Справа № 826/9715/17
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

11 липня 2019 року №826/9715/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Літвінової А.В., при секретарі судового засідання Огнивому Д.П., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києва
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, у якому (з урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог від 28.11.2017) просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 21.04.2015 №513-17 в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 93 872, 30 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 28.04.2016 №1, в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 466 899, 79 грн.;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві від 17.07.2017 №88992-1305, в частині визначеного ним податкового зобов`язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі - 339 369, 44 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що за позивачем зареєстровано право власності на майновий комплекс загальною площею 2 240, 70 кв. м по АДРЕСА_1. Загалом площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 , яка знаходиться в користуванні позивача, пов`язаному з володінням на праві власності майновим комплексом (літери А,Б, В) у будинку АДРЕСА_1 складає - 1 847, 20 кв. м. Так, місце розташування земельної ділянки частково співпадає з місцем розташування об`єкту нерухомості, який належить позивачеві на праві приватної власності, і це часткове співпадіння обмежується тільки площею земної поверхні, на якій розташована власність, а саме - 1 847, 20 кв. м. При цьому, загальна площа земельної ділянки з обліковим кодом 75:316:047 складає 8000, 228 кв. м., однак, позивач вважає, що вона повинна сплачувати земельний податок лише за земельну ділянку, яка знаходиться виключно під належним їй приміщеннями, а не за всю земельну ділянку, на які вони розташовані (в тому числі прибудинкова територія).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.08.2017 відкрито провадження в адміністративній справі №826/9715 та залучено в якості співвідповідача Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві надано суду заперечення на позовну заяву, в яких наголошено на тому, що відповідно до приписів статті 120 Земельного кодексу України, які кореспондуються з приписами статті 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Від позивача 28.05.2019 надійшло клопотання про заміну неналежного відповідача - Державну податкову інспекцію у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, на його правонаступника - Головне управління Державної фіскальної служби у місті Києві.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.07.2019 в адміністративній справі №826/9715/17, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про заміну неналежного відповідача.

Адміністративну справу розглянуто в порядку письмового провадження згідно із приписами Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до пунктів 10 частини першої Розділу VII Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства в редакції Закону України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 є власником майнового комплексу, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2240, 7 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу майнового комплексу від 25.04.2005 №4885.

Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від 21.04.2015 №513-17, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" у сумі 122 044, 30 грн.

Також, Державною податковою інспекцією у Святошинському районі Головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.04.2016 №1, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" у сумі 607 021, 00 грн.

У 2017 році Головним управлінням Державної фіскальної служби у місті Києві було прийнято податкове повідомлення-рішення від 17.07.2017 №88992-1305, згідно з яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання за платежем "земельний податок з фізичних осіб" у сумі 441217, 55 грн.

Не погоджуючись з вказаним податковим повідомленням-рішенням, вважаючи їх протиправним та таким, що підлягають частковому скасуванню, позивач звернулась до суду з даним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У підпункт 14.1.72 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України закріплено, що земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів.

Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (підпункт 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Згідно з пунктом 269.1 статті 269 Податкового кодексу України платниками податку (плати за землю) є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), та землекористувачі.

Відповідно до абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України нарахування фізичним особам сум податку проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають (вручають) платникові за місцем його реєстрації до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.

Статтею 270 Податкового кодексу України закріплено, що об`єктами оподаткування земельним податком є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності.

Положеннями підпунктів 271.1.1, 271.1.2 пункту 271.1 статті 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування є: нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом; площа земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено.

У відповідності до положень пункту 287.6 статті 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

Таким чином, для цілей оподаткування земельним податком особа повинна мати статус землевласника/землекористувача, набутого в порядку, встановленому Земельним кодексом України.

Відповідно до частин першої та другої статті 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтями 125, 126 Земельного кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, яка оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються статтею 120 Земельного кодексу і статтею 377 Цивільного кодексу України.

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Тобто, особа - власник нежилого приміщення (його частини) є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є власником майнового комплексу за адресою: за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 2 240, 7 кв.м., при цьому вся площа земельної ділянки на якій розміщено об`єкт права власності позивача складає 8 000, 228 кв. м.

Суд наголошує, що за загальними правилами, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини) сплачується з урахуванням прибудинкової території.

Майновий комплекс позивача розташований на земельній ділянці загальною площею 8000, 228 кв. м., при цьому, об`єктом оподаткування є саме земельна ділянка, а не нерухоме майно.

Статтею 182 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Положення статті 334 Цивільного кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у взаємозв`язку із положеннями статті 182 Цивільного кодексу України необхідно розуміти таким чином, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Тобто, незважаючи на те, що позивач не зареєстрував право власності чи користування земельною ділянкою під належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями, виходячи із принципу пріоритетності норм Податкового кодексу України над нормами інших актів у разі їх суперечності, який закріплений у пункті 5.2 статті 5 Податкового кодексу України, обов`язок зі сплати земельного податку за земельну діляну на якій розташований майновий комплекс позивача виник у останньої саме з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 12.09.2017 (справа №21-3078а16) та постанові Верховного Суду від 17.05.2018 (справа №П/811/1839/16).

Згідно з частиною п`ятою статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні приписи містить у собі частина п`ята статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", де зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Поряд з цим, матеріали справи містять детальні розрахунки оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, проте, єдиною підставою для скасування оскаржуваних рішень контролюючого органу в частині є незгода позивача саме з визначення розміру земельної ділянки, яка підлягає оподаткуванню, оцінку чого надано судом вище. Інших підстав для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень позивачем не зазначено, незгода з іншими складовими розрахунків податкових повідомлень-рішень позивачем не стверджувалась.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 241-246, 255 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статями 292-297 Кодексу адміністративного судочинства України, із урахуванням положень пункту 15.5 Перехідних положень (Розділу) Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Літвінова А.В.