Справа № 0940/2337/18
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4883/19

Колегія суддів Восьмого апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Заверухи О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Ваврик Х.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року (суддя Остап`юк, м. Івано-Франківськ, повний текст судового рішення складено 21 березня 2019 року) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсервіс» до Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсервіс» 07.12.2018 звернулося до суду позовом до Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 29.11.2018 № в частині збільшення позивачу грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 1046047,50 грн., від 29.11.2018 № про збільшення позивачу грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток в сумі 29598 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням норм законодавства, оскільки право позивача на формування податкового кредиту підтверджується усіма необхідними первинними документами, а висновки відповідача стосовно безтоварності (нікчемності, фіктивності) господарських операцій позивача з контрагентом Товариством з обмеженою відповідальністю «Вілік Буд» у зв`язку з неможливістю здійснювати господарську діяльність та фіктивністю їх діяльності, є необґрунтованими та не підтвердженими доказами. Наголошує, що реальність, правомірність і відповідність господарських операцій чинному законодавству підтверджується всіма необхідними та достатніми первинними документами. Крім цього, позивач вказує, що відповідач при прийнятті оскаржуваних рішень безпідставно не врахував відображеної у бухгалтерському обліку позивача операції, наслідком якої була зміна майнового стану платника податку, а також подальші господарські операції та відповідні розрахунки позивача, а обмежився виключно періодом, що підлягав перевірці, не провів зустрічної перевірки для з`ясування реальності операції і розрахунків, та повноти відображення їх в обліку в платника податків.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року у справі №0940/2337/18 заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що обов`язковою умовою виникнення у платника податків права на податковий кредит є реальне здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в оподатковуваних операціях, а також оформлення зазначених операцій необхідними документами первинного обліку, що містять достовірні відомості про обсяг та зміст господарської операції. Вважає, що за відсутності факту придбання товарів (робіт, послуг) відповідні суми не можуть включатись до складу податкового кредиту навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів. Апелянт зазначає, що розрахунки з постачальником не проведено, що не відповідає умовам договору укладеного договору, місце навантаження товару, яке зазначене в товаро-транспортних накладних, не збігається з юридичною адресою постачальника, зазначеною в договорі, за даними інформаційних ресурсів ДФС у постачальника відсутні власні чи орендовані приміщення, а його звітність подана з нульовими показниками. На підтвердження доводів додатково зазначає, що постановою Господарського суду Харківської області від 22 листопада 2018 року у справі №922/2870/18 ТОВ «Вілік Буд» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Позивач у письмовому відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, прийнятим з врахуванням всіх обставини справи та таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що право позивача на податковий кредит підтверджене всіма необхідними та достатніми первинними документами, які стверджують реальність та товарність його господарських операцій із вказаним контрагентом, придбані в останнього товари, використані в господарській діяльності позивача. Відповідні висновки податкового органу викладені в акті перевірки не відповідають дійсності та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що 20.02.2013 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію юридичної особи Товариства з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсеравіс».

Товариство з обмеженою відповідальністю «Прикарпатсеравіс» перебуває на податковому обліку в Надвірнянській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області як платник податків, є платником податку на додану вартість, податку на прибуток, податку з доходів фізичних осіб, податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, єдиного соціального внеску, військового збору.

У період з 08.10.2018 до 29.10.2018 посадовими особами Головного управління Державної фіскальної служби України в Івано-Франківській області проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Прикарпатсеравіс», з питань дотримання вимог податкового та валютного законодавства за період з 01.01.2015 до 30.06.2018, з питань єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2015 до 30.06.2018, відповідно до затвердженого переліку питань документальної перевірки, за результатами якої складений акт від 05.11.2018 №1139/09-19-14-01/38554135.

