Справа № 480/294/19
Суддя: Бенедик А.П.
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 р.Справа № 480/294/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Бенедик А.П.,

Суддів: Донець Л.О. , Гуцала М.І. ,

за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради на рішення Сумського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Соколов В.М.) від 01.04.2019 року (повний текст рішення складено 09.04.2019р.) по справі № 480/294/19

за позовом Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради

до Виконавчого комітету Сумської міської ради

про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Комунальне підприємство "Сумижитло" Сумської міської ради, звернувся до суду із адміністративним позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення від 27.06.2018 №344 "Про заходи щодо реалізації послуги з управління багатоквартирним будинком та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в житлових будинках м. АДРЕСА_1 , в яких не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласники яких не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком".

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржене рішення є регуляторним актом, відповідачем не було здійснено оприлюднення проекту рішення, що є порушенням ст.ст. 1, 13 Закону "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Крім того, послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків надавались КП "Сумижитло" СМР на підставі відповідного договору, укладеного між позивачем та департаментом інфраструктури міста Сумської міської ради. В свою чергу, КП "Сумижитло" СМР здійснювало виконання послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій шляхом залучення третіх осіб, а саме КП "Сумижилкомсервіс" СМР, КП "Сумитеплоенергоцентраль" СМР, ТОВ "Форекс+", ТОВ "Сумитехнобудсервіс", ПРБП "Рембуд" та ТОВ "КК "ДОМКОМ СУМИ". У зв`язку з відкриттям провадження про банкрутство позивача, керуючий санацією останнього повідомив вказані вище підприємства про відмову з 01.08.2018 від договорів, у зв`язку з чим підприємства зобов`язані були повідомити споживачів та оформити повернення житлових будинків, переданих їм на утримання за відповідними договорами та передати позивачу документацію щодо вказаних житлових будинків та їх прибудинкових територій, а також зобов`язані здійснити перерахунок споживачам послуг з утримання за невиконані після 31.07.2018 роботи (ненадані послуги). Таким чином, з 01.08.2018 підприємства втратили право надавати послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Згідно підпункту 1.1 пункту 1 рішення відповідача №344 від 26.06.2015 (з урахуванням змін, внесених рішенням № 356 від 30.06.2016) тимчасово, з 30.06.2015 до моменту визначення власниками квартир/співвласниками багатоквартирного будинку форми управління багатоквартирним будинком, або визначення переможців конкурсу з визначення управителя багатоквартирного будинку на конкурсних засадах згідно з вимогами Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку та інших нормативно-правових актів, визначити виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків КП "Сумижитло" СМР згідно з додатками 1-7. Таким чином, оскільки станом на 21.01.2019 не визначено переможця конкурсу з визначення управителя багатоквартирного будинку, скасування рішення № 344 від 26.06.2015, яким визначено виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків призвело до порушення прав позивача, а також залишило всі будинки, викладені в додатках до рішення без особи, яка здійснює надання послуги з управління, що є порушенням вимог Закону України "Про житлово-комунальні послуги".

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 року та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідач надав письмовий відзив га апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні.

Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись.

Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу з урахуванням положень ч. 4 ст. 229 та ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, що 27.06.2018 виконавчим комітетом Сумської міської ради було прийнято Рішення № 344 Про заходи щодо реалізації послуги з управління багатоквартирним будинком та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в житлових будинках м. Суми, в яких не створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, співвласники яких не прийняли рішення про форму управління багатоквартирним будинком.

Пунктами 1 і 2 вищевказаного рішення визначено, що з моменту набрання чинності Закону України Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку в порядку та у спосіб визначеним цим Законом власники квартир/співвласники багатоквартирного будинку мають право визначати управителя, багатоквартирного будинку самостійно. Установити, що виконавці послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, з якими були укладені договори про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, до введення в дію норм Закону України "Про житлово-комунальні послуги", що регулюють надання послуг з управління багатоквартирним будинком, продовжують надавати послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій до дати набрання чинності договорів про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Позивач, не погоджуючись із правомірністю прийняття вказаного рішення, звернувся до суду із даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення було прийнято відповідачем у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з даними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 143 Конституції України визначено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно ст.144 Конституції України, органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".

Частина 1 статті 5 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначає, що система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; старосту; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради (ч. 1 ст. 52 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно положень ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, серед іншого, власні (самоврядні) повноваження щодо управління об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню (п.п.1 п. «а») та делеговані повноваження щодо здійснення заходів щодо розширення та вдосконалення мережі підприємств житлово-комунального господарства, торгівлі, громадського харчування, побутового обслуговування, розвитку транспорту і зв`язку (п.п.1 п. «б»).

