Справа № 1540/4122/18
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2019 р.м.ОдесаСправа № 1540/4122/18
Головуючий в 1 інстанції: Юхтенко Л.Р.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді -Кравченка К.В.,
судді -Джабурія О.В.,
судді -Вербицької Н.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області (надалі - відповідач, Держпродспоживслужба), в якому, з урахування заяви про збільшення позовних вимог від 07.11.2018 року (а.с.87-92) та заяви про внесення змін до позовних вимог від 18.01.2019 року (а.с.148-150), просив:

1 - визнати протиправним та скасувати наказ №255-к від 02.07.2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 », поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізотичної роботи Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області з 30.07.2018 року;

2 - зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30.07.2018 року по день поновлення на роботі з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та надбавки за ранг;

3 - зобов`язати відповідача надати відпустку позивачу за час попереднього вимушеного прогулу на 401 календарний день з дня поновлення на роботі;

4 - зобов`язати відповідача зробити перерахунок відпускних за 59 календарних днів наданої відпустки з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та доплати за ранг державного службовця;

5 - стягнути з відповідача на користь позивача відпускні за 401 календарний день з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та надбавки за ранг в сумі 44004,27 грн.;

6 - стягнути з відповідача 96310,27 грн. компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою зарплати (відпускних) за весь період вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року, виплативши компенсацію одночасно з відпускними за минулі роки;

7 - зобов`язати відповідача встановити позивачу 7 ранг державного службовця з доплатою за ранг 400,00 грн.;

8 - стягнути відповідача недонараховану суму грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної зарплати за кожен рік відпустки з врахуванням посадового окладу доплати за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця в сумі 72661,20 грн.;

9 - стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати (відпускних) при наданні відпустки з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року;

10 - зобов`язати відповідача перенести початок відпустки наданої ОСОБА_1 з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року;

11 - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду 5000,00 грн..

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що відповідач, за результатами виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду по справі №2а/4555/08/1570 від 20 лютого 2018 року, якою позивача було поновлено на роботі з 01 лютого 2008 року на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи ГУ Держпродспоживслужби в Одеській області, припустився порушень вимог законодавства в частині визначення тривалості відпустки, на яку позивач має право за весь час вимушеного прогулу, в частині визначення сум, які мають бути виплачені позивачу за весь час вимушеного прогулу, допустив затримку у виплаті сум, які мали бути виплачені позивачу після поновлення на посаді та виходу у відпустку, а також невірно визначив останній день виходу позивача з відпустки, в зв`язку з чим прийняв неправомірний наказ про звільнення позивача з посади з 30 липня 2018 року.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12.02.2019 року позовні вимоги задоволено частково. Суд зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити позивачу неотриману суму грошової допомоги на оздоровлення за період з 2008 року по 2017 рік, а також суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строку їх виплати за період з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року в порядку, встановленому Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», і в іншій частині позовних вимог відмовив.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвали в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року по справі №2а-4555/08/1570 позивача поновлено на роботі на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року, а також стягнуто з Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по день поновлення на роботі. В решті позовних вимог - відмовлено (а.с.9-13).

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2018 року по справі №2а-4555/08/1570, наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №222-к від 30.05.2018 року «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 » поновлено позивача на роботі на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області з 01.02.2008 року; наказано здійснити нарахування середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01.02.2018 року по 30.05.2018 року (а.с.153).

Позивач ознайомився з цим наказом та отримав його копію 31 травня 2018 року, про що свідчить його підпис у наказі (а.с.154).

Також матеріалами справи підтверджено, що наказом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №223-к від 30.05.2018 року «По особовому складу», ОСОБА_1 встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 50% посадового окладу з 31.05.2018 року; станом на 30.05.2018 року стаж державної служби складає 22 роки 1 міс. 26 дн.; присвоєно 9 ранг (категорія В) державного службовця (а.с.155-156).

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач 31.05.2018 року звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання відпустки з 31.05.2018 року за весь час вимушеного прогулу з наступним звільненням після закінчення відпустки та просив виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення за весь час відпустки, до заяви додані реквізити картки для проведення операцій по переказу коштів (а.с.16).