Відповідно до висновків акта перевірки, серед іншого, встановлено порушення позивачем: пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 ПК України, пункту 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» Затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 за №318, пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання», затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 за №20 та пункту 5 Згідно Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси», затверджено наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 за №246, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього в сумі 23 678 грн., в т.ч.: за 1 квартал 2017 року занижено в сумі 1078 грн., за 2 квартал 2017 року занижено в сумі 18 378 грн., за 3 квартал 2017 року завищено в сумі 2043 грн. та за 4 квартал 2017 року занижено в сумі 6 265 грн.;пункту 188.1 статті 188, пункту 189.1 статті 189, пункту 198.5. статті 198 ПК України, в результаті чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість на суму 933 961 грн., в тому числі: за травень 2015 року на суму 25 434 грн., за червень 2015 року на суму 71534 грн., за грудень 2016 року на суму 123 грн., за січень 2017 року на суму 43 355 грн., за березень 2017 року на суму 205 530 грн., за квітень 2017 року на суму 467 399 грн., за жовтень 2017 року на суму 34 488 грн., за грудень 2017 року на суму 76156 грн., за лютий 2018 року на суму 9 942 грн.

Не погодившись із вказаними в акті від 05.11.2018 висновками, ТОВ «Прикарпатсервіс» 15.11.2018 направило контролюючому органу заперечення. За наслідками розгляду заперечення на акт від 05.11.2018, відповідачем надано відповідь 26.11.2018, якою повідомлено, що висновки викладені в акті залишено без змін.

На підставі вказаного акту перевірки податковим органом винесено: податкове повідомлення рішення від 29.11.2018 №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 1046241 грн., у тому числі, за основним платежем в розмірі 836993 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 209248 грн.; податкове повідомлення-рішенням від 29.11.2018 №, відповідно до якого позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток в сумі 29598 грн., у тому числі, за основним платежем в розмірі 23678 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 5920 грн.

Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено обов`язок кожного сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно зі статтею 92 Основного Закону виключно законами України встановлюються система оподаткування, податки і збори.

У відповідності до пункту 44.1 статті 44 ПК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Згідно з пунктом 44.2 статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Відповідно до пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Відповідно до пункту 188.1 статті 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 189.1 статті 189 ПК України у разі здійснення операцій відповідно до пункту 198.5 статті 198 цього Кодексу база оподаткування за необоротними активами визначається виходячи з балансової (залишкової) вартості, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), а за товарами/послугами - виходячи з вартості їх придбання.

Відповідно до підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192 ПК України якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок; отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований, як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг.

Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної.

Податковим кредитом у розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно розділу V цього Кодексу.

Порядок формування податкового кредиту з ПДВ визначено статтею 198 ПК України, згідно з якою право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Згідно з пунктом 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України встановлено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.5 статті 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 198.6 статті 198 ПК України).

Відповідно до пункту 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що під господарською операцією слід розуміти дію або подію, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Згідно вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

При цьому, підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначає витрати як суму будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). Тобто, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (робіт, послуг) сум податку на додану вартість до від`ємного значення з цього податку та формування податкового кредиту з податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток та формування податкового кредиту з податку на додану вартість повинні бути підтверджені належними і допустимими первинними документами, які відображають реальність спірних господарських операцій, і є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість його дій, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність відомостей у бухгалтерській та податковій звітності.

Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають його право, зокрема, на формування податкового кредиту. Так, у разі, якщо дії платника податків свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції, не викликають сумніву у їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема, податкових накладних. Таким чином, право платника на формування податкового кредиту залежить від дотримання ним наступних вимог, а саме - реальне придбання товарів, робіт (послуг) з господарською метою та наявність податкової накладної, оформленої з дотриманням вимог пункту 201.1 статті 201 ПК України. При цьому наведені вимоги законодавства передбачають не лише наявність усіх обов`язкових реквізитів, але й достовірність відомостей, що містяться у них.