Відповідно ч. 1 ст. 73 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Конституційний Суд України в рішенні № 7-рп/2009 від 16.04.2009 року зазначив, що в основному Законі України передбачено форми та засоби реалізації права територіальних громад на місцеве самоврядування і вказано, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина перша статті 144).

Стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни Конституційний Суд України зробив висновок, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За органами місцевого самоврядування законодавцем закріплюється право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обов`язковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб`єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування. Це узгоджується із правовою позицією КСУ, викладеною у Рішенні від 3 жовтня 1997 року № 4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акту, якщо інше не визначено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (абзац п`ятий пункту 3 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Колегія суддів зазначає, що рішенням № 344 від 26.06.2015 вводились тимчасові заходи, які самостійно скасовано органом місцевого самоврядування у зв`язку зі змінами законодавства. Так, пунктом 2 рішення зазначено: "Тимчасово, з 30.06.2015 до моменту визначення власниками квартир/співвласниками багатоквартирного будинку форми управління багатоквартирним будинком, але не пізніше ніж до 01.07.2016, визначити виконавцем послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків комунальне підприємство Сумижитло Сумської міської ради згідно з додатками 1-8.".

Відтак, жодних договірних відносин між КП "Сумижитло" Сумської міської ради та департаментом інфраструктури міста не існує. В зв`язку з чим, колегія суддів відхиляє посилання скаржника, що з 30.06.2015 позивач має статус надавача послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" опубліковано в газеті Голос України набрав чинності 10.12.2017 і введений в дію з 10.06.2018, а тому з 10.06.2018 послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (про яку вказує позивач) - взагалі не існує, законодавець визначив іншу послугу і наповнив її іншим змістом - послуга з управління багатоквартирним будинком.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв у межах наданих йому повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З приводу доводів апеляційної скарги про неправомірність оскаржуваного рішення відповідачам через порушення останнім порядку прийняття регуляторного акту, колегія суддів зазначає наступне.

При визначенні нормативно-правового чи іншого акта регуляторним необхідно надати йому всебічну оцінку згідно з вимогами законодавства, зокрема встановити відповідність усім ознакам, переліченим у ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" регуляторний акт - це: 1) прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання; 2) прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що для того щоб акт вважався регуляторним, необхідно щоб він відповідав такій сукупності специфічних ознак, а саме: мати владно- організаційних характер, прийматись уповноваженими на це суб`єктами, встановлювати загальні правила безособистісного характеру, багаторазово використовуватись для всіх передбаченим ними випадків, встановлювати, змінювати чи скасовувати норми права, стосуватися невизначеного кола осіб.

Разом з тим, оскаржуване рішення за правовою природою не відповідає усім ознакам регуляторного акту, а саме: не встановлює, не змінює чи скасовує норми права; містить індивідуально-конкретний припис, а саме: рекомендації про вжиття заходів департаментом інфраструктури міста та на укладення договорів з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з визначеними суб`єктами; поширюється на конкретних осіб: надавачі послуги з утримання будинків відповідно до додатків до рішення.

Законодавчо закріплено, що регуляторним актом може визнаватися як нормативно- правовий акт, так і інший офіційний письмовий документ, який відповідає певним ознакам.

Крім того, згідно ст. 3 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", дія закону не поширюється на здійснення регуляторної політики пов`язаної з прийняттям актів, що містять індивідуально-конкретні приписи.

Таким чином, оскаржене рішення не є регуляторним актом, а лише тимчасовими заходами, що носить рекомендаційний характер та містить індивідуально-конкретні приписи та прийняте з метою безперебійного надання мешканцям міста Суми житлово-комунальних послуг.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 77 та ч. 1 ст. 90 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Колегія суддів зазначає, що позивачем, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час її апеляційного перегляду, не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Натомість, відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень та заперечуючи проти позову, довів правовірність прийняття оскаржуваного рішення.

В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що приймаючи оскаржуване рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження їй надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено), добросовісно та розсудливо.

Згідно ч.1 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог апелянта, позивача у справі.

Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Сумижитло" Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 01.04.2019 року по справі №480/294/19 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя (підпис)А.П. Бенедик
Судді(підпис) (підпис) Л.О. Донець М.І. Гуцал
Повний текст постанови складено 12.07.2019 року.