Справа № 266/4993/18
Суддя: Гаврищук Тетяна Григорівна
Дата ухвалення: 2019-07-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2019 року справа №266/4993/18

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Гаврищук Т.Г.,

суддів Блохіна А.А.,

Сіваченка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Кобець О.А.,

за участю сторін по справі:

позивач: ОСОБА_1 (за довіреністю)

підповідач: не з`вився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 03 червня 2019 року у справі № 266/4993/18 (головуючий І інстанції Курбанова Н.М.) за позовом ОСОБА_2 до Управління патрульної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління патрульної поліції в Донецькій області про визнання дій неправомірними; скасування постанови від 17.08.2018 року серії АР №443830 про притягнення до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1020,00 грн та закриття справи про адміністративне правопорушення.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 03 червня 2019 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач вважає, що нею не було здійснено порушення ПДР України, а відповідачем не було надано жодного належного доказу. Постанову було складено лише за те, що вона перша підійшла до транспортного засобу, а її чоловік у цей час розраховувався на касі та ніс важки пакунки. Позивач також вважає, що наданий відповідачем диск з відеозаписом необхідно вважати неналежним та недопустимим доказом у справі, оскільки оскаржувана постанова взагалі не містить зазначення про технічний засіб, яким здійснено відеофіксацію адміністративного правопорушення, що виключає можливість прийняття його у якості належного доказу по справі. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду №337/3389/16-а (2-а/337/154/2016) від 30.05.2018 року. Позивач зазначив, що протокол у справі про адміністративне правопорушення та постанова не відповідають вимогам ст.ст.251, 256, 280 КпАП України. Відсутність у справі не тільки пояснень, але й даних потерпілих та свідків грубо протирічить ст.256 КпАП України та призводить до відсутності у справі передбачених законом доказів. Крім того, законодавством України не передбачено застосування працівниками поліції для виявлення та фіксації порушень ПДР України даних з особистої цифрової відеокамери співробітника поліції.

Відповідач, у судове засідання не прибув, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії АР №443830 від 17.08.2018 року позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.5 ст.122 КУпАП та накладено штраф у розмірі 1 020,00 грн.

Наведена постанова була винесена відповідачем внаслідок встановленого порушення позивачем вимог п. 8.5.1 (є) ПДР України, а саме: позивач керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN TIGUAN державний номер НОМЕР_1 17.08.2018 року о 20 год 50 хв. в м.Маріуполі Донецької області здійснив зупинку транспортного засобу на місці, призначеному для місця стоянки інвалідів, яке позначено дорожньою розміткою 1.30.

Частиною 5 статті 122 Кодексу України про адміністративне правопорушення встановлена відповідальність за зупинку чи стоянку транспортних засобів на місцях, що позначені відповідними дорожніми знаками або дорожньою розміткою, на яких дозволено зупинку чи стоянку лише транспортних засобів, якими керують водії з інвалідністю або водії, які перевозять осіб з інвалідністю (крім випадків вимушеної стоянки), а так само створення перешкод водіям з інвалідністю або водіям, які перевозять осіб з інвалідністю, у зупинці чи стоянці керованих ними транспортних засобів, неправомірне використання на транспортному засобі розпізнавального знака "Водій з інвалідністю", у вигляді накладення штрафу від шістдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно до вимог статті 254 Кодексу України про адміністративне правопорушення про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності.

Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу.

За приписами частини другої статті 258 Кодексу України про адміністративне правопорушення протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, а також порушень правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксованих у режимі фотозйомки (відеозапису).

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу. Якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов`язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі.

Відповідно до вимог статті 222 КпАП України органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, передбачених частиною 1 статті 122 КУпАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року N 1395, зареєстр. в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015 р. за N1408/27853, затверджено «Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», згідно до п.4 якої у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно пункту 4 р. І Інструкції № 1395, у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених, зокрема, частиною 5 статті 122 КУпАП.

Відповідно до пункту 1 та 2 р. III Інструкції № 1395 справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення. Постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частиною 5 статті 122 виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що посадова особа Національної поліції наділена повноваженнями щодо здійснення контролю за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками, які реалізуються, зокрема, у разі виявлення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зокрема, порушень, передбачених частиною 5 статті 122 КУпАП, розглядати справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення, без складення відповідного протоколу про адміністративне правопорушення на місці вчинення адміністративного правопорушення.

За приписами статті 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

На підтвердження вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 122 КпАП України, відповідачем надано відеозапис з персонального технічного засобу боді камери АН ОЮ7898 , про використання якого містяться відповідні відомості у п.8 спірної постанови.

Викладеним спростовуються доводи позивача про те, що у постанові про накладення адміністративного стягнення серії АР №443830 від 17.08.2018 року не вказаний технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.

Право на використання працівниками патрульної поліції нагрудних відеокамер передбачено статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію України», розділом ІІІ Інструкції про порядок зберігання, видачі, приймання, використання нагрудних відеокамер (відео регістраторів) працівниками патрульної поліції та доступу до відеозаписів з них, затв. наказом Департаменту патрульної поліції 09.02.2016 року №100.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було прийнято в якості належного доказу відеозапис з боді камери.

З наданого відеозапису та фото таблиці до нього вбачається, що автомобіль «VOLKSWAGEN TIGUAN», д/н НОМЕР_1 , стоїть на місці, позначеному розміткою 1.30, при цьому на автомобілі не було установлено розпізнавальний знак «Інвалід». Позивач пояснювала інспектору поліції, що не є водієм з інвалідністю, а зупинилась на місці для інвалідів тому, що в неї болить нога та знає, що на цьому місці стояти не можна. На вимогу інспектора поліції надала посвідчення водія. Інспектор поліції роз`яснив позивачу права та правопорушення яке нею вчинено. Від використання будь-яких прав, в тому числі на захист, позивач відмовилась. При цьому, надаючи пояснення вона неодноразово сідала на місце водія. Коли інспектор поліції наклав на неї адміністративне стягнення в розмірі 1020, 00 грн., позивач неодноразово просила його її попередити, бо дане правопорушення вона скоїла вперше, але інспектор їй нагадав, що перше правопорушення вона скоїла коли проїхала на червоний сигнал світлофору, про що у нього є відомості. Інспектор поліції роз`яснив, що санкція ч. 5 ст. 122 КУпАП не передбачає заходу впливу попередження, на що вона почала говорити, що даним транспортним засобом вона не керувала, а керував її чоловік ОСОБА_2 , який підійшов до них пізніше. Інспектором поліції було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення на позивача за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 122 КУпАП, яку остання отримала під підпис особисто.

Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 122 КпАП України, підтверджено належними доказами, а обрана нею позиція направлена на ухилення від адміністративної відповідальності.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення, а тому судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

Керуючись статтями 205, 271, 272, 286, 308, 310, 313, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Маріуполя від 03 червня 2019 року у справі № 266/4993/18 - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м.Маріуполя від 03 червня 2019 року у справі №266/4993/18 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.Г. Гаврищук

Судді: А.А. Блохін

І.В. Сіваченко