Справа № 520/4362/19
Суддя: Сліденко А.В.
Дата ухвалення: 2019-07-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

09.07.2019 р. справа №520/4362/19

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Сліденка А.В.,

за участі:

секретаря - Стрєлка О.В.,

представників позивача - ОСОБА_1 . ОСОБА_2 .,

представника відповідача - Хромих М.О.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні справу за позовом

ОСОБА_3
до Головного управління ДФС у Харківській області
проскасування податкових повідомлень-рішень, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_3 (далі за текстом заявник, платник, позивач, громадянин), у порядку адміністративного судочинства заявив вимоги про протиправними і скасування податкового повідомлення рішення ГУ ДФС у Харківській області №1068/1-13 від 11.09.2017 р. та податкового повідомлення рішення ГУ ДФС у Харківській області №201/1-1303 від 11.09.2017 р.

Підставами позову є доводи про те, що рішення винесені контролюючим органом поза межами визначеного законом строку і у 2019 р. платник в джерелах офіційно оприлюднених та загальнодоступних документів не зміг знайти належних йому автомобілів у переліку об`єктів справляння податку з власників транспортних засобів.

Відповідач, Головне управління ДФС у Харківській області з поданим позовом не погодився, зазначивши, що відповідно до ст. 267 Податкового кодексу України громадянин повинен сплачувати транспортний податок за наявні у нього на праві власності автомобілі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно виконавши процесуальний обов`язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

Установлені судом обставини спору полягають у наступному.

11.09.2017 р. владний суб`єкт, ГУ ДФС у Харківській області без проведення будь-якої податкової перевірки видав податкове повідомлення-рішення №1068/1-13, яким поклав на заявника обов`язок оплатити 6.249,99 грн. транспортного податку з фізичних осіб за 2016 р. по транспортному засобу легковий автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 .

Окрім того, 11.09.2017 р. владний суб`єкт, ГУ ДФС у Харківській області без проведення будь-якої податкової перевірки видав податкове повідомлення-рішення №201/1-1303, яким поклав на заявника обов`язок оплатити 2.083,33 грн. транспортного податку з фізичних осіб за 2016 р. по транспортному засобу легковий автомобіль марки MERSEDES BENZ SL 500, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 .

Перевіряючи відповідність закону оскаржених рішень владного суб`єкта, суд зазначає, що до відносин, які склались на підставі встановлених судом обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.

Так, податковий обов`язок за публічним платежем транспортний податок був вперше запроваджений Законом України № 71-VIII від 28.12.2014 р., котрий набрав чинності з 01.01.2015 р. та у новій редакції виклав положення ст.267 Податкового кодексу України.

Законом України від 24.12.2015 р. №909-VIII та Законом України від 21.12.2016 р. №1797-VIII до абз.1 п. 267.2.1 ст. 267 Податкового кодексу України були внесені зміни, унаслідок яких об`єктом оподаткування податком з власників транспортних засобів визначені легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

З приписів наведеної норми чітко слідує, що законодавцем запроваджено дві кваліфікуючі ознаки, за одночасної наявності яких у особи, як потенційного платника податку на майно (транспортного податку), і виникає податковий обов`язок стосовно конкретного належного йому на праві приватної власності легкового автомобіля, а саме: 1) віковий ценз автомобіля - тобто існування (не закінчення, тривання, продовження) періоду часу в п`ять років від року випуску автомобіля, 2) вартісний ценз автомобіля - тобто перевищення показником середньоринкової вартості автомобіля межі у 375 розмірів мінімальної заробітної плати станом на 1 січня звітного податкового року.

При цьому, п. 14.1.220 ст. 14 Податкового кодексу України передбачено, що рік виготовлення транспортного засобу - календарна дата виготовлення транспортного засобу (день, місяць, рік); для транспортних засобів, календарну дату виготовлення яких визначити неможливо, - 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах.

