Справа № 127/1849/17
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2019-07-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2019 року

Київ

справа №127/1849/17

адміністративне провадження №К/9901/45594/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Желєзного І.В., судді Шарапи В.М., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 127/1849/17

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці

про зобов`язання призначити та виплачувати пенсію,

за касаційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці

на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2017 року (у складі головуючого судді Гуменюк К.П.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року (у складі колегії: головуючого судді Мельник-Томенко Ж.М., суддів Ватаманюка Р.В., Сторчака В. Ю.),

В С Т А Н О В И В :

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (далі також - відповідач), у якому просив визнати протиправним рішення управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про відмову у призначенні пільгової пенсії за віком згідно пункту "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та зобов`язати відповідача призначити та виплачувати пенсію згідно пункту "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" починаючи з 31 серпня 2016 року.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2017 року, залишеного без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року, адміністративний позов задоволено.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено наявність у позивача достатнього пільгового стажу для призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту «з» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідач звернувся з касаційною скаргою до Вищого адміністративного суду України, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційна скарга надійшла до суду 01 червня 2017 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі № 127/1849/17, витребувано адміністративну справу та запропоновано сторонам надати заперечення на касаційну скаргу, однак розгляд справи цим судом не був закінчений.

У зв`язку із початком роботи Верховного Суду, на виконання підпункту 4 пункту 1 Розділу VII "Перехідні положення" Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, далі - КАС України) матеріали цієї справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 липня 2019 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів, а саме: суддю-доповідача Берназюка Я.О., суддів Желєзного І.В. та Шарапу В.М.

Верховний Суд ухвалою від 10 липня 2019 року прийняв до провадження адміністративну справу № 127/1849/17 та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження за наявними матеріалами без повідомлення та виклику учасників справи колегією у складі трьох суддів з 11 липня 2019 року.

При розгляді цієї справи в касаційному порядку учасниками справи клопотань заявлено не було.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

Судами попередніх інстанцій, на підставі наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що позивач у серпні 2016 року звернувся до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці з заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. До заяви позивач додав військовий квиток, довідку про заробітну плату за період до 01 липня 2000 року, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, довідку про відсутність відпусток без збереження заробітної плати, паспорт та трудову книжку, що підтверджується копією розписки повідомлення. Відповідно до зазначеної розписки повідомлення, остання містить зазначення документів, яких недостатньо для призначення пенсії, зокрема виписку з наказу про прийняття на роботу для уточнення запису на стор. 6 трудової книжки та довідку, що визначає право на пенсію за вислугу років для окремих категорій працівників, які необхідно подати до 01 грудня 2016 року.

06 вересня 2016 р. позивач додатково подав до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці довідку від 30 серпня 2016 року № 38 ТОВ "Автолінії Поділля", відповідно до якої він у зазначений період працював в ТОВ "Автолінії Поділля" водієм 1 класу починаючи з 01 вересня 2003 року по теперішній час та довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії від 01 серпня 2016 року № 71 ПАТ "Автобусний парк", відповідно до якої останній працював повний робочий день починаючи з 22 вересня 1982 року по 31 вересня 2013 року, виконував перевезення пасажирів на автобусах міського пасажирського транспорту в період з 21 листопада 1983 року по 31 серпня 2003 року. Зазначена довідка підписана головою правління та начальником відділу кадрів.

Однак, відповідач довідку від 01 серпня 2016 року № 71 ПАТ "Автобусний парк" вважав, як таку, що видана не належної форми, адже остання не підписана головним бухгалтером.

Згодом, ПАТ "Автобусний парк" повторно видало довідку про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії від 25 жовтня 2016 року № 98, відповідно до якої ОСОБА_1 працював повний робочий день в ПАТ "Автобусний парк" в період з 21 листопада 1983 року по 31 серпня 2003 року та виконував роботу з перевезення пасажирів на автобусах міського пасажирського транспорту. Довідка підписана головою правління, начальником відділу кадрів і головним бухгалтером підприємства.

29 листопада 2016 року відповідачем було прийнято рішення, яке оформлене протоколом № 10374 про те, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку з відсутністю необхідного спеціального стажу роботи, який дає право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах.

