Справа № 200/1467/19-а
Суддя: Грищенко Є.І.
Дата ухвалення: 2019-05-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2019 р. Справа№200/1467/19-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Грищенка Є.І., при секретарі судового засідання Воліковій О.О., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача Шаповал О.В., представника відповідача Чуєвої М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дії та рішення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради (далі відповідач або Управління) про:

- визнання протиправними дії Управління щодо відмови у встановленні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551 ХІІ та у видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого»;

- визнання протиправним та скасування рішення відповідача, оформлене протоколом № 5 від 31.08.2018 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», про відмову ОСОБА_1 у встановлені відповідного статусу, згідно абз. 2 п. 6 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту, деяким категоріям осіб, затвердженого постановою КМУ від 23.09.2015 року № 740;

- зобов`язання відповідача прийняти рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551 ХІІ та видати «Посвідчення члена сім`ї загиблого»;

-зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 18.08.2018 року про виплату належної суми допомоги на поховання сина та провести відповідні виплати.

Також позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у сумі 11 740,00 грн.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є матір`ю ОСОБА_2 , який надавав волонтерську допомогу на території проведення антитерористичної операції в Донецькій області та 23 червня 2014 року був насильницькі викрадений та вбитий в м. Горлівка, що встановлено рішенням Краматорського міського суду від 04 квітня 2018 року по справі № 234/480/18.

23 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління праці і соціального захисту населення Краматорської міської ради із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту».

Крім того, 18 вересня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявами про видачу посвідчення «сім`ї загиблого ветерана війни» та про виплату належної суми допомоги на поховання сина з метою встановлення пам`ятника на кладовищі.

Однак,рішенням відповідача, яке було оформлене протоколом № 5 від 31.08.2018 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» вирішено відмовити ОСОБА_1 у встановлені відповідного статусу, оскільки заявником не було надано висновку судово-медичної експертизи тіла ОСОБА_2 .

Також, 25.09.2018 року у своєму листі № 01-08/7283 відповідач відмовив у надані ОСОБА_1 допомоги на поховання її сина через те, що той на момент смерті проживав у м. Горлівка.

Крім того, листом відповідача від 25.09.2018 року № 01-14/7284 позивачу було відмовлено у видачі посвідчення «члена сім`ї загиблого» через відсутність висновку судової медичної експертизи тіла ОСОБА_2 .

Позивач вважає такі дії та рішення Управління протиправними та такими, що порушують його конституційні права, у зв`язку з чим звернувся за їх захистом до суду із заявленим позовом.

Ухвалою суду від 04 лютого 2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судових засідань та повідомлення (виклику) учасників справи (а.с.1).

27 лютого 2019 року через відділ документообігу та архівної роботи суду надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач повністю заперечував проти задоволення позовних вимог (а.с. 59-60). Відповідач зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 р. № 740 затверджений порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту»( далі Порядок) Відповідно до зазначеного порядку підставами для надання відповідного статусу є в тому числі висновок судово-медичної експертизи. При зверненні до управління ОСОБА_1 не було надано висновок судово-медичної експертизи, що стало підставою для відмови у встановленні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». Окрім того, управління не має законних підстав для надання одноразової допомоги на поховання померлого сина, оскільки останній на момент смерті проживав у м. Горлівка Донецької області.

Ухвалою суду від 06 березня 2019 року розгляд справи був призначений за правилами загального позовного провадження. Судом було призначено підготовче засідання на 26 березня 2019 року на 09 год. 50 хв. (а.с. 67).

11 березня 2019 року позивачем була подана до суду відповідь на відзив, в якій ОСОБА_1 навела доводи, аналогічні зазначеним нею у позовній заяві, які, на її думку, спростовують доводи, наведені у відзиві Управління. Крім того, просила суду стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу у розмірі 4437,9 грн.(а.с. 68-75).

15 березня 2019 року на адресу суду надійшла заява ОСОБА_3 про її вступ у справу у якості представника позивача (а.с. 91).

26 березня 2019 року ухвалою суду було витребувано у ОСОБА_1 копію заяви про надання допомоги на поховання ОСОБА_2 , а у відповідача копії поданих заяв ОСОБА_4 , а також копії документів, на підставі яких Управлінням було з`ясовано, що ОСОБА_2 останні шість місяців проживав на території міста Горлівка (а.с. 127).

29 березня 2019 року представником позивача було подано до суду клопотання про забезпечення її участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.130-132), яке було задоволено ухвалою суду від 9 квітня 2019 року (а.с. 157).

