Справа № 200/477/19-а
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року справа №200/477/19-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Гаврищук Т.Г.

суддів: Блохіна А.А.

Сіваченка І.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції Абдукадирова К.Е.) від 03 квітня 2019 року (повний текст рішення складений 03 квітня 2019 року у м.Слов`янськ) у справі № 200/477/19-а за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про відмову в призначенні державної допомоги при народженні дитини від 19 липня 2018 року; визнання протиправним та скасування рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про відмову в призначенні державної допомоги при народженні дитини від 06 листопада 2017 року; зобов`язання Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити позивачу допомогу при народженні дитини.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 року адміністративний позов задоволено, визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про відмову ОСОБА_1 в призначенні державної допомоги при народженні дитини від 06 листопада 2017 року; визнано протиправним та скасовано рішення Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради про відмову ОСОБА_1 в призначенні державної допомоги при народженні дитини від 19 липня 2018 року; зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради призначити ОСОБА_1 допомогу при народженні дитини з дати подання заяви про призначення допомоги при народженні дитини, а саме з вересня 2017 року; зобов`язано Департамент соціального захисту населення Маріупольської міської ради нарахувати та виплатити ОСОБА_1 відповідні суми допомоги при народженні дитини з вересня 2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначив, що позивачу було відмовлено в призначенні допомоги на підставі того, що позивач звернувся не в термін, який встановлений ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» та п.12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затв. постановою КМУ від 27.12.2001 року №1751.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Позивач, є батьком, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Матір`ю ОСОБА_2 є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою позивач перебуває в зареєстрованому Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 27 серпня 2016 року, актовий запис № 578 шлюбі. Дані обставини підтверджені матеріалами справи, зокрема, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2016 року, свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 02 червня 2017 року (а.с. 12, 13).

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та у зв`язку із проведенням на території Донецької області антитерористичної операції, тимчасово мешкає за адресою: АДРЕСА_2 разом із сином ОСОБА_2 про що видані довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб (а.с. 14, 15).

Відповідно до довідки про взяття на обік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 07 вересня 2017 року № позивач є внутрішньо переміщеною особою та мешкав за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 43).

Згідно з новою довідкою про взяття на обік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції від 12 червня 2018 року № позивач є внутрішньо переміщеною особою та мешкає за адресою АДРЕСА_3 (а.с. 14).

07 вересня 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини.

У зв`язку із тим, що позивачем не отримано будь - якої інформації щодо його заяви від 07.09.2017 року, 12 червня 2018 року позивач повторно звернувся до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради із заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 червня 2018 року за адресою АДРЕСА_3 , вказаною ОСОБА_1 , як фактичне місце проживання було здійснено вихід державного соціального інспектора. В ході обстеження встановлено, що заявника на час відвідування вдома не було.

Вище вказаний акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї розглянуто на засіданні районної з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, яке відбулось 26 жовтня 2017 року та прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги ОСОБА_1 при народженні дитини через фактичну відсутність заявника за фактичним місцем проживання (а.с. 50-53).

Рішенням відповідача від 06 листопада 2017 року позивачу відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини, з урахуванням рішення комісії (протокол 40 від 26.10.2017) (а.с. 50,51).

12 червня 2018 року позивач повторно звернувся до Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради із заявою про призначення державної допомоги при народженні дитини (а.с. 33-35). В заяві про призначення державної допомоги, позивач зазначив фактичне місце проживання АДРЕСА_2 .

В зв`язку із зміною адреси фактичного проживання відповідні дані були внесені до Єдиної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, та видано нові довідки від 12.06.2018 року ОСОБА_1 № та його дитині ОСОБА_2 № (а.с 38,39).

Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради рішенням від 19.07.2018 року позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини за його заявою від 12.06.2018 року було відмовлено у зв`язку з тим що звернення надійшло після спливу 12 календарних місяців з дня народження дитини.

Наведені обставини сторонами не оспорюються.

Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» № 2811-XII (далі Закон №2811-XII) встановлено, шо громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року №1751 (далі - Порядок № 1751).

За приписами статті 11 Закону № 2811-XII для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1751 від 27 грудня 2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України №59 від 04 лютого 2009 року).

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, вперше підставою для відмови в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини стала відсутність позивача за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Проте, Закон України "Про державну допомогу сім`ям з дітьми" не містить такої підстави для відмови у призначені допомоги, як відсутність особи за фактичним місцем проживання/перебування. Більш того, рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не є рішенням та не може бути підставою для відмови у призначенні допомоги в розумінні вказаного Закону.

Відповідно до пункту 12 Порядку № 1751, допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

У той же час, статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. В даному випадку відмова відповідача, в першу чергу, призводить до порушення інтересів дитини.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі № 226/318/17, від 06 лютого 2018 року у справі № 243/6956/1.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов`язань.

До такого висновку суд апеляційної інстанції дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі Ілашку та інші проти Молдови та Росії, в якій встановив обов`язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правомірно задоволено позов,

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Судова колегія дійшла висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 у справі №200/477/19-а - залишити без задоволення.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 03 квітня 2019 у справі №200/477/19-а - залишити без змін.

Повне судове рішення складено 17 липня 2019 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 17 липня 2019 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко