Справа № 826/12207/17
Суддя: Карпушова Олена Віталіївна
Дата ухвалення: 2019-07-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Степанюка А.Г., секретар судового засідання Харитонова Х.Б., за участі представника позивача ОСОБА_1 , представника третьої особи Тараненка О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Національна поліція України, про визнання протиправною та скасування постанови від 19.08.2017

В С Т А Н О В И В :

16.09.2017 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Національна поліція України, про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 54340386 на підставі п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження»; визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 54340386 від 19.07.2017 на підставі п.9 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Національною поліцією України не виконано постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в частині зобов`язання відповідача розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_2 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію», проте державним виконавцем закінчено виконавче провадження як фактично виконане, що не підтверджено відповідним доказом.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2019 р. у задоволені позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження прийнята правомірно, оскільки у державного виконавця відсутні повноваження перевіряти правильність виконання рішення боржником за виконаним документом.

Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник третьої особи заперечував проти її задоволення. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення сторін, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року та постановою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ МВС України від 6 листопада 2015 року №2338 о/с «По особовому складу» в частині звільнення ОСОБА_2 з 6 листопада 2015 року із займаної посади, заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління, згідно з пунктами 10 та 11 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення № 114. Поновлено позивача на посаді заступника начальника 1-го відділу управління розслідування особливо важливих кримінальних проваджень Головного слідчого управління; стягнуто з МВС України середній заробіток за час вимушеного прогулу з 9 листопада 2015 року по 23 листопада 2016 року у розмірі 392982,49 грн. Визнано протиправною бездіяльність НП України щодо не вирішення питання про прийняття позивача в органи поліції та зобов`язано відповідача розглянути питання щодо прийняття ОСОБА_2 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

24.03.2017 р. на підставі вказаної постанови був видано виконавчий лист № 826/26466/15.

20.07.2017 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанською А.Л. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 54340386 з виконання вказаного виконавчого листа № 826/26466/15.( а.с. 43)

За невиконання рішення суду, 07.08.2017 державним виконавцем була винесена постанова про накладення штрафу на Національну поліцію України на користь держави у розмірі 5100,00 грн.

Листом від 07.08.2017 № 4933/12/1/2/03-2017 Національна поліція України повідомило Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Думанську А.Л. про фактичне виконання рішення, на підтвердження чого додано листи №Б-100/12/1/2/01-2017 від 15.02.2017, №Б-305/12/1/2/03-2017 від 21.04.2017, №7946/05/22-2017 від 06.06.2017, №7117/01/12-2017 від 04.07.2017 стосовно розгляду питання щодо прийняття ОСОБА_2 на службу до поліції у відповідності до п.9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію».

19.08.2017 прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження №54340368 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку із фактичним виконанням боржником - Національною поліцією України, рішення суду.

Вищезазначені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження це як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно частини 1 статті 13 Закону № 1404-ІІІ під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 18 Закону № 1404-ІІІ визначені обов`язки і права виконавців, обов`язковість вимог виконавців. Зокрема частиною 1 встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. А пунктом 1 частини 2 цієї ж статті визначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Частиною 6 статті 26 Закону № 1404-ІІІ передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).

Статтею 39 Закону № 1404-ІІІ передбачені підставі закінчення виконавчого провадження.

Зокрема, пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону № 1404-ІІІ передбачено, що у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом виконавче провадження підлягає закінченню.

Стаття 40 Закону № 1404-ІІІ визначає наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа.

Відповідно до частини 1 цієї статті у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції постанову про закінчення виконавчого провадження № 54340386 винесено на підставі п.9 ч.1 ст.39, ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Підставою для висновку державного виконавця про фактичне виконання Національною поліцією України в повному обсязі постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі№826/26466/15 слугував лише лист Національної поліції України від 07.08.2017 № 4933/12/1/2/03-2017 про фактичне виконання рішення, що надійшов до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції, з якого вбачається, що позивачем був пропущений термін подання заяви про прийняття на службу в поліцію, а тому прийняття на службу в поліцію можливе лише за умови проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими на підставі ст.47,52 Закону України «Про Національну поліцію», про що і було повідомлено в листах позивачу від 15.02.2017 №Б-100/12/1/2/01-2017 та від 21.04.2017 № Б-305/12/1/2/03-2017, тобто ще до відкриття виконавчого провадження, у зв`язку з чим підстави для вчинення державним виконавцем дій, передбачених ч.2 ст.63 ЗУ «Про виконавче провадження» відсутні.

Вказана обставина підтверджена матеріалами справи, третьою особою не спростована.

Проте, в ході слухання справи встановлено, що зі змісту повного тесту рішення суду, яке підлягало виконанню боржником вбачалось, що ОСОБА_2 був поновлений на посаді міліціонером для подальшого переведення, прийняття та проходження служби в органах поліції, оскільки відбувалась реорганізація органів внутрішніх справ, внаслідок чого до нього застосовувався спеціальний пункт 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII, який зазначає спосіб прийняття на службу в поліції для працівників міліції, які виявили бажання проходження служби в поліції, за умовами відповідності вимог до поліцейських, а саме "можуть бути прийнятими на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими в будь-якому органі".

Колегія судів зауважує, що пункт 9 передбачає декілька юридичних процедур, а саме виявлення бажання проходження служби та відповідність вимог до поліцейських, і прийняття Національною поліцією України певного рішення владного органу - наказу.

Тобто, державний виконавець отримавши лист боржника- Національної поліції України про розгляд питання про прийняття на службу ОСОБА_2 , мав обов`язково перевірити чи дійсно боржник вчинив дії по виконанню судового рішення до встановленої Законом України "Про національну поліцію України" процедури.

Національною поліцією України таких дій виконано не було, в суді апеляційної інстанції зазначене також не спростовано відповідними доказами.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо не обґрунтованості позовних вимог є помилковим, оскільки колегія суддів вважає, що висновок державного виконавця про фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом є передчасним, без належного з`ясування чи дійсно постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі№826/26466/15 виконана належним чином.

Таким чином, колегія суддів вважає, що аргументи апелянта заслуговують уваги, оскільки спростовують висновки суду першої інстанції, суду не були надані належні та допустимі докази того, що постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у справі№826/26466/15 виконана належним чином, зокрема, прийнято рішення за наслідками розгляду питання щодо прийняття ОСОБА_2 на службу до поліції у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну поліцію».

Отже, є обґрунтованими і підлягають задоволенню позовні вимоги щодо скасування постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.08.2017 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 826/26466/15 (ВП 54340386), виданого 24 березня 2017 року Київським апеляційним адміністративним судом.

Решту позовних вимог, колегія суддів вважає, такими що не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, зокрема щодо бездіяльності державного виконавця, оскільки останні позовні вимоги не ґрунтуються на нормі закону, при цьому скасування самої постанови є достатнім способом захисту порушеного права позивача.

Стаття 77 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі вказаного, та враховуючи конституційний принцип обов`язковості виконання судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 387, 271, 272, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2019 р. - задовольнити частково.

Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 квітня 2019 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Національна поліція України, про визнання протиправною та скасування постанови від 19.08.2017, скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа: Національна поліція України, про визнання протиправною та скасування постанови від 19.08.2017 - задовольнити частково.

Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 19.08.2017 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 826/26466/15(ВП 54340386), виданого 24 березня 2017 року Київським апеляційним адміністративним судом.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

Л.В. Губська

А.Г. Степанюк