8 квітня 2019 року на виконання ухвали суду від 26 березня 2019 року про витребування доказів представником позивача було подано клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, а саме: копії поданої до Управління заяви ОСОБА_1 про надання допомоги на поховання її сина (а.с. 148-150).

10 квітня 2019 року на виконання ухвали суду від 26 березня 2019 року про витребування доказів Управлінням був надісланий лист із поясненнями про обставини з`ясування факту проживання ОСОБА_2 останні шість місяців на території міста Горлівка (а.с. 165).

22 квітня 2019 року представником позивача було подано до суду клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи заяв позивачки щодо вчиненого злочину відносно ОСОБА_2 та щодо вжиття заходів по пошуку тілу загиблого, а також відповіді з органів на її заяви (а.с. 182-186).

24 квітня 2019 року представником позивача було подано до суду клопотання про забезпечення її участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.197-199), яке було задоволено ухвалою суду від 25 квітня 2019 року (а.с. 226).

Ухвалою суду від 25 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та розгляд справи по суті був призначений на 14 травня 2019 року (а.с. 234).

2 травня 2019 року представником позивача було подано до суду клопотання про забезпечення її участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.240-242), яке було задоволено ухвалою суду від 3травня 2019 року (а.с. 247).

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, а також відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позову заяву.

Суд, перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , є громадянкою України ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 04 липня 2002 року), пенсіонером, що підтверджується пенсійним посвідченням серія НОМЕР_2 , особою з інвалідність другою групи, що підтверджується довідкою МСЕ № 212026 від 06 грудня 2018 року та внутрішньо переміщеною особою до м. Краматорська, що підтверджується довідкою від 04 листопада 2016 року № (а.с.27-29, 32).

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є сином позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_3 (а.с. 30).

Рішенням Краматорського міського суду від 04 квітня 2018 року встановлено факт добровільного забезпечення проведення антитерористичної операції, що полягала у наданні волонтерської допомоги на території проведення антитерористичної операції в Донецькій області громадянином ОСОБА_2 , а також встановлено факт насильницького викрадення 23 червня 2014 року громадянина ОСОБА_2 та його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та в період тимчасової окупації Російської Федерацією м. Горлівка Донецької області(а.с. 44-46).

21 серпня 2018 року Краматорським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області видано свідоцтво серія НОМЕР_4 про смерть ОСОБА_2 (а.с. 39).

23 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Управління праці і соціального захисту населення Краматорської міської ради із заявою про встановлення статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту»(а.с. 61).

До заяви позивач надав наступні документи: копію паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 , РНОКПП, копію довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 09.07.2018 року, копію рішення Краматорського міського суду від 04 квітня 2018 року по справі № 234/480/18, копію свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 від 21.08.2018 року, копіювитягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження№ 7 від 22.08.2018 року.

Відповідно до Протоколу засідання комісії для розгляду питань пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» № 5 від 31 серпня 2018 року Управлінням вирішено відмовити ОСОБА_1 у встановлені відповідного статусу оскільки заявником не було надано висновок судово-медичної експертизи(а.с.62-63).

18 вересня 2018 року позивач звернувся до Управління із заявою про видачу їй пільгового посвідчення «Сім`ї загиблих ветеранів війни» (а.с. 49), а також із заявою про виплату належної суми допомоги на поховання сина (а.с. 179). До вказаної заяви ОСОБА_1 надала наступні документи: копію витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть № 0 від 21 серпня 2018 року, копію паспорта, копію ідентифікаційного номеру, копію довідки про встановлення інвалідності.

Листом від 25 вересня 2018 року № 0114/7284 відповідач повідомив про відмову ОСОБА_1 у видачі пільгового посвідчення, оскількирішенням комісії від 31 серпня 2018 року № 5 їй було відмовлено у встановлені статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту»(а.с. 50).

Листом від 25 вересня 2018 року № 01-08/7283 відповідач повідомив, що управління не має законних підстав для надання одноразової допомоги на поховання, оскільки померлий ОСОБА_2 проживав у місті Горлівка Донецької області, що підтверджується посиланнями відповідача в судовому засіданні, його відзиві (а.с. 60), а також листі № 01-14/2942 від 09.04.2019 року (а.с. 165), який був направлений на виконання ухвали суду про витребування доказів.

Позивач вважає такі дії Управління протиправними, а рішення таким, що підлягає скасуванню.

Надаючи правову оцінку правовідносинам суд виходив з наступного.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них визначений Законом України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 року (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до положень ст. 1 Закону №3551-XII, вказаний закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я.

Згідно з абзацом 8 пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» чинність цього Закону поширюється на сім`ї військовослужбовців (резервістів, військовозобов`язаних) та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, військовослужбовців військових прокуратур, осіб рядового та начальницького складу підрозділів оперативного забезпечення зон проведення антитерористичної операції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, поліцейських, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій, Державної пенітенціарної служби України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, а також сім`ї працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися до забезпечення проведення антитерористичної операції та загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах та у період її проведення.

Згідно із абзацом дев`ятим пункту 1 статті 10 Закону №3551-ХІІ порядок надання статусу особи, на яку поширюється чинність цього Закону, особам, зазначеним в абзацах п`ятому - восьмому цього пункту, визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2015 №740 (далі - Порядок №740) визначено, що цей Порядок визначає процедуру надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» деяким категоріям осіб.

За приписами пункту 3 Порядку №740 до членів сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, належать, зокрема, батьки.

Відповідно до пункту 2 Порядку № 740 статус особи, на яку поширюється чинність Закону, згідно з цим Порядком надається:сім`ям осіб, які добровільно забезпечували (добровільно залучалися до забезпечення) проведення антитерористичної операції (в тому числі провадили волонтерську діяльність за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність»), і загинули (пропали безвісти), померли внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних під час забезпечення проведення антитерористичної операції (в тому числі провадження волонтерської діяльності за напрямами, визначеними абзацом дев`ятим частини третьої статті 1 Закону України «Про волонтерську діяльність»), перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 4 квітня 2018 року по справі № 234/480/18 (а.с. 44-46) встановлено факт добровільного забезпечення проведення антитерористичної операції, що полягала у наданні волонтерської допомоги на території проведення антитерористичної операції в Донецькій області громадянином ОСОБА_2 , встановлено факт насильницького викрадення 23 червня 2014 року громадянина ОСОБА_2 та його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 внаслідок збройної агресії Російської Федерації та в період тимчасової окупації Російської Федерацією м. Горлівка Донецької області. Даний факт не підлягає доказуванню відповідно до ст. 78 КАС України.

Таким чином, дія Закон №3551-XII та Порядку №740 розповсюджується на позивача.

Відповідно до п. 4 Порядку № 740 підставами для надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, для осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 цього Порядку: свідоцтво про смерть (копія) або повідомлення про загибель особи; копія договору про провадження волонтерської діяльності (за наявності) або копія договору про надання волонтерської допомоги (за наявності); свідчення командира (начальника) військової частини (органу, підрозділу), керівника добровольчого формування, які захищали незалежність, суверенітет і територіальну цілісність України та брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, завірені печаткою військової частини; довідка керівника Антитерористичного центру при СБУ, Генерального штабу Збройних Сил про добровільне забезпечення або добровільне залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла; висновок судово-медичної експертизи; рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти) або померла, - за відсутності зазначених документів (крім свідоцтва про смерть (копії) або повідомлення про загибель особи та висновку судово-медичної експертизи).

За правилами пунктів 5, 6 Порядку №740 для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку. Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів. Відсутність документів, визначених пунктом 4 цього Порядку, та їх недостовірність є підставою для відмови в наданні статусу особи, на яку поширюється чинність Закону.

Під час розгляду справи суд, дослідивши протокол засідання комісії для розгляду питань пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» № 5 від 31 серпня 2018 року (а.с.62-63), доводи сторін, наданий відзив (а.с. 59-60), лист відповідача 25 вересня 2018 року № 0114/7284 (а.с. 50), встановив, що єдиною підставою для відмови у наданні ОСОБА_1 відповідного статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» стало ненадання позивачем висновку судово-медичної експертизи тіла її загиблого сина ОСОБА_2 .

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 р. N 6 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 липня 1995 р. за N 254/790 затверджені Правила проведення судово-медичної експертизи (досліджень) трупів у бюро судово-медичної експертизи (далі-Правила).

Відповідно до п. 1.7. Правил об`єктами експертизи у відділі є трупи (частини трупа) осіб, що вмерли насильницькою смертю, раптово або при нез`ясованих обставинах, а також трупи невстановлених осіб.

Суд звертає увагу на те, що під час розгляду Краматорським міським судом Донецької області справи № 234/480/18 про встановлений факту насильницького викрадення та смерті ОСОБА_2 були встановлені серед іншого факти викрадення останнього та відсутності відомостей щодо знаходження його тіла (а.с. 44-46).

