Справа № 640/21558/18
Суддя: Бояринцева М.А.
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

15 липня 2019 року № 640/21558/18

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Бояринцевої М.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про скасування постанови № 57767862,-

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - позивач та/або ГУ МВС в Донецькій області) з позовом до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - відповідач та/або ГТУЮ у Донецькій області) та просить суд скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про відкриття виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні ВП №57767862 від 23.11.2018 року.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначає, що рішення суду було виконано самостійно та до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак, з огляду на приписи частини 9 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні підстави для прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

Також, ГУ МВС в Донецькій області вказує, що вчиняло всі дії необхідні для виконання судового рішення, в той час коли, стягувач своєю пасивною поведінкою не здійснила жодних дій, спрямованих на отримання трудової книжки.

Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній заперечив проти задоволення адміністративного позову та надав належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження.

В свою чергу, позивачем подано пояснення на відзив ГТУЮ у Донецькій області.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.10.2017 року в адміністративній справі №640/4963/15 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Донецькій області від 12.09.2014 року №1621 в частині звільнення ОСОБА_1 з ОВС за особисту недисциплінованість, порушення вимог статті 10 Закону України "Про міліцію", статей 7, 8 Дисциплінованого статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 року №3460-ІV, підпунктів 2.2. 4.1 (розділ ІІІ) Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України №155-2012р., що виразилося в невиході на службу з 23-25 серпня 2014 року до цього часу. звільнити з органів внутрішніх справ.

Визнано незаконним та скасовано наказ Головного управління МВС України в Донецькій області від 07.10.2014 року №363 о/с про звільнення ОСОБА_1 з ОВС за пунктом 64 підпункт «є» без поновлення на службі.

Стягнуто з Головного управління МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.10.2014 року по 31.01.2016 року.

Зобов`язано Головне управління МВС України в Донецькій області видати ОСОБА_1 "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису від 07.10.2014 року про звільнення за особисту недисциплінованість згідно пункту 64 підпункт «є».

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Допущено до негайного виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва в частині стягнення з Головного управління МВС України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.08.2018 року вищевказане судове рішення залишено без змін, а апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області без задоволення.

06.11.2018 року Окружним адміністративним судом міста Києва видано виконавчий лист №826/4963/15 про зобов`язання Головного управління МВС України в Донецькій області видати ОСОБА_1 "Дублікат" трудової книжки без внесення до неї запису від 07.10.2014 року про звільнення за особисту недисциплінованість згідно пункту 64 підпункт «є».

Надалі, 23.11.2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Буселом Володимиром Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №57767862.

Також, 23.11.2018 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Буселом Володимиром Олександровичем (далі - державний виконавець) винесено постанову про стягнення виконавчого збору ВП №57767862 (далі - оскаржувана та/або спірна постанова).

07.12.2018 року державним виконавцем винесено вимогу, якою останній вимогає від позивача виконати рішення суду в строк до 19.12.2018 року.

10.12.2018 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження ВП №57767862.

Як свідчать матеріли виконавчого провадження, 10.01.2019 року до відповідача надійшов лист Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області вх. №494102.2-3а/ про виконання рішення суду.

В подальшому, 21.02.2019 року відповідачем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №57767862 на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору ВП №57767862 винесена державним виконавцем протиправно, з огляду на що, останній звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи спір по суті суд керується положеннями чинного законодавства, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.

Згідно частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII).

Приписами пункту 1 частини 1 статті 26 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

В розрізі приписів частини 5 статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.

Згідно частин 1-4 статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.

За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.

Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

При цьому, виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження (ч. 9 ст. 27 Закону №1404-VIII).

В свою чергу, пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону №1404-VIII встановлено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Аналізуючи наведені положення Закону №1404-VIII суд приходить до висновку, що виконавець зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа за заявою стягувача винести постанову про відкриття виконавчого провадження з одночасним винесенням постанови про стягнення виконавчого збору.

Водночас, якщо рішення фактично було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження виконавчий збір не стягується.

