Справа № 480/351/19
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий І інстанції: С.О. Бондар
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 р. Справа № 480/351/19
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Катунова В.В.,

Суддів: Ральченка І.М. , Бершова Г.Є. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Концерну "Військторгсервіс" на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2019, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40021, повний текст складено 25.02.19 по справі № 480/351/19

за позовом Концерну "Військторгсервіс"

до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

ВСТАНОВИВ:

Концерн "Військторгсервіс" звернувся до суду з позовною заявою до Головного управління Державної фіскальної служби у Сумській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 16.10.2018 №.

Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу та виклав свій погляд на обставини справи, зазначивши, що рішення є законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, в зв`язку з цим просить суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У зв`язку з неприбуттям жодного з представників учасників справи у судове засідання, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 2 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечується, що Головним управлінням ДФС у Сумській області проведено камеральну перевірку своєчасності сплати грошових зобов`язань по земельному податку з юридичних осіб, визначених у податкових деклараціях з плати за землю по м. Охтирка Сумської області за 2013-2018 роки, поданих Концерном Військторгсервіс, за результатами якої складено акт №3085/18-28-12-08/33689922 від 21.05.2018 (а.с.63-66).

Проведеною перевіркою встановлено, що платник несвоєчасно сплачував самостійно узгоджені грошові зобов`язання по земельному податку з юридичних осіб протягом 2013-2018 років на загальну суму 148 730,49 грн, чим порушено вимоги пункту 57.1 статті 57 та пункту 287.3 ст. 287 Податкового кодексу України.

На підставі акту перевірки, контролюючим органом прийняті податкові повідомлення рішення від 22.06.2018 № на суму 568,85 грн. та № на суму 28608,40 грн.

Позивач, не погодившись з вказаними податковими повідомленнями-рішеннями, оскаржив їх в адміністративному порядку.

Рішенням ДФС України від 31.08.2018 №28260/6/99-99-11-03-01-25 скасовано податкове повідомлення-рішення від 22.06.2018 № у частині застосування штрафу за несвоєчасну сплату узгоджених грошових зобов`язань із земельного податку поза межами строків, визначених п. 114.1 ст. 114, ст. 102 Податкового кодексу України та подання уточнюючих розрахунків на зменшення податкових зобов`язань, в іншій частині рішення залишено без змін.

На виконання вказаного рішення ДФС, Головним управлінням ДФС у Сумській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 16.10.2018 №, яким за затримку сплати грошового зобов`язання в сумі 125901,84 грн. зобов`язано сплатити штраф у розмірі 20% в сумі 25180,37 грн за платежем земельний податок з юридичних осіб (а.с.10).

Позивач заперечуючи законність вказаного податкового повідомлення -рішення, звернувся до суду з вказаним позовом про його скасування.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення позову, оскільки дійшов до висновку, що оскаржуване рішення відповідача прийнято у відповідності до вимог законодавства з урахуванням встановлених в ході перевірки фактів порушення позивачем вимог податкового законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ст. 67 Конституції України кожний зобов`язаний сплачувати податки та збори в порядку та розмірах, встановлених законом.

Відповідно до пп. 14.1.156 п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).

Згідно з пп.16.1.4 п.16.1 ст. 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно (п. 31.1 ст.31 ПК України).

Момент виникнення податкового обов`язку платника податків, у тому числі податкового агента, визначається календарною датою.

Відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.

Пунктом 56.11 статті 56 ПК України передбачено, що не підлягає оскарженню грошове зобов`язання, самостійно визначене платником податків.

За приписами п.57.1 ст.57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 286.2 ст. 286 ПК України платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов`язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі.

Податкове зобов`язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця (п.287.3 ст. 287 ПК України).

Статтею 269 ПК України визначено, що платниками земельного податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі.

Встановлені обставини справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги свідчать про те, що Концерн Військторгсервіс самостійно щорічно протягом тривалого терміну (з 2013 по 2018 роки), декларує податкові зобов`язання по земельному податку з юридичних осіб, шляхом подання податкових декларацій з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) по м. Охтирка Сумської області до Охтирської ОДПI ГУ ДФС у Сумській області.

Проте, порушуючи вимоги визначені п. 57.1 ст. 57, п. 287.3 ст.287 ПК України позивач здійснював несвоєчасну плату нарахованих податкових зобов`язань по орендній платі з юридичних осіб. Жодних у доказів на спростування доводів відповідача щодо порушення строків сплати узгоджених податкових зобов`язань позивачем суду надано не було .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачем зазначено, що оскільки ухвалою господарського суду України від 21.03.2017 року у справі №910/23971/16 порушено провадження у справі про банкрутство Концерну Військторгсервіс та відповідно до ст.19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, то протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій.

Судовим розглядом встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 21 березня 2017 року відкрито провадження у справі №910/23971/16 про банкрутство Концерну Військторгсервіс, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника.

Проте, ухвалою Господарського суду міста Києва від 17 квітня 2018 року провадження у вказаній справі було закрито у зв`язку із затвердженням мирової угоди.

Закон України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом від 14 травня 1992 року № 2343-XII встановлює умови та порядок відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом та застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

Частиною 1-3 ст. 19 вказаного Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі звернення стягнення на заставлене майно та виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Наведені норми регулюють правовідносини, які виникли між боржником і кредиторами у зв`язку з неспроможністю боржника виконати після настання встановленого строку існуючі зобов`язання, і спрямовані на відновлення платоспроможності боржника або його ліквідацію з метою здійснення заходів щодо задоволення визнаних судом вимог кредиторів.

З порушенням провадження у справі про банкрутство не пов`язується завершення підприємницької діяльності боржника, він має право укладати угоди, у нього можуть виникати нові зобов`язання.

З аналізу зазначених норм вбачається, що дія мораторію поширюється лише на задоволення вимог конкурсних кредиторів.

Що стосується зобов`язань поточних кредиторів, то за цими зобов`язаннями згідно із загальними правилами нараховується неустойка (штраф, пеня), застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів).

Згідно з частиною першою статті 38 Закону № 2343-ХІІ нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута припиняється лише з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури.

Таким чином, якщо до позивача застосовано штрафні (фінансові), пеню після введення господарським судом мораторію на задоволення вимог кредиторів, то дія мораторію на виконання цих податкових зобов`язань не розповсюджується.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 31.07.2018 у справі № 820/34/14, від 21.08.2018 р. у справі 819/2484/13-а.

Враховуючи те, що податкове повідомлення-рішення прийнято контролюючим органом 16.10.2018 за результатами перевірки діяльності позивача щодо сплати грошових зобов`язань по земельному податку з юридичних осіб, визначених у податкових деклараціях з плати за землю, тобто після порушення провадження у справі про банкрутство та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів, то дія мораторію на виконання цих зобов`язань не розповсюджується.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про правомірність податкового повідомлення-рішення від 16.10.2018 № ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду першої інстанції, відповідно до яких відповідач діяв правомірно, у зв`язку із чим судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 243, 250, 311, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Концерну "Військторгсервіс" - залишити без задоволення.

Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.02.2019 по справі № 480/351/19 залишити без змін .

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач В.В. Катунов
Судді І.М. Ральченко Г.Є. Бершов