На правильність наведеного вказує і правовий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 27 березня 2012 року №21-737во10 про те, що надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

З матеріалів справи встановлено, що 05.01.2017 між ТОВ «Вілік Буд» (Постачальник) та ТОВ «Прикарпатсервіс» (Покупець) укладено договір купівлі-продажу №05/01, предметом якого є постачання позивачу у власність товару згідно умов договору. Асортимент та ціна товару погоджується, шляхом підписання відповідних накладних з виставленням рахунку-фактури по факту поставки та інших документів, які є невід`ємними частинами вказаного договору. Відповідно до умов вказаного договору товар передається постачальником покупцю на умовах - склад постачальника. Право власності на товар виникає у покупця після передачі (навантаження товару та підписання сторонами відповідних накладних. Постачальник зобов`язаний оформити та передати покупцю рахунок-фактуру, видаткову та податкову накладні.

У вказаному договорі зазначена юридична адреса постачальника м. Київ, вул. Ялтинська, 5-Б. Відповідно до виписаних ТОВ «Вілік Буд» позивачу товаро-транспортних накладних за № 01-ВБ від 30.01.2017, №02-ВБ від 22.03.2017, №03-ВБ від 28.03.2017, №04-ВБ від 30.03.2017 та №05-ВБ від 24.04.2017, товари навантажено в м. Київ, вул. Малогвардійська, 32.

Однак, висновки відповідача про те, що операція між ТОВ «Вілік Буд» та позивачем за період 2017 року не відбулась з підстави, що місце навантаження товару, яке зазначене в товаро-транспортних накладних, не збігається з юридичною адресою постачальника, зазначеною в договорі є безпідставними, оскільки договір від 05.01.2017 №05/01 не зобов`язує здійснення передачі товару постачальником саме на юридичну адресу постачальника. Крім цього, дані інформаційних ресурсів ДФС, відповідно до яких у постачальника відсутні власні чи орендовані приміщення, не спростовують здійснення навантаження товарів в м. Київ, вул. Малогвардійська, 32.

Щодо доводів відповідача про нереальність вказаних господарських операцій між ТОВ «Вілік Буд» та позивачем з підстав, що, розрахунки з постачальником не проведено, що не відповідає умовам договору, суд зазначає наступне.

ТОВ «Вілік Буд» виписано позивачу: видаткові накладні №РН-0000004 від 30.01.2017 на суму 259 938, 72 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 43 323, 12 гривень; №РН-0000006 від 22.03.2017 на суму 276 978,12 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 46 163, 02 гривень; №РН-0000007 від 22.03.2017 на суму 298 253, 10 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 49 708, 85 гривень; №РН-0000008 від 22.03.2017 на суму 298 863, 25 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 49 810, 54 гривень; №РН-0000009 від 28.03.2017 на суму 288 389, 14 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 48 064, 86 гривень; №РН-0000010 від 28.03.2017 на суму 297 270, 42 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 49 545, 07 гривень; №РН-0000011 від 30.03.2017 на суму 164 640 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 27 440 гривень; №РН-0000015 від 24.04.2017 на суму 3 136 696, 80 гривень, в тому числі податку на додану вартість в розмірі 522 782, 80 гривень; податкові накладні №5 від 20.12.2017, №№2, 3, 4 від 22.03.2017, №№5, 6 від 28.03.2017, №7 від 30.03.2017, №2 від 24.04.2017. Відповідно до товаро-транспортних накладних за №01-ВБ від 30.01.2017, №02-ВБ від 22.03.2017, №03-ВБ від 28.03.2017, №04-ВБ від 30.03.2017, №05-ВБ від 24.04.2017 товари за вищевказаними податковими накладними навантажено в м. Київ, вул. Малогвардійська, 32.

Відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар позивачем реалізовано покупцям: ТОВ «Електросвіт», ТОВ «Веста-Електро», відповідно до видаткових накладних та податкових накладних - ТОВ «Європейські будівельні технології», відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар реалізовано покупцю ТОВ «Надвірнянська автобаза», відповідно до видаткових накладних та податкових накладних - фізичній особі-підприємцю Федик О.Ю., відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар реалізовано покупцю ТОВ «Карпати стіл кампані», відповідно до рахунку-фактури, видаткових накладних та податкових накладних - ТОВ «Комунальні інвестиції», відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар реалізовано покупцю СП ТОВ «Олнова», ТДВ «Надвірнянський кар`єр Карпати».

В своїх аргументах відповідач посилається на порядок проведення виплат, визначений в договорі від 05.01.2017№05/01. Зокрема на те, що відповідно до договору: оплата здійснюється в розмірі повної вартості товару шляхом безготівкового переказу на поточний рахунок постачальника, вказаний у реквізитах даного договору (пункт 3.1 договору). Покупець зобов`язується оплатити перерахування на поточний рахунок постачальника вартості товару на підставі видаткової накладної, виписаної постачальником у строки, обумовлені сторонами у даному договорі (пункт 3.4 договору).

Судом встановлено, що у вказаному договорі не визначені конкретні строки виплат по окремих партіях товару, при цьому, договором визначено, що право власності на товар виникає у покупця після передачі (навантаження) товару та підписання сторонами відповідних накладних (пункт 2.3 договору). Загальна сума договору складається із сум вартості партій товару, вказаних у накладних, поставлених постачальником протягом строку дії даного договору (пункт 3.5 договору), який діє до 30.12.2018 (пункт 8.2 договору).

Так, як у даному договорі сторонами не обумовлені строки, в які покупець обов`язується оплатити перерахування на поточний рахунок постачальника вартості товару, та при наявності обставини з віднесення позивачем виплат по вказаних господарських операціях до складу податкового кредиту, висновки відповідача про те, що обставина з непроведення розрахунків з постачальником свідчить нереальність вказаних господарських операцій між ТОВ «Вілік Буд» та позивачем, є необґрунтованими.

Крім цього, як встановлено, відповідно до договору про відступлення права вимоги від 02.10.2018 №02-10/2018 ТОВ «Вілік Буд» відступило ТОВ «Хімфармінвест» вимоги в сумі 4 596 450,83 грн. за договором купівлі-продажу від 05.01.2017№05/01, укладеним між ТОВ «Вілік Буд» та ТОВ «Прикарпатсервіс».

Щодо доводів відповідача про нереальність вказаних господарських операцій між ТОВ «Вілік Буд» та позивачем з підстав, що, за даними інформаційних ресурсів ДФС подана постачальником звітність з нульовими показниками, при цьому постановою Господарського суду Харківської області від 22 листопада 2018 року у справі №922/2870/18 ТОВ «Вілік Буд» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар позивачем реалізовано покупцям: ТОВ «Електросвіт», ТОВ «Веста-Електро», відповідно до видаткових накладних та податкових накладних - ТОВ «Європейські будівельні технології», відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар реалізовано покупцю ТОВ «Надвірнянська автобаза», відповідно до видаткових накладних та податкових накладних - фізичній особі-підприємцю Федик О.Ю., відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар реалізовано покупцю ТОВ «Карпати стіл кампані», відповідно до рахунку-фактури, видаткових накладних та податкових накладних - ТОВ «Комунальні інвестиції», відповідно до договору купівлі-продажу, видаткових накладних та податкових накладних вказаний товар реалізовано покупцю СП ТОВ «Олнова», ТДВ «Надвірнянський кар`єр Карпати».

Вказані господарські операції підтверджують фактичний рух товарів та спричинили реальні зміни майнового стану позивача, які відображені в податковій звітності позивача. Крім цього, у зв`язку із використанням даних товарів під-час здійсненням господарської діяльності позивача, наявні зміни у майновому стані позивача, що відображене у податковій звітності позивача та первинних документах.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач на підставі необґрунтованих висновків оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням збільшив позивачу грошові зобов`язання за платежем податок на додану вартість в сумі 1 046 047,50 гривень, у тому числі: за основним платежем в розмірі 836 838 гривень, за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 209 209,50 гривень.

