Справа № 404/5988/17
Суддя: Желєзний І.В.
Дата ухвалення: 2019-07-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

12 липня 2019 року

Київ

справа №404/5988/17

адміністративне провадження №К/9901/6067/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Желєзного І.В.,

суддів: Берназюка Я.О., Саприкіної І.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.12.2017 (у складі колегії суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., Ясенової Т.І.)

у справі №404/5988/17

за позовом ОСОБА_1

до Кропивницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- визнати протиправним рішення Кропивницького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області (далі - Кропивницьке ОУПФУ) № 824698 від 11 серпня 2017 року про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці;

- зобов`язати відповідача зарахувати ОСОБА_1 до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова з 03 вересня 1988 року по 19 червня 1992 року, а саме 1 рік 10 місяців 23 дні;

- зобов`язати Кропивницьке ОУПФУ перерахувати та виплачувати позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, починаючи з 24 вересня 2016 року із урахуванням раніше здійснених виплат, незалежно від одержуваного заробітку (прибутку), без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання та із здійсненням перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання у разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2017 року позов задоволено.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року скасовано постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2017 року та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при призначенні позивачу щомісячного довічного грошового утримання протиправно не враховано до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова, оскільки законодавством, що діяло на день набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів", передбачено зарахування половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті вищого навчального закладу до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання. У зв`язку з цим стаж роботи позивача, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 23 роки 7 місяців 7 днів, з яких 1 рік 10 місяців 23 дні - половина строку навчання за денною формою на юридичному факультеті вищого навчального закладу, що в свою чергу дає право на призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у розмірі 86 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не має права на зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку, половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті вищого навчального закладу, та відповідно і на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 86 % грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, оскільки до статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції, чинній на момент призначення довічного грошового утримання) до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

При цьому суд апеляційної інстанції вважав необґрунтованими посилання позивача та суду першої інстанції на положення п. 11 розділу XIII Перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI (у редакції, чинній до 28 березня 2015 року) та пункту 3-1 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" від 03 вересня 2005 року №865, оскільки із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" позивач звернувся 27 вересня 2016 року, при цьому на момент такого звернення Закон України "Про судоустрій і статус суддів" № 2453-VI від 07 липня 2010 року не містив розділу XIII "Перехідні положення". А постанова Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" № 865 від 03 вересня 2005 року втратила чинність 01 січня 2012 року, а тому вказані норми права не підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, позивач звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду, в якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі постанову суду першої інстанції.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга надійшла до суду 18 січня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі №404/5988/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати відзив на касаційну скаргу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача - Желєзного І.В., суддів: Берназюка Я.О., Саприкіну І.В.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій, встановлено, що постановою Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року № 1515-VII позивача звільнено з посади судді Ленінського районного суду м. Кіровограда у зв`язку з поданням заяви про відставку. Наказом в.о. голови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 вересня 2016 року №410-к відраховано зі штату Ленінського районного суду м. Кіровограда.

27 вересня 2016 року позивач звернувся до Управління Пенсійного Фонду України в м. Кіровограді із заявою про призначення довічного грошового утримання судді у відставці, надавши відповідні документи, в тому числі розрахунок стажу судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, який становив 23 роки 7 місяців 7 днів.

З 27 вересня 2016 року позивач перебуває на обліку в Кропивницькому ОУПФУ та отримує довічне грошове утримання судді у відставці відповідно до Закону України "Про статус суддів" у розмірі 82% заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді. При цьому до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зараховано стаж роботи на посаді судді - 21 рік 8 місяців 18 днів.

У серпні 2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці, в якій просив зарахувати до стажу роботи судді, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Одеського державного університету ім. І.І. Мечникова з 03 вересня1988 року по 19 червня1992 року, а саме 1 рік 10 місяців 23 дні.

Рішенням Кропивницького ОУПФУ № 824698 від 11 серпня 2017 року позивачу відмовлено в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді з посиланням на відсутність передбачених законом підстав для зарахування до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половини строку навчання за денною формою на юридичному факультеті вищого навчального закладу.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу позивач обґрунтовує тим, що суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, неправильно застосував норми матеріального права, а саме, не врахував, що при розгляді справи необхідно було керуватись законодавством, що діяло на день набрання чинності Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VІ (далі - Закон №2453-VІ), насамперед п. 11 розділу ХІІІ Перехідні положення вказаного Закону (в редакції, чинній до 28.03.2015) та п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" № 865 від 03 вересня 2005 року.

Від відповідача 12 лютого 2018 року надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року, в якому останній просив залишити оскаржувану позивачем постанову без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги та відзиву на неї, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), колегія суддів зазначає таке.

Згідно з положенням частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Проте, постанова суду апеляційної інстанції зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає з огляду на таке.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини третьої статті 141 Закону № 2453-VI (у редакції до внесення змін Законом України від 02 березня 2015 року № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", які визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, тобто у редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд") щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.

За правилами частини першої статті 120 Закону № 2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з вимогами статті 135 Закону № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:

1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України;

2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;

3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

Водночас відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції, чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон "Про статус суддів").

Відповідно до частини першої статті 43 Закону "Про статус суддів" кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом другим частини четвертої цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Крім того, відповідно до статті 1 Указу Президента України від 10 липня 1995 року №584/95 "Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів", чинної на час набуття позивачем стажу роботи безпосередньо на посаді судді 10 років, до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби.

На час набрання чинності Законом № 2453-VI (30 липня 2010 року) діяла постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів".

Оскільки стаж роботи позивача на посаді судді становить більше ніж 21 рік (при достатніх 10), до стажу роботи, який дає судді право на відставку, враховується також половина строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу.

Отже, до загального стажу роботи позивача, який дає право на відставку, належить враховувати, крім роботи на посаді судді (21 рік 8 місяців 14 днів), половину строку навчання на юридичному факультеті вищого навчального закладу (1 рік 10 місяців 23 дні), загалом 23 роки 7 місяців 7 днів, що дає право на призначення позивачу довічного грошового утримання у розмірі 86 % суддівської винагороди.

Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді, зокрема, половини строку навчання на юридичному факультету вищого навчального закладу і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді, є неправомірним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що стаж роботи позивача на посаді судді, до якого, як вже було зазначено, зараховується половина строку навчання на юридичному факультету вищого навчального закладу, в свою чергу, дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 86% від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді.

Вказаний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 травня 2019 року у справі № 592/2569/17.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку, Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

З огляду на вищезазначене колегія суддів зазначає, що судом апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону, і за вимогами статті 352 КАС України є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції і залишенню в силі судового рішення суду першої інстанції.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Зокрема, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що касаційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2017 року скасувати.

Постанову Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. В. Желєзний

Судді: Я. О. Берназюк

І. В. Саприкіна