01.06.2018 року позивач вдруге звернувся до начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області із заявою про надання відпустки з наступним звільненням після закінчення відпустки, в якій також відповідно до ст.110 КЗпП України, просив надати письмово розрахунок відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення, які просив вислати на домашню адресу (а.с.17-18).

Судом також встановлено, що наказом №259-В від 31.05.2018 року ОСОБА_1 надано відпусту тривалістю 59 календарних днів, з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року з урахуванням одного святкового дня, з яких: 30 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року, 9 календарних днів щорічної додаткової оплачуваної відпустки за стаж державної служби за період роботи з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року та 20 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 01.02.2009 року по 31.01.2010 року, також цим наказом зобов`язано виплатити грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.20).

Листами від 03.06.2018 року вих. №4747/12/18; від 26.06.2018 року вих. №5298/12/18; від 03.07.2018 року вих. №5433/12/18 Головне управління Держпродспоживслужби в Одеській області надало позивачу рахунок відпускних та матеріальної допомоги на оздоровлення та запитувані документи (а.с.21-26).

Наказом Головного управління Дежпродспоживслужби №255-к від 02.07.2018 року звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи - державного інспектора ветеринарної медицини Головного управління ветеринарної медицини в Одеській області за угодою сторін з 30.07.2018 року, відповідно до ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України; доручено проведення остаточного розрахунку та виплатити компенсацію за 397 календарних днів невикористаної основної щорічної та додаткової оплачуваної відпустки за період з 01.02.2009 року по 30.07.2018 року (а.с.14-15).

Позивачу виплачені відпускні за липень 2018 року - 03.07.2018 року в сумі 13423,21 грн., зроблений остаточний розрахунок при звільненні - 30.07.2018 року в сумі 52000,28 грн., що підтверджено виписками з рахунків (а.с.27, 28).

Позивач не погодився із здійсненим остаточним розрахунком при звільненні та подав до начальника Головного управління Дежпродспоживслужби відповідне звернення від 24.07.2018 року (а.с.33-34), на яке була надана відповідь від 13.08.2018 року №6867/12/18 про правильне здійснення розрахунків позивачу (а.с.35-36). Також позивач подавав відповідне звернення до Головного управління держпраці в Одеській області, на яке позивачу була надана відповідь від 16.07.2018 року (а.с.47-48).

Судом досліджений розрахунок нарахувань, проведених відповідачем на користь позивача при звільненні (а.с.165-172), а також копія штатного розпису Головного управління Дежпродспоживслужби від 31.01.2018 року (а.с.105-114), відповідно до якого посадовий оклад головного спеціаліста відділу організації протиепізоотичної роботи 4800,00 грн.; довідки від 01.06.2018 року №4396/13/23 про середню заробітну плату за період роботи з грудня 2007 року по січень 2008 року (а.с.115), довідки про заробітну плату за час відпустки ОСОБА_1 (а.с.116), розрахунково-платіжної відомості за липень 2018 року, за червень 2018 року, та липень 2018 року (а.с.117-118).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог під номерами 1, 2 та 3, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача наказом №255-к від 02.07.2018 року з 30.07.2018 року за угодою сторін в останній день відпустки є правомірним та узгоджується з приписами ч.2 ст.86 Закону країни «Про державну службу» та п.1 ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю України. Окремо суд першої інстанції вказав на неправомірність вимог позивача надати йому відпустку за весь час попереднього вимушеного прогулу тривалістю 401 календарний день, пославшись на положення ст.10 Закону України «Про відпустки», яка визначає, що загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Колегія суддів з такою позицією суду першої інстанції погодитися не може з наступних підстав.

Як вже зазначено вище, в спірному наказі на звільнення №255-к від 02.07.2018 року вказано наступна підстава звільнення - угода сторін, яка передбачена ч.2 ст.86 Закону України «Про державну службу» та п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Статтею 86 Закону України «Про державну службу» передбачено наступне:

- державний службовець має право звільнитися зі служби за власним бажанням, попередивши про це суб`єкта призначення у письмовій формі не пізніш як за 14 календарних днів до дня звільнення (частина 1);

- державний службовець може бути звільнений до закінчення двотижневого строку, передбаченого частиною першою цієї статті, в інший строк за взаємною домовленістю із суб`єктом призначення, якщо таке звільнення не перешкоджатиме належному виконанню обов`язків державним органом (частина 2).