Крім того, факт відсутності відомостей щодо знаходження тіла ОСОБА_2 підтверджується поясненнями позивача, повідомленням про підозру від 10 листопада 2015 року (а.с. 35), витягом з кримінального провадження №0002000 (а.с. 36-37), листомПрокуратури Донецької області від 15 лютого 2017 року № 04/2/6-04/2/2-130-14 (а.с. 38).

Вказані обставинисвідчать про те, що на теперішнійчас фактично відсутній об`єкт дослідження судово-медичної експертизи, що унеможливлює проведення такої експертизи та надання відповідного висновку.

Таким чином, Управління фактично вимагає у позивачки висновок експертизи, який не може існувати до часу виявлення тіла ОСОБА_2 .

Крім того суд зазначає, що позивачем було надано Управлінню рішення суду про встановлення факту добровільного забезпечення або добровільного залучення до забезпечення проведення антитерористичної операції особи, яка загинула (пропала безвісти) або померлата свідоцтво про смерть її сина ОСОБА_2 , що відповідно до п. 4 Порядку № 740 виключає необхідність надання висновку судово-медичної експертизи, оскільки відповідно до зазначеного пункту Порядкувисновок судово-медичної експертизи необхідний при поданні разом із рішенням суду повідомлення про загибель особи, а не свідоцтва про смерть.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що рішення Управління, оформлене протоколом № 5 від 31.08.2018 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» є протиправним та підлягає скасуванню.

При цьому суд встановив, що крім спірного по справі висновку судово-медичної експертизи позивачем був поданий достатній та необхідний пакет документів до заяви про встановлення їй статусу особи з інвалідністю внаслідок війни, статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 23 серпня 2018 року (а.с. 61). Вказана обставина підтверджена поясненнями сторін, заявою позивача від 23 серпня 2018 року (а.с. 61), протоколом засідання комісії для розгляду питань пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» № 5 від 31 серпня 2018 року (а.с.62-63), наданим відзивом (а.с. 59-60), листом відповідача від 25 вересня 2018 року № 0114/7284 (а.с. 50).

Пунктом 7 Порядку № 740 передбачено, що посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видається відповідно до Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. № 302.

Згідно із пунктами 4, 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 (з наступним змінами та доповненнями), особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом «Посвідчення члена сім`ї загиблого». «Посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни», «Посвідчення учасника війни» і відповідні нагрудні знаки, «Посвідчення члена сім`ї загиблого» видаються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у місті (у разі їх утворення) рад (далі - органи соціального захисту населення) за місцем реєстрації громадянина.

За правилами пунктів 5, 6 Порядку № 740 для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, членам сімей загиблих, померлих (тих, що пропали безвісти) осіб, зазначених у пункті 2 цього Порядку, необхідно подати структурному підрозділу місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення заяву і документи, передбачені пунктом 4 цього Порядку. Рішення про встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону, приймається структурними підрозділами місцевої держадміністрації з питань соціального захисту населення за зареєстрованим місцем проживання у місячний строк з дати подання документів.

Отже, у випадку подання усіх необхідних документів, визначених Порядком № 740 для встановлення статусу особи, на яку поширюється чинність Закону № 3551-ХІІ, відповідний орган соціального захисту зобов`язаний при прийняті рішення про встановлення вказаного статусу видати відповідне посвідчення.

Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов висновку про необґрунтоване вимагання у позивача висновку судово-медичної експертизи, відповідності всіх інших поданих позивачем документів вимогам закону, а також висновку суду про неправомірність рішення Управління про відмову у наданні відповідного статусу ОСОБА_1 з цих підстав, для повного та належного захисту порушення прав позивачки в цій частині суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року та видати ОСОБА_1 «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

При цьому суд вважає за необхідне відмовити позивачу в частині позовних вимог, щодо визнання протиправними дій Управління щодо відмови у встановленні статусу особи, на яку поширюються чинність Закону України «Про статус ветеранів війні, гарантій їх соціального захисту» та у видачі «Посвідчення члена сім`ї загиблого», оскільки дії щодо прийняття рішення по встановленню статусу або відмові відносяться до повноважень відповідача відповідно до Порядку № 740. При цьому суд зазначає, що саме рішення про відмову у надані відповідного статусу порушує права позивача, а не дії щодо його прийняття.

