Справа № 420/2920/19
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2019-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 420/2920/19
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 липня 2019 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про визнання протиправним та скасування рішення від 18.04.2018 р. №430-14, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 р. № 430-14 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову позивач зазначив, що не погоджується з оскаржуваним рішенням, відповідно до якого ОСОБА_2 визнано таким, що втратив статус біженця в Україні як особа, яка добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства), оскільки він не повертався до країни, яку залишив внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а обставини, на які посилається відповідач в вищевказаному рішенні відсутні (недоведені) та не відповідають фактичним обставинам, відносно нього відповідачем не встановлено об`єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право на збереження статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, а саме: Державною міграційною службою України не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» пов`язує скасування статусу біженця.

Позивач вважає, що рішення про втрату статусу біженця .№430-14 від 18.08.2014р. прийнято незаконно, є протиправним та повинно бути скасовано, оскільки відсутнє встановлене відповідачем порушення та з України до Афганістану він не виїжджав.

Ухвалою від 15.05.2019 р. відкрито провадження по справі та визначено, що справа буде розглядатись в порядку спрощеного позовного провадження (з викликом сторін); встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив; встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення; встановлено учасникам справи п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяв з процесуальних питань; призначено судове засідання по справі на06.06.2019 р.

06.06.2019р. ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання відповідача, оголошено перерву до 20.06.2019р.

06.06.2019р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №20410/19), в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав наведених у відзиві. Відповідачем зазначено, що процедуру позбавлення Позивача статусу біженця ініційовано Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС в м. Києві), у зв`язку з надходженням листа адміністрації Державної прикордонної служби України від 03.04.2014 року № 51/880 та листа Управління з питань шукачів захисту ДМС України від 14.04.2014 року № 17.1/543-14 щодо позбавлення статусу біженця Позивача.

Вищезазначеними листами підтверджувався факт виїзду до Афганістану Позивача всупереч побоювання стати жертвою переслідувань, що може свідчити про можливий факт надання недостовірних відомостей щодо себе при зверненні до міграційної служби для отримання статусу біженця в Україні, що є підставою для позбавлення статусу біженця.

ДМС України на підставі розгляду подання ГУ ДМС в м. Києві від 11.07.2014 року та матеріалів справи № 11.25.0103-01 встановлено, що Позивач 13.12.2013 року добровільно виїхав з України до Афганістану. Факт перебування в Афганістані Позивача підтверджується роздруківками авіаквитків:

на рейс 13.12.2013 року AirArabia G9284 «Одеса - Шарджа» з пересадкою 14.12.2013 року на рейс AirArbia G9 567 «Шарджа - Кабул».

Ухвалою суду від 20.06.2019р. поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду з адміністративним позовом; у задоволенні клопотання представника міграційної служби України про залишення позовної заяви без розгляду відмовлено.

Ухвалою суду від 20.06.2019р., яка занесена до протоколу судового засідання, оголошено перерву до 25.06.2019р.

У судове засідання 25.06.2019р. представники сторін не з`явилися, про час, дату, та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

25.06.2019р. до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи у письмовому провадженні.

За приписами ч. 1 ст. 205 КАС України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно ч. 9 ст. 205 КАС України,якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але всі учасники справи не з`явилися у судове засідання, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно ч. 4 ст. 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Статус біженця Позивач набув на підставі рішення Державного комітету України у справах національності та релігій Управління міграційної служби у м. Києві № 602-11 від 31.10.2011р. відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону та документований посвідченням біженця серії НОМЕР_2 .

14.01.2019р. позивачем отримано копію рішення Державної міграційної служби №430-14 від 18 серпня 2014 року про втрату статусу біженця на підставі п. 1 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зі змісту рішення №430-14 від 18 серпня 2014р. вбачається, що останнє прийнято у зв`язку з наявністю інформації щодо виїзду позивача з України до Афганістану, тобто міграційна служба дійшла висновку що ОСОБА_2 добровільно скористався захистом країни громадянської належності, за межами якої перебував внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

При вирішенні даної справи, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Нормативно-правовим актом, який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, є Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" статус біженця та додатковий захист втрачаються у разі, якщо особа:

1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);

2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;

3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;

5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;

6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.

Згідно з частиною восьмою статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" уповноважені посадові особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за наявності підстав, зазначених у частинах першій, п`ятій та шостій цієї статті, вносять до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, подання про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за власною ініціативою.