Згідно з п.1 ч.1 ст.36 КЗпП підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Частиною 1 ст.3 Закону України «Про відпустки» встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.05.2018 року позивач подав заяву про надання відпустки з 31.05.2018 року за весь час вимушеного прогулу з наступним звільненням після закінчення відпустки.

Окремо в заяві від 01.06.2018 року позивач повторно наголосив на своєму бажанні піти у відпустку на весь термін невикористаної відпустки за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року.

Таким чином, позивач чітко визначив дату початку відпустки - 31.05.2018 року, але не вказав дату закінчення відпустки, яка згідно ст.3 Закону України «Про відпустки» мала бути днем звільнення позивача.

За розрахунком позивача термін невикористаної відпустки за весь час вимушеного прогулу за період з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року повинен дорівнювати 401 календарний день.

Однак, як слідує з матеріалів справи, відповідач наказом від 31.05.2018 року №259-В надав позивачу відпустку з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року тривалістю 59 календарних днів, зазначивши періоди для роботи для такої відпустки з 01.02.2008 року по 31.01.2009 року з 01.02.2009 року по 31.01.2010 року, а згодом спірним наказом №255-к від 02.07.2018 року звільнив позивача в останні й день такої відпустки, тобто 30.07.2018 року.

Колегія суддів вважає, що за вказаних обставин між сторонами не була досягнута домовленість про припинення трудового договору за угодою сторін, оскільки сторони не домовились щодо останнього дня відпустки позивача, яка мала бути датою його звільнення, а тому у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача наказом №255-к від 02.07.2018 року за згодою сторін.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

За таких обставин наказ №255-к від 02.07.2018 року про звільнення позивача не може вважатися правомірним та підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином позовні вимоги №1 та №2 підлягають задоволенню. При цьому колегія суддів враховує, що в позовній вимозі №2 позивач просив саме зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30.07.2018 року по день поновлення на роботі.

Такий спосіб захисту колегія суддів вважає цілком ефективним з огляду на те, що дата фактичного поновлення позивача на посаді на підставі цього судового рішення ще не відома, і відповідач повинен буде здійснити нарахування та виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», яка є єдиним нормативним документом як для роботодавця, так і для суду при здійсненні розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У випадку недотримання відповідачем вимог Постанови КМ України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» при здійсненні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі цього судового рішення, позивач має можливість звернутися до суду в порядку ст.383 КАС України про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених відповідачем при виконанні цього судового рішення.

Що стосується позовної вимоги №3 про зобов`язання відповідача надати відпустку позивачу за час попереднього вимушеного прогулу на 401 календарний день з дня поновлення на роботі, то колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст.74 КЗпП щорічні (основна та додаткові) відпустки надаються громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Однак на час розгляду даної справи позивач ще не є працівником відповідача, оскільки звільнений наказом №255-к від 02.07.2018 року, і предметом даної справи є визнання незаконним цього наказу про звільнення, яким також було вирішено і питання про виплату позивачу грошової компенсації за 397 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період 01.02.2008 року по 30.05.2018 року. Відтак, спірний наказ підлягає скасуванню також і в частині вирішення відповідачем питання про виплату позивачу грошової компенсації за невикористані позивачем щорічні відпустки.

Отже, питання про надання позивачу невикористаної відпустки за весь час вимушеного прогулу за період з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року, а також питання, пов`язані з нарахуванням та виплатою належних позивачу сум внаслідок виходу у таку відпустку, може бути вирішені відповідачем лише тільки після поновлення позивача на посаді, а у разі незгоди позивача з рішеннями відповідача щодо цих питань, такі рішення можуть бути оскаржені позивачем до суду.