Так, позивач наполягає на тому, що рішення фактично було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, адже ним вчинено всіх від нього залежних дій, однак стягувач не вчиняла дій щодо отримання трудової книжки.

Суд оцінюючи наявні в матеріалах справи документи вважає, що твердження Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області є безпідставними, враховуючи наступне.

Судом встановлено, що виконавче провадження ВП №57767862 закінчено відповідачем на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 Закону №57767862.

Разом з цим, частина 9 статті 27 Закону №57767862 чітко врегульовує наявність підстав для не стягнення виконавчого збору, а саме: виконання рішення до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Тобто, незважаючи навіть на обставини виконання боржником рішення самостійно, виконання його після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження є підставою для стягнення виконавчого збору.

Також, суд звертає увагу, що мотивуючи позовні вимоги позивач посилається на пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених спільним наказом від 29.07.1993 року №58 та стверджує, що ним скеровувався лист від 27.09.2018 року №357/лк щодо необхідності особистого прибуття ОСОБА_1 до Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в Донецькій області для отримання трудової книжки та здійснення остаточного розрахунку, а також повідомлення останньої про зазначені обставини в телефонному режимі протягом жовтня 2018 року, проте ОСОБА_1 скеровано листа до позивача лише 11.12.2018 року (надійшов до ГУ МВС у Донецькій області 18.12.2018 року), що і зумовило можливість виконання рішення лише 18.12.2018 року.

Суд критично ставиться до зазначених тверджень, як підстави для задоволення адміністративного позову мотивуючи це наступним.

Відповідно до пункту 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених спільним наказом від 29.07.1993 року, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначене адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Як слідує з матеріалів справи, дозвіл на фактичне пересилання трудової книжки ОСОБА_1 надано лише 18.12.2018 року, за наслідком отримання ГУ МВС у Донецькій області її заяви від 11.12.2018 року про отримання трудової книжки поштою.

Проте, суд акцентує увагу на тому, що в ході розгляду справи судом встановлено виконання судового рішення позивачем після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

На думку суду, обставини неможливості виконання рішення, з огляду на бездіяльність ОСОБА_1 , що мала місце, як-то вважає позивач, не свідчить про наявність обставин, передбачених частиною 9 статті 27 Закону №1404-VIII.

Конструкція вказаної правової норми передбачає виключно одну підставу для не стягнення судового збору та розширенню не підлягає.

Таким чином, доводи ГУ МВС у Донецькій області не знайшли свого підтвердження в ході розгляду адміністративної справи.

Комі цього, суд звертає увагу, що в матеріалах виконаного провадження міститься платіжне доручення №7 від 12.02.2019 року, яким позивачем 14.02.2019 року перераховано виконавчий збір у сумі 14892,00 грн.

Разом з цим, суд вважає за необхідне додати, що твердження, наведені відповідачем у відзиві на позовну заяву в частині неодноразового звернення ОСОБА_1 до ГУ МВС у Донецькій області із заявою про скерування поштою трудової книжки, не в повній мірі відповідають фактичним обставинам справи, оскільки надані ГТУЮ у Донецькій області заяви ОСОБА_1 , окрім заяви від 11.12.2018 року, датовані 2015 роком, тобто до набрання рішенням законної сили в адміністративній справі №826/4963/15.

Згідно частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Проаналізувавши матеріли адміністративної справи суд приходить до висновку, що спірна постанова відповідає критеріям, які встановлені частиною 2 статті 2 КАС України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Відповідно до частини 2 статті 73 КАС України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи та надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Частиною 1 статті 143 КАС України встановлено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Приймаючи до уваги те, що адміністративний позов задоволенню не підлягає, то судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 5, 73, 77-78, 139, 143, 243-246, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні адміністративного позову Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (вул. Нахімова, б. 86, м. Маріуполь, Донецька область, 87517, ) до Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (бул. Машинобудівників, б. 32, м. Краматорськ, 84313, ) відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 293, 295-297 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя М.А. Бояринцева