Отже, у разі можливості встановлення календарної дати випуску конкретного легкового автомобіля початок перебігу та завершення згаданого у ст. 267 Податковому кодексі України п`ятирічного строку не може бути ототожнено з календарним роком (відлік якого розпочинається 1 січня і завершується 31 грудня кожного року), адже цей строк (вік автомобіля) починає свій перебіг на наступний день від дати випуску автомобілю і збігає у останній день п`ятого послідовного року.

Правильність саме вказаного тлумачення підтверджується змістом п. 267.6.7 ст. 267 Податкового кодексу України, де зазначено, що у разі спливу п`ятирічного віку легкового автомобіля протягом звітного року податок сплачується за період з 1 січня цього року до початку місяця, наступного за місяцем, в якому вік такого автомобіля досяг (досягне) п`яти років.

Натомість, у разі не можливості встановлення конкретної календарної дати випуску легкового автомобіля за правилом п. 14.1.220 ст. 14 Податкового кодексу України такою датою слід вважати 01 січня року випуску.

У ході розгляду справи заявник не заперечував обставин належності на праві власності перелічених вище автомобілів, проте жодних документів з цього приводу не подав, посилаючись на вибуття цих автомобілів із володіння унаслідок продажу.

Відповідач також не подав до суду жодних документів про технічні характеристики цих автомобілів, зокрема, за параметром вікового цензу.

Згідно з п. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Обов`язок доведення відповідності оскарженого рішення (діяння) закону за критеріями п.2 ч.2 КАС України у силу ч. 2 ст. 77 КАС України покладено саме на владного суб`єкта.

Перевіряючи наведені учасниками спору аргументи приєднаними до справи доказами, суд відзначає, що в абсолютному вигляді указане правило тягаря доказування може бути застосовано до випадку оскарження рішення владного суб`єкта, котрим для приватної особи створено новий обов`язок або створено перешкоди у реалізації вже існуючого права (інтересу).

Натомість у випадку, коли приватна особа у судовому порядку звертається до владного суб`єкта з метою набуття нового (раніше не існуючого) права у сфері публічно-правових відносин, на думку суду, відсутні підстави для абсолютизації цього правила, адже суб`єктивне право приватної особи у галузі публічно-правових відносин не може виникати виключно з помилки (свідомої чи неумисної), незаконного рішення або протиправного діяння владного суб`єкта (окрім права на стягнення збитків та права на компенсацію шкоди).

У спірних правовідносинах має місце перший з позначених випадків.

Суд зважає, що у справі обов`язок доведення переконливості та обґрунтованості власних аргументів не виконаний ані позивачем (що суперечить ч. 2 ст. 79, ч. 4 ст. 161 КАС України), ані відповідачем (що суперечить ч. 2 ст. 77 КАС України).

Документи про календарну дату випуску згаданих вище автомобілів в матеріалах справи відсутні, текст оскаржених рішень контролюючого органу таких відомостей не містить.

Відсутність належних та допустимих доказів дати випуску автомобіля згідно з п.п. 267.2.1 ст. 267 Податкового кодексу України унеможливлює кваліфікацію автомобіля як об`єкту справляння транспортного податку.

Підсумовуючи викладені вище міркування та беручи до уваги обсяг доказів наявних у розпорядженні владного суб`єкта на момент видання оскаржених рішень (які взагалі не подані до суду, а відтак, сприймаються судом як відсутні і на момент прийняття податкових повідомлень-рішень), суд не знаходить правових підстав для визнання юридично правильним та фактично обґрунтованим оскарженого владного суб`єкта.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги приписи ч.2 ст.19 Конституції України і враховує, що порядок реалізації управлінської функції контролю у спірних правовідносинах має відповідати положенням ст.ст. 54, 58, 267 Податкового кодексу України.

Відсутність у фізичної особи - громадянина обов`язку подавати податку звітність з транспортного податку позбавляє контролюючий орган безспірних правових підстав для прийняття рішення про проведення будь-якої перевірки з питання справляння транспортного податку у порядку ст.ст.75-86 Податкового кодексу України, як-то: планової, позапланової, фактичної чи камеральної.