Оскільки суд не може на майбутнє вирішувати питання про надання позивачу невикористаної відпустки, а також питання, які стосуються нарахування та виплати належних позивачу сум внаслідок виходу у таку відпустку, то на даний час є передчасними, а тому не можуть бути задоволені позовна вимога під №3 про зобов`язання відповідача надати відпустку позивачу за час попереднього вимушеного прогулу на 401 календарний день, під №5 про стягнення відпускних за 401 календарний день невикористаної відпустки, під №6 про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку з несвоєчасною виплатою зарплати (відпускних) за весь період вимушеного прогулу з 01.02.2008 року по 30.05.2018 року та під №8 про стягнення недонарахованої суми грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної зарплати за кожен рік невикористаної відпустки.

Що стосується позовної вимоги №4 про зобов`язання відповідача зробити перерахунок відпускних за 59 календарних днів наданої відпустки з врахуванням посадового окладу, доплати за вислугу років та доплати за ранг державного службовця, то як вже зазначено вище позивач був відправлений у таку відпустку з 01.06.2018 року наказом №259-В від 31.05.2018 року, яким також вирішено і питання про виплату позивачу грошової допомоги при виході у відпустку у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.20).

Всі грошові нарахування внаслідок виходу позивача у відпустку з 01.06.2018 року були здійснені з урахуванням наказу №223-к від 30.05.2018 року, яким позивачу встановлено надбавку за вислугу років в розмірі 50% посадового окладу з 31.05.2018 року, а також визначений стаж державної служби станом на 30.05.2018 року - 22 року 1 міс. 26 дн. та присвоєно 9 ранг державного службовця (а.с.155-156).

Оскільки накази №259-В від 31.05.2018 року та №223-к від 30.05.2018 року позивачем не оскаржуються, колегія суддів не вбачає правових підстав для зобов`язання відповідача здійснювати перерахунок виплачених позивачу відпускних за 59 календарних днів наданої відпустки.

Також колегія суддів не вбачає правових підстав для покладання на відповідача на даний час обов`язку по встановленню позивачу сьомого рангу державного службовця, як просить позивач у позовній вимозі №7, оскільки, по-перше - позивач не оспорює законність наказу відповідача №223-к від 30.05.2018 року, яким позивачу присвоєно 9 ранг державного службовця, а по-друге - питання про присвоєння позивачу рангу державного службовця може бути вирішено лише після відновлення державної служби позивача, однак на час розгляду даної справи позивач є особою, яка звільнена з державної служби.

Отже, позовна вимога під №7 щодо присвоєння позивачу сьомого рангу державного службовця на даний час також є передчасною і задоволена би не може.

Що стосується позовної вимоги під №9 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати (відпускних) при наданні відпустки з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року, до дану позовну вимогу позивач обґрунтовує з посиланням на ст.117 КЗпП, стверджуючи, що цією статтею передбачена грошова відповідальність роботодавця за затримку розрахунків у розмірі середнього заробітку за весь час затримки.

Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги, суд першої інстанції вказав лише на недоведеність вини відповідача у затримці виплати позивачу відпускних за 59 календарних днів при виході позивачу у відпустку з 01.06.2018 року.

Колегія суддів вважає помилковими доводи як позивача, так і суду першої інстанції стосовно цієї позовної вимоги, оскільки ст.117 КЗпП, на яку посилається позивач, передбачає відповідальність за затримку розрахунку саме при звільненні працівника, а не при виході працівника у відпустку.

Діюче законодавство не передбачає грошової відповідальності роботодавця перед працівником за затримку виплати відпускних у розмірі середнього заробітку за весь час затримки.

Однак ст.265 КЗпП передбачена відповідальність юридичних та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникам, інших виплат, передбачених законодавством про працю у вигляді штрафів, які накладаються органами виконавчої влади, що реалізують державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, за порушення встановлених термінів виплати заробітної плати, у тому числі і відпускних, посадова особа, винна в цьому порушенні, може бути притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.41 КУпАП.

Що стосується термінів виплати відпускних, то відповідно до ч.4 ст.115 КЗпП та ч.1 ст.21 Закону України «Про відпустки» заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку.

Колегія суддів зазначає, що за вищеописаних обставин поновлення позивача на посаді з 30.05.2018 року та задоволення його заяви про надання відпустки з 01.06.2018 року відповідач об`єктивно не мав можливості виконати вказані законодавчі вимоги щодо термінів виплати позивачу відпускних.

