвалідності у непрацюючого інваліда ІІ чи ІІІ групи є необхідний страховий стаж для призначення даного виду пенсії, і з дня виникнення такого права - якщо вимоги щодо звільнення з роботи та тривалості страхового стажу виконані в період після встановлення інвалідності до дня звернення за призначенням пенсії по інвалідності.

Відповідно до частини 4 статті 47 Закону № 1058-IV у разі працевлаштування особи, якій призначено пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком, у період роботи платиться пенсія по інвалідності у розмірах передбачених частиною 1 статті 33 Закону, інвалідам ІІІ групи - 50 % пенсії за віком.

Так, відповідно до статті 26 Закону № 1058-IV (в редакції, чинній на момент призначення пенсії за віком), особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року.

При цьому, Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI Розділ 15 «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV доповнено пунктом 7-2 такого змісту: «До 1 січня 2015 року право дострокового виходу на пенсію за віком мають жінки, яким виповнилося 55 років, за наявності страхового стажу не менше 30 років та за умови звільнення з роботи. У цьому випадку розмір їх пенсії, обчислений відповідно до статті 27 та з урахуванням статті 28 цього Закону, зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію. Зменшення розміру пенсії за віком застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду.».

Тобто, у випадку, якщо жінка має страховий стаж не менше 30 років та їй виповнилось 55 років, вона може скористатись правом дострокового виходу на пенсію, але із зменшенням розміру пенсії.

З 07.10.2009 року позивачу призначено пенсію по інвалідності 3 групи загального захворювання (довічно) відповідно до Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», при цьому вона продовжувала працювати.

29.12.2014 року ОСОБА_1 звільнилась з роботи та звернулась до пенсійного органу з приводу переходу на інший вид пенсії. На дату звернення мала статус інваліда 3 групи загального захворювання, була непрацюючою, досягла віку 55 років та стажу більше 33 років.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки правовідносинам, які виникли станом на 29.12.2014 року. Адже, саме тоді ОСОБА_1 мала право на два різні види пенсії:

пенсія по інвалідності в розмірі пенсії за віком, яка виплачується у розмірі 100% пенсії за віком;

дострокова пенсія за віком жінкам, яким виповнилося 55 років, розмір пенсії зменшується на 0,5 відсотка за кожний повний чи неповний місяць дострокового виходу на пенсію. Зменшення розміру пенсії за віком застосовується протягом усього періоду отримання пенсії незалежно від її виду.

Переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Враховуючи, що відповідно до матеріалів пенсійної справи пенсійний орган був обізнаний у тому, що я маю право на два види пенсії і різниця у виплаті полягає в тому, що при отриманні пенсії по інвалідності в розмірі за віком я отримуватиму 100% пенсії, а при достроковому виході на пенсію - неповний розмір, який до 2020 року буде зменшений на 16,5 %.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 орган пенсійного фонду зобов`язаний з`ясувати вид пенсії на який претендує особа або вид перерахунку пенсії, з метою правильного вибору виду пенсії та недопущення порушення чи звуження прав пенсіонера в подальшому.

Неналежна робота відповідача, необізнаність про свої права в сфері пенсійного забезпечення призвела до того, що мною подана заява про призначення пенсії за віком зі зменшенням її розміру на 16,5 % (33 місяці х 0,5 %) до 2020 року, попри те, що я мала права на інший вид пенсії, розмір якого становив 100% пенсії за віком та яким, у зв`язку з бездіяльністю суб`єкта владних повноважень не змогла скористатись.

Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушив норми матеріального права, а саме при наданні оцінки спірному періоду з 01.07.2017 року по 31.08.2017 року не вірно застосував норми закону.

Так, 07.07.2017 року позивач повідомила відповідача про працевлаштування з 01.07.2017 року та 07.07.2017 року подала заяву про переведення на пенсію по інвалідності. Відповідно до вимог Закону 1058 виплата дострокової пенсії припиняється у зв`язку з працевлаштуванням особи.

Частиною першою статті 33 Закону встановлено, що пенсія по інвалідності залежно від групи інвалідності призначається в таких розмірах: інвалідам I групи - 100 відсотків пенсії за віком, інвалідам IІ групи - 50 відсотків пенсії за віком.

Таким чином, після звернення до відповідача із заявою про переведення із пенсії по інвалідності, та після опрацювання документів, до спірних правовідносин повинні застосуватись положення розділу IV Закону, а нарахування пенсії мало здійснюватися відповідно до ст. 33 Закону.