Щодо збільшення позивачу грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток, то враховуючи вищевстановлені обставини, колегія суддів зазначає наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням відповідач збільшив позивачу грошове зобов`язання за платежем податок на прибуток, на підставі висновків акту перевірки, відповідно до яких контролюючим органом встановлено порушення відповідачем: пункту 44.1 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, пункту 135.1 статті 135 ПК України, пункту 6 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» Затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 за №318, пункту 5 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 11 «Зобов`язання» Затверджено наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 за №20 та пункту 5 Згідно Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 9 «Запаси» Затверджено наказом Міністерства фінансів України від 20.10.1999 за № 246, в результаті чого встановлено заниження податку на прибуток всього в сумі 23 678 грн., в т.ч.: за 1 квартал 2017 року занижено в сумі 1078 грн., за 2 квартал 2017 року занижено в сумі 18 378 грн., за 3 квартал 2017 року завищено в сумі 2043 грн. та за 4 квартал 2017 року занижено в сумі 6 265 грн.

Податок нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною статтею 136 цього Кодексу, від бази оподаткування, визначеної згідно зі статтею 135 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що прибуток позивачем визначено шляхом коригування фінансового результату, пов`язаного з проведенням господарських операцій з ТОВ «Вілік Буд» до оподаткування, визначеного у фінансовій звітності позивача.

Враховуючи недоведення відповідачем нереальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «Вілік Буд», позивачем обґрунтовано здійснено відображення в бухгалтерському обліку витрат, та відповідного фінансового результату, пов`язаного з проведенням господарських операцій з ТОВ «Вілік Буд» та в податковій звітності.

За таких обставин, відповідач безпідставно оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням збільшив позивачу грошове зобов`язання за платежем податок на прибуток за основним платежем в розмірі 23678 гривні та за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 5920 гривень.

Дані інформаційних ресурсів ДФС про звітність постачальника з нульовими показниками та відкриття ліквідаційної процедури щодо нього, не спростовують фактичного руху активів та змін майнового стану позивача та достовірності первинних документів. Вказане не свідчить про нереальність даних господарських операцій між ТОВ «Вілік Буд» та позивачем.

Відтак, колегією суддів не приймаються до уваги посилання податкового органу на податкову інформацію щодо контрагентів позивача, оскільки наявність у контролюючого органу під час перевірки платника податків певної інформації про господарську діяльність його контрагента, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної фіскальної служби, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не слугує беззаперечним доказом невиконання сторонами правочину власних господарських зобов`язань з поставки товарів (робіт, послуг).

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі №815/3364/15.

Отже, позивачем суду надано первинну документації, внаслідок дослідження якої, колегія суддів доходить висновку про те, що зазначені копії первинних документів, підтверджують реальність господарських операцій позивача з контрагентами. Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, так як не встановлено відсутність документів бухгалтерського і податкового обліку, необхідних для підтвердження задекларованих показників податкового кредиту по операціям з контрагентами, обов`язок ведення і зберігання яких покладено на позивача.

При цьому, відповідачем не надано належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків та не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем та його контрагентами розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо. Порушення контрагентами позивача податкової дисципліни, наявна в інформаційних базах даних податкового органу інформація, не може бути підставою для висновків про нездійснення господарської операції за умови наявності документів, що підтверджують реальність господарської операції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 року у справі «Інтерсплав проти України», якщо державні органи мають інформацію про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб`єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку. Таким чином, ЄСПЛ чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Інші доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують, та є тотожними відзиву на адміністративний позов, факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною другою статті 6 КАС України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Керуючись ч.3 ст.243, 308, 310, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 березня 2019 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Ніколін
судді О. М. Гінда
О. Б. Заверуха
Повне судове рішення складено 12 липня 2019 року.