У рішенні вказано, що здійснити зустрічну перевірку первинних документів не є можливим, адже ПАТ "Автобусний парк" не надало згоди на її проведення, а тому відсутні підстави для зарахування заявникові спеціального стажу за період роботи з 21 листопада 1983 року по 31 серпня 2003 року. Страховий стаж заявника становить 35 років 09 місяців .

Позивач, вважаючи таке рішення відповідача неправомірним, а свої законні права порушеними, звернувся за захистом своїх прав до суду.

ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Касаційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій незаконно, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, задоволено позовні вимоги. Крім того, відповідач зазначає, що позивач 31 серпня 2016 року звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», при цьому надав копію паспорта, трудової книжки, довідку про відсутність відпусток без збереження заробітної плати, довідку про присвоєння РНОКПП, довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01 липня 2000 року та військовий квіток.

Згодом, 06 вересня 2016 року позивач додатково надав довідку про особливий характер роботи від 30 серпня 2016 року № 38 ТОВ «Автолінії Поділля» за періоди роботи з 01 вересня 2003 року по дату видачі довідки та довідку від 01 серпня 2016 року № 71 ПАТ «Автобусний парк» за період роботи з 22 вересня 1982 року по 31 серпня 2013 року. Проте довідка № 71, за твердженням відповідача, неналежної форми, адже відсутній підпис головного бухгалтера.

Згодом, ПАТ «Автобусний парк» повторно надало довідку про особливий характер роботи позивача від 25 жовтня 2016 року № 98. Відповідач намагався здійснити перевірку достовірності видачі довідки від 25 жовтня 2016 року № 98, натомість голова правління ПАТ «Автобусний парк» повідомив про відсутність посадових осіб підприємства. Отже, за відсутності можливості здійснити перевірку достовірності видачі довідки внаслідок чого не підтвердилась наявність у позивача спеціального стажу за Списком № 2, відповідач прийняв рішення про відмову у призначенні пенсії.

Надалі, в грудні 2016 року відповідач таки здійснив зустрічну перевірку довідки від 01 серпня 2016 року № 71, та відповідно до акту встановлено, що документів, які б підтвердили здійснення позивачем перевезення пасажирів на автобусах міського пасажирського транспорту не надано, що додатково підтверджує, на думку відповідача, правомірність прийнятого рішення від 29 листопада 2016 року.

Від позивача відзиву або заперечень на касаційну скаргу відповідача не надходило, що відповідно до статті 338 КАС України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Оцінка доводів учасників справи і висновків суду першої та апеляційної інстанції

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній після 15 грудня 2017 року) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2017 року та ухвала Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року відповідають, а вимоги касаційної скарги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.

Норми матеріального права, в цій справі, суд застосовує в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до пункту "з" статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», на пільгових умовах мають право на пенсію за віком водії міського пасажирського транспорту (автобусів, тролейбусів, трамваїв) і великовагових автомобілів, зайнятих у технологічному процесі важких і шкідливих виробництв, після досягнення 55 років і при стажі роботи: для чоловіків - не менше 30 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 12 років 6 місяців; для жінок - не менше 25 років, у тому числі на зазначеній роботі не менше 10 років.

Згідно із статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 1-2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до якого включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка.

З записів трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 судами попередніх інстанцій встановлено, що останній починаючи з 22 вересня 1982 року працював в "Вінницькому автотранспортному підприємстві № 30121", правонаступником якого є ПАТ "Автобусний парк". Наказом директора від 21 листопада 1983 року № 168 позивач був переведений на посаду "водія автобуса третього класу". Записом № 7 трудової книжки, підтверджено стаж роботи водієм пасажирського автотранспорту з 21 листопада 1983 року (наказ від 25 червня 1992 року № 169). 31 серпня 2003 року позивач звільнений із займаної посади. З 01 вересня 2003 року по теперішній час позивач працює в ВЗАТ "Автолінії Поділля" на посаді "водій-кондуктор". Загальний стаж роботи позивача складає 35 років 09 місяців.