Між тим, саме реалізація контролюючим органом функції контролю у спосіб здійснення перевірки (починаючи з етапу листування між контролюючим органом та платником податків і завершуючи етапом документального закріплення результатів проведеного контролю шляхом складання акту перевірки) у даному випадку найбільш відповідає інтересам платника податків, позаяк у силу приписів ст.86 Податкового кодексу України саме зі змісту акту перевірки особа може дізнатися про суть податкового обов`язку, виконання якого покладається на таку особу.

Таким чином, складення акту перевірки здатне забезпечити найсприятливіші для особи умови захисту прав, свобод та інтересів, позаяк дозволяє реалізувати у кожному конкретному випадку принцип правової визначеності.

Однак, за наявності у ст. 54 Податкового кодексу України спеціальної норми про повноваження контролюючого органу приймати податкові повідомленнярішення у випадках, коли контролюючий орган є відповідальним за нарахування податкового зобов`язання та існуванні такої ж згадки у приписах ст.267 Податкового кодексу України, факт непроведення контролюючим органом перевірки не може бути визнаний судом підставою для скасування оскаржених рішень.

Підставою для скасування оскаржених рішень не може визнаний і довід заявника про винесення податкових повідомлень рішень після минування 01 липня 2016 р., позаяк за відсутності обов`язку фізичної особи громадянина подавати податкову звітність з транспортного податку присікальний строк самостійного визначення контролюючим органом податкового обов`язку особи згідно з ст. 102 Податкового кодексу України на спірні відносини не поширюється, а строк відповідно до п.п. 267.6.2 ст. 267 Податкового кодексу України не є присікальним.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст. 72-78, 90, 211 КАС України, суд зазначає, що владний суб`єкт не дотримався вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України при винесенні оскаржених рішень, позаяк відсутність документів про дату випуску автомобіля об`єктивно та нездоланно призводить до неможливості кваліфікації цього транспортного засобу у якості об`єкта справляння транспортного податку.

Тому, створений оскарженими рішеннями податковий обов`язок суперечить правам та інтересам особи як платника податків.

При розв`язанні спору, суд зважає на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 21.01.1999 р. у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22.02.2007р. у справі «Красуля проти Росії», від 05.05.2011 р. у справі «Ільяді проти Росії», від 28.10.2010 р. у справі «Трофимчук проти України», від 09.12.1994 р. у справі «Хіро Балані проти Іспанії», від 01.07.2003 р. у справі «Суомінен проти Фінляндії», від 07.06.2008 р. у справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та ОСОБА_4 Мовсесян ( ОСОБА_5 ) проти Вірменії»), згідно з якими право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Разом із тим, суд бере до уваги, що за змістом перелічених рішень вимога п. 1 ст. 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

У ході розгляду справи суд надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору, та дослухався до усіх аргументів сторін, які ясно і чітко сформульовані та здатні вплинути на результат вирішення спору.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до ст. 139 КАС України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 6-9, ст.ст. 241-243, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

вирішив:

Позов - задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 11.09.2017 р. №1068/1-13.

Визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення - рішення Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області від 11.09.2017 р. №201/1-1303

Роз`яснити, що рішення підлягає оскарженню шляхом подання апеляційної скарги до Другого апеляційного адміністративного суду у порядку п. 15.5 Розділу VII КАС України та у строк згідно з ч. 1 ст. 295 КАС України, а саме: протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Роз`яснити, що рішення набирає законної сили відповідно до ст. 255 КАС України, а саме: після закінчення строку подання скарги усіма учасниками справи або за наслідками процедури апеляційного перегляду.

Роз`яснити, що судове рішення виготовлено у повному обсязі у порядку ч. 3 ст. 243 КАС України 12 липня 2019 року.

Суддя А.В. Сліденко