Стосовно позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву від 18.08.2018 року про виплату належної суми допомоги на поховання сина та провести відповідні виплати суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про поховання та похоронну справу» виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, надається допомога на поховання. Розмір допомоги на поховання та порядок її надання виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого, встановлює Кабінет Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. Розмір допомоги на поховання не може бути меншим за розмір, визначений Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. N 99 затверджено Порядок надання допомоги на поховання деяких категорій осіб виконавцю волевиявлення померлого або особі, яка зобов`язалася поховати померлого» (далі - Порядок №99).

Вказаний Порядок №99 визначає механізм надання допомоги на поховання померлого - особи, яка не досягла пенсійного віку та на момент смерті не працювала, не перебувала на службі, не зареєстрована у центрі зайнятості як безробітна.

Відповідно до пунктів 2, 3 Порядку №99 допомога на поховання померлої особи з числа тих, що зазначені у пункті 1 цього Порядку, надається за останнім місцем її проживання з коштів місцевого бюджету на підставі заяви, паспорта чи іншого документа, що посвідчує особу виконавця волевиявлення померлого або особи, яка зобов`язалася поховати померлого, та довідки про смерть у розмірі, встановленому органом місцевого самоврядування виходячи з вартості ритуальних послуг. Допомога на поховання надається в день звернення за нею протягом шести місяців після смерті особи у розмірі, встановленому на день смерті.

Під час розгляду судом справи судом було встановлено, що 18 вересня 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату належної суми допомоги на поховання сина, однак листом від 25.09.2018 року № 01-08/7283 відповідач відмовив у надані ОСОБА_1 допомоги на поховання її сина через те, що він на момент смерті проживав у м. Горлівка.

Вказані обставини, у тому числі факт останнього проживання ОСОБА_2 в м. Горлівка до моменту його смерті був підтверджений обома сторонами в судовому засіданні.

Враховуючи викладене,положення п.3 Порядку № 99 передбачають виплату допомоги на поховання ОСОБА_2 за останнім місцем його проживання, тобто у місці Горлівка.

Разом з цим, суд зазначає, що згідно з статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»№ 1669-VII від 2 вересня 2014 року № 1669-VII (далі -Закон №1669) період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Розпорядженням КМУ № 1085-р від 7 листопада 2014 року затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Відповідно до вказаного переліку органи державної влади не здійснюють свої повноваження на території м. Горлівка Донецької області.

Крім того, відповідно до постанови Верховної Ради України від 17.03.2015 року № 252-УІ1І, а також Закону України від 16.09.2014 року № 1680-УІІ «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» м. Горлівка визнано тимчасово окупованою територією.

Таким чином, позивачка фактично позбавлена можливості звернутися за виплатою допомоги на поховання до відповідного органу на території останнього місця проживання її сина.

При цьому суд зазначає, що за приписами ч.ч. 1 та 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

За приписом пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень. До числа основних державних соціальних гарантій включаються: розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат. Основні державні соціальні гарантії, які є основним джерелом існування, не можуть бути нижчими від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що держава взяла на себе позитивне зобов`язання щодо сплати допомоги на поховання особи шляхом прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Згідно частини 1 статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, оцінюючи спірні правовідносини суд має приймати до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 № 3477-IV, має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Згідно зі статтею І Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам. Аналогічна позиція наведена у рішенні ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року по справі Будченко проти України.

Таким чином, виплата державою допомоги на поховання підпадає під дію статті 1 Першого протоколу.

Суд зазначає, що ОСОБА_1 має «законне сподівання» на отримання допомоги на поховання її сина, оскільки Конституцією України та зазначеними вище законами державою гарантовано виплату вказаної допомоги, а тому для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Таке «законне сподівання» на отримання «активу» також захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічна позиція наведена у рішенні ЄСПЛ від 26 вересня 2014 року по справі «Суханов та Ільченко проти України».

Суд наголошує,що Порядок №99 не врегульовує питання надання допомоги на поховання у випадках, коли померла особа проживала на непідконтрольній України території.

При цьому суд звертає увагу на те, що вказанийПорядок № 99 був прийнятийзадовго до введення правового статус тимчасово окупованої території України і не міг регулювати на час його прийняття випадки, коли померла особа проживала до дня своєї смерті на окупованій території.

Крім того, першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (аналогічна позиція у справах ЕССПЛ: Loizidouv. Turkey", "Cyprusv. Turkey", «Mozervthe Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Othersv. Moldova and Russia»).

Судом встановлено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 32).