Крім того, підприємством ПАТ "Автобусний парк" на розгляд Пенсійному органу було надано довідку № 98 від 25 жовтня 2016 року, яка підтверджує період роботи позивача з 21 листопада 1983 року по 31 серпня 2003 року на посаді водія автобусів міського пасажирського транспорту, характер виконуваної роботи перевезення пасажирів на автобусах міського пасажирського транспорту та посилання на первинні документи, на підставі яких видана така довідка, одним з яких є наказ від 25 червня 1992 року № 169.

Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до наказу від 25 червня 1992 року № 169 "Про підтвердження стажу роботи водіїв міського пасажирського автомобільного транспортного підприємства" ОСОБА_1 зарахований пільговий стаж роботи з 21 листопада 1983 року, як фактично працюючому на міському пасажирському автобусі.

На підтвердження характеру виконуваної роботи у ТОВ "Автолінії Поділля" позивачем надано довідку від 30 серпня 2016 року № 38 за період своєї роботи з 01 вересня 2003 року по дату видачі довідки, відповідно до якої останній у зазначений період працював в ТОВ "Автолінії Поділля" водієм 1 класу.

Крім того, відповідно до частини першої статті 101 Закону України "Про пенсійне забезпечення" органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.

Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови у призначенні пільгової пенсії .

Аналогічна позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 672/914/16-а

Враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів Верховного Суду вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про те, що оскільки позивач досяг віку 55 років, стаж його роботи становить понад 30 років, в тому числі водієм пасажирського автотранспорту - понад 12 років шість місяців і подав відповідачу відповідні документи, то позивач має право пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до пункту "з" статті 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв`язку з чим відмова управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці у призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є протиправною.

Враховуючи викладене, обставини цієї справи, колегія суддів Верховного Суду вважає вірним висновки суддів попередніх інстанцій про наявність підстав для задоволення позову.

Верховний Суд також приймає до уваги, що обставини, які підлягали встановленню судами у даній справі і доказуванню, значно віддалені у часі, при цьому враховує ступінь вини позивача у відсутності повного об`єму необхідних для реалізації його прав документів та повноті записів у наявних підтверджуючих пільговий стаж документах, з огляду на те, що обов`язок належного оформлення таких документів покладається не на працівника, а на роботодавця чи інших уповноважених осіб. Крім цього, згідно вимог частини 2 статі 71 КАС України (в редакції чинній до 15 грудня 2017 року) адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Доводи касаційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки судів першої та апеляційної інстанції, та є аналогічними як запереченням на адміністративний позов, так і поданій пенсійним органом в апеляційній скарзі. Проте, таким доводам, з огляду на вищенаведені висновки, судами попередніх інстанцій надано належну оцінку з дотриманням норм матеріального права.

Крім того, як убачається з касаційної скарги, наведені в ній доводи щодо помилковості висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі фактично зводяться до необхідності нової оцінки обставин у справі та дослідження наявних у матеріалах справи доказів.

Розглядаючи цю справу в касаційному порядку Суд також враховує, що згідно з імперативними вимогами стаття 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги; на підставі встановлених фактичних обставин справи лише перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального та дотримання норм процесуального права.

Частиною другою статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення у справі "Федоренко проти України" (№ 25921/02) Європейський Суд з прав людини, здійснюючи прецедентне тлумачення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції сформулював правову позицію про те, що право власності може бути "існуючим майном" або "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи "законними сподіваннями" отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована Європейським судом з прав людини і в справі Стреч проти Сполучного Королівства (Stretch v. the United Kingdom № 44277/98).

У межах вироблених Європейським Судом з прав людини підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Фон Мальтцан та інші проти Німеччини). Суд робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є "активом", на який може розраховувати громадянин як на свою власність (Maltzan (Freiherr Von) and others v. Germany № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02).

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У відповідності до частини першої статті 350 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цього судового рішення) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в оскаржених судових рішеннях повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Оскільки колегія суддів залишає в силі рішення суду першої та апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці залишити без задоволення.

Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 28 березня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Я.О. Берназюк

Судді: І.В. Желєзний

В.М. Шарапа