Відповідно до частини дев`ятої та десятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у поданні про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мають бути викладені обставини та долучені документи, що підтверджують наявність підстав для втрати або позбавлення статусу біженця чи додаткового захисту або для скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.

Частиною чотирнадцятою статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними (ч. 16 ст. 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до пунктів 118, 119 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців «добровільне поновлення користування захистом країни своєї громадянської належності» означає, що біженець, який добровільно знову скористався захистом країни своєї громадянської належності, не потребує міжнародного захисту.

При цьому, вказане положення про припинення статусу має відповідати трьом умовам:

- добровільність: біженець повинний діяти добровільно;

- намір: біженець повинен мати намір здійснити дії з метою скористатися знову захистом країни своєї громадянської належності;

- поновлення: біженець повинний дійсно отримати такий захист.

Вищевикладене, зокрема узгоджується з офіційною позицією УВКБ ООН, яка викладена в Керівництві по процедурам і критеріям визначення статусу біженців 2011 року.

З матеріалів справи суд встановив, що у рішенні про втрату статусу біженця від 18.08.2014 р. № 430-14 зазначено, що позивач виїжджав з України до Афганістану (а.с.15).

Листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 13.09.2016 р. № 64/С-5423 надана інформація стосовно перетинання позивачем державного кордону України у період з 31.10.2011 р. по 11.09.2016 р. в якому відсутня інформація про виїзд позивачем з України до Афганістану.

Крім того, у проїзному документі біженця № ТБ 003078 відмітки щодо перетину кордону Ісламської республіки Афганістан відсутні.

У постанові Верховного суду України від 17 жовтня 2018 року у справі №815/476/17 (аналогічній справі) суд прийшов до наступних висновків: «при з`ясуванні питання, втрачено чи ні статус біженця саме при таких обставинах, необхідно розрізняти дійсне використання захисту країни громадянської належності та випадковими, несуттєвими контактами з органами влади цієї країни. Якщо біженець звертався за отриманням національного паспорта, отримує чи продовжує його, то це буде свідчити, за відсутності доказів зворотного, що він має намір скористатися захистом країни своєї громадянської належності. З іншого боку, отримання деяких документів у влади країни, за якими також повинні були б звертатися особи іншого громадянства - наприклад, свідоцтва про народження або про шлюб, або інші подібні послуги, не можуть розглядатися як відновлення користуванням захистом цієї країни. Біженець, який клопоче про захист з боку влади країни своєї громадянської належності, може вважатися таким, хто відновив використання захисту, тільки якщо такий захист йому фактично надано».

Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 78 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем належними та допустимими доказами не доведено, що ОСОБА_2 виїжджав з України до Афганістану, сам факт придбання авіаквитків на рейс 13.12.2013 року AirArabia G9284 «Одеса - Шарджа» з пересадкою 14.12.2013 року на рейс AirArbia G9 567 «Шарджа - Кабул» на свідчить про те, що позивач ними скористався.

Крім того, суд зазначає, що підтвердження виїзду до країни громадянської належності (підданства) на нетривалий термін не означає, що особа мала можливість скористатися або скористалася захистом країни громадянської належності. Перебування на певній території протягом обмеженого часу не свідчить про користування захистом цієї країни та про дійсне отримання особою такого захисту. Сам по собі факт перебування на території країни громадянської належності (підданства) не може свідчити про намір або факт отримання біженцем добровільного повторного захисту в країні своєї громадянської належності.

Решта доводів та заперечень учасників справи висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно положень ст. 75 КАС України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При цьому в силу положень ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок доказування в спорі покладається на відповідача орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Відповідно до ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оцінивши кожен доказ, який є у справі щодо його належності, допустимості, достовірності та їх достатності і взаємного зв`язку у сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10, 77, 90, 139, 242-246, 250, 251, 255, 295, 297 КАС України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Державної міграційної служби України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 9, ) про визнання протиправним та скасування рішення від 18.04.2018 р. №430-14, - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 18 серпня 2014 р. № 430-14 про втрату статусу біженця громадянином Афганістану ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається учасниками справи відповідно до п.15.5 ч.1 розділу VІІ «Перехідні положення» КАС України через Одеський окружний адміністративний суд до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Г.П. Самойлюк

.