Щодо позиції суду, викладеній у рішенні від 13 березня 2019 року, що в даному випадку має бути застосовано пункт 7-2 розділу 15 «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, тому вважаю, що не можуть прийняти такі до уваги, оскільки є необґрунтованими, так як, викладені в ньому положення та обмеження законодавець встановив для жінок, які бажають вийти на пенсію до досягнення встановленого Законом пенсійного віку, та він застосовується виключно у випадку призначення пенсії за віком.

Так, згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень, визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.

Частиною другою статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

При цьому, неправильне словесне вираження позивачем способу захисту порушеного права не є підставою для відмови в його захисті, оскільки правомірність моїх вимог підтверджується доказами в матеріалах справи, а відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява № 61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява № 30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява № 20390/07).

Отже, відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка розпочалась з 24.12.2014 року, порушивши право позивача на належне пенсійне забезпечення.

Зважаючи на те, що пенсія за своєю правовою природою є єдиним джерелом існування пенсіонера, доходом та власністю (матеріальним інтересом, захищеним статтею 1 Першого протоколу до Конвенції), переконана, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати частину першу статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України та при визначені права позивача на звернення до адміністративного суду керуватися строками, визначеними в інших законах, зокрема, законах України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати".

В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і дію принцип верховенства права (статті 1, 3 та 8).

Основний Закон також встановлює, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом; це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків фізичних та юридичних осіб, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (стаття 46).

Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (статті 22 та 64).

Відповідно до статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що у ній містяться два строкових обмеження стосовно виплат пенсії за минулий час: три роки - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з власної вини; без обмеження строку - для особи, яка не отримувала нараховану пенсію з вини відповідного суб`єкта владних повноважень.

В свою чергу, відповідно до статті 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Системний аналіз наведених правових норм дозволяє дійти висновку, що адміністративний суд не може застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, як підставу відмови у задоволенні позову, у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою компенсаторної складової доходу, та у справах з вимогами, пов`язаними з виплатою доходу як складової конституційного права на соціальний захист, до якого належить, зокрема, й пенсія.

Отже, строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.

Такого висновку дійшов Верховний суд у своєму рішенні від 19.03.2019 у справі №806/1952/18.

Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги те, що я мала обґрунтовані та розумні сподівання на розрахунок пенсії по ІІІ групі інвалідності в розмірі за віком з 29.12.2014 року у повному розмірі - 100% пенсії за віком, а ухиляючись від здійснення вірного розрахунку пенсії, Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області невиправдано втручається у моє право на мирне володіння належними мені грошовими коштами, що свідчить про порушення частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В свою чергу ч.2 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При цьому, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Таким чином, Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання права на ефективність внутрішніх механізмів в аспекті забезпечення гарантій, визначених ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вказував, що для того, щоб бути ефективним, засіб захисту має бути незалежним від будь-якої вжитої на розсуд державних органів дії, бути безпосередньо доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06.09.2005 р. у справі «Гурепка проти України» (Gurepka v. Ukraine), заява №61406/00, п. 59); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваному порушенню чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 26.10.2000 р. у справі «Кудла проти Польщі» (Kudla v. Poland), заява №30210/96, п. 158) (п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 16.08.2013 р. у справі «Гарнага проти України» (Garnaga v. Ukraine), заява №20390/07).

Зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а також враховуючи повноваження суду при вирішенні справи (стаття 245 КАС), належним та ефективним способом захисту порушеного права є здійснення пенсійним органом перерахунку та виплати надмірно відрахованих коштів у розмірі 16,5% за достроковий вихід на пенсію за період з 29.12.2014 по дату набрання рішенням законної сили.

Відповідно до вимог ст. 242 КАС України рішення суду рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що порушення судом першої інстанції норм матеріального права призвели до помилкового вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13 березня 2019 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги частково.

Визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області протиправними.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області перевести ОСОБА_1 на пенсію по інвалідності 3 групи в розмірі пенсії за віком з 29.12.2014 року по 31.08.2017 року та виплатити недоотримані суми внаслідок перерахунку пенсії.

Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області здійснити перерахунок пенсії та виплатити надмірно відрахованих коштів у розмірі 16,5% за достроковий вихід на пенсію з 29.12.2014 року.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Ганечко О.М.

Суддя Бужак Н.П.