Крім того, ст.79 КЗпП та ст.10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку.

В даному ж випадку відпустка позивачу надавалась не за графіком, а на другий день після поновлення позивача на посаді, а тому і виплата позивачу відпускних не могла бути завчасно запланована відповідачем, як бюджетною установою, що безумовно мало вплив на виплату позивачу цих сум 03.07.2018 року вже після виходу позивача у відпустку.

Отже, правові підстави для задоволення позовної вимоги під №9 відсутні.

Також відсутні і підстави для задоволення позовної вимоги під №10 про зобов`язання відповідача перенести початок відпустки наданої ОСОБА_1 з 01.06.2018 року по 30.07.2018 року з дня фактичної виплати заробітної плати з 03.07.2018 року.

По-перше - покладання судом на відповідача обов`язку по перенесенню наданої позивачу відпустки на даний час є неможливим, оскільки на час вирішення даної справи позивач не перебуває у трудових відносних із відповідачем, а таке питання може бути вирішено лише після відновлення таких відносин. Отже, така позовна вимога також заявлена передчасно.

По-друге - правові підстави для перенесення відпустки визначені ст.80 КЗпП та ст.11 Закону України «Про відпустки», які в якості підстави для перенесення відпустки передбачають зокрема, несвоєчасність виплати власником або уповноваженим ним органом заробітної плати працівнику за час щорічної відпустки.

В той же час, згідно ч.3 ст.80 КЗпП та ч.3 ст.11 Закону України «Про відпустки» у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 Закону України "Про відпустки".

З наведених законодавчих положень слідує, що питання перенесення відпустки внаслідок несвоєчасної виплати відпускних має бути вирішено за згодою між працівником та роботодавцем. Лише у випадку недосягнення такої згоди, дане питання може бути предметом судового розгляду за відповідним позовом працівника.

Однак судом не встановлено факту звернення позивача до відповідача із відповідною пропозицією щодо перенесення наданої йому з 01.06.2018 року відпуски, і факту відмови відповідача у прийнятті такої пропозиції. Позивач на наявність таких обставин не посилається.

Що стосується позовної вимоги під №11 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., то колегія суддів погоджується з обґрунтованістю такої вимоги з наступних підстав.

Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Отже, вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди внаслідок його незаконного звільнення може бути розглянута та вирішення в рамках даної адміністративної справи.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Враховуючи довготривалий період часу, протягом якого позивач відновлював свої трудові права, починаючи лютого 2008 року і до моменту його поновлення на посаді за рішенням суду в травні 2018 року, тобто більше 10 років, що підтверджується процесуальними рішеннями в адміністративній справі №2а-4555/08/1570, а також повторне порушення відповідачем трудових прав позивача у вигляді безпідставного звільнення позивача з 30.07.2018 року спірним наказом №255-к від 02.07.2018 року, колегія суддів вважає цілком очевидним факт заподіяння позивачу також і моральної шкоди внаслідок його повторного незаконного звільнення, що в свою чергу вимусило позивача знову звертатися за судовим захистом, докладаючи для цього додаткових зусиль та витрат на організацію правового захисту.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що порушення спірним наказом про звільнення трудових прав позивача мало місце вже через невеликий проміжок часу після завершення довготривалого вимушеного прогулу позивача внаслідок його незаконного звільнення в лютому 2008 року, а тому таке повторне порушення трудових прав позивача не могло не мати негативного впливу на життєвий уклад позивача та його моральний стан.

За таких обставин колегія суддів вважає цілком справедливим розмір визначеної позивачем суми компенсації моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Підсумовуючи все вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що внаслідок невірного застосування норм матеріального права та неповного з`ясування усіх обставин даної справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Відтак, заявлені по даній справі апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області - задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2019 року - скасувати.

Прийняти по справі нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області №255-к від 02 липня 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу організації протиепізотичної роботи Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області з 30 липня 2018 року.

Зобов`язати Головне управління Держпродспоживслужби в Одеської області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 30 липня 2018 року по день поновлення на роботі.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з Головного управління Держпродспоживслужби в Одеської області () моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Кравченко К.В.
Судді Джабурія О.В. Вербицька Н. В.