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від № 1706-VII від 20 жовтня 2014 року, забезпечення реалізації прав зареєстрованих внутрішньо переміщених осіб на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування, соціальні послуги, освіту для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Відповідно до ч. 3 вказаної нормигромадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина з інвалідністю та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Таким чином позивачка мала всі законні підстави звернутися до відповідача саме за місцем свого проживання як внутрішньо перемішеної особи, як це безпосередньо передбачено Законом

Враховуючи, що Порядок № 99 не має вищої юридичної сили ніж Закони України, якими держава з моменту наявності окупованих територій взяла на себе соціальні гарантії по виплаті допомоги на поховання, суд зазначає, що відповідач повертаючи заяву КрайніковіійК.М. з на підставі п.4 Порядку № 99, діяв формально, без урахування наявності нормативно-правових актів, що мають вищу юридичну силу за Порядок № 99, хоча мав у наявності достатні законні підстав для її прийняття та розгляду, чим порушив гарантії, встановлені статтею І Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у зв`язку з чим вважає за необхідне зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату належної суми допомоги на поховання сина ОСОБА_2 з урахуванням правової оцінки, наведеної судом у рішенні.

Згідно частини 9 статті 139 КАС України , при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Пункт 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Стосовно заяв позивача про стягнення з відповідача сум судових витрат на правову допомогу у розмірі 11 740,00 грн. та 4437,9 грн.(а.с. 26, 107).

Згідно частини 9 статті 139 КАС України , при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Пункт 1 частини 3 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин 3-5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В матеріалах справи наявний договір № 2/18 про надання правової допомоги від 10 грудня 2018 року, який укладений між позивачем (по договору Клієнт) та адвокатом Шаповал Оленою Володимирівною (по договору Адвокат, Захисник) (а.с. 78).

Відповідно до п.5.6 вказаного договору Клієнт сплачує гонорар у день отримання рахунку-фактури. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок Адвоката (а.с. 79).

Суд зазначає, що всі надані позивачем та його представником до матеріалів справи виставлені рахунки-фактури за надані послуги мають наступні реквізити для оплати: одержувач ОСОБА_3 , рахунок НОМЕР_5 , банк одержувача АТ КБ «Приватбанк», Київ, Україна, ЄДРПОУ одержувача 14360570, ЄДРПОУ банку 14360570, МФО 3052290, призначення платежу оплата послуг з правової допомоги № 2/18 від 10.12.2018 року у справі № 200/1467/19-а (а.с. 84, 85, 111-113).

При цьому на підтвердження оплати вказаних витрат позивачем та її представникомбуло надано до суду копію довідки по поповненню ОСОБА_5 № НОМЕР_6 , який має зовсім інші реквізити, ніж ті що були зазначені у виставлених рахунках-фактурах за надані послуги (а.с.122). Крім того, на підтвердження витрат суду була надана копія квитанції від 12 березня 2019 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснила поповнення зазначеного вище рахунку ОСОБА_3 (номер рахунку НОМЕР_6 ), призначення платежу не зазначено (а.с. 123).

Суд зазначає, що надані докази судових витрат на правову допомогу не можуть бути підтвердженням оплати позивачем наданих їй послуг з правової допомоги, оскільки з них неможливо визначити призначення платежу. Крім того, вказана оплата здійснена на інший рахунок, ніж зазначений адвокатом у рахунках-фактурах.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в стягненні з відповідача на користь позивача витрат на професійну правову допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 32, 139, 243 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради про визнання протиправними дії та рішення задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради, оформлене протоколом № 5 від 31 серпня 2018 року засідання комісії для розгляду питань, пов`язаних з встановленням статусу особи з інвалідністю внаслідок війни та статусу особи на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» про відмову ОСОБА_1 у встановленні відповідного статусу згідно абз. 2 п. 6 Порядку надання статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2015 року № 740.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради прийняти рішення про встановлення ОСОБА_1 статусу особи, на яку поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року та видати ОСОБА_1 «Посвідчення члена сім`ї загиблого».

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про виплату належної суми допомоги на поховання сина ОСОБА_2 з урахуванням правової оцінки, наведеної судом у рішенні.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Вступну та резолютивну частини рішення прийнято, складено та підписано в нарадчій кімнаті 14 травня 2019 року.

Повний текст рішення складено 24 травня 2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу.

Апеляційна скарга згідно положень статті 297 КАС України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу VII Перехідні положення Кодексу адміністративного судочинства України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Донецький окружний адміністративний суд.

Суддя Є.І. Грищенко