Справа № 240/9433/19
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2019-07-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження у справі

16 липня 2019 року м. Житомир справа № 240/9433/19

категорія 114000000

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Токарева М.С., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області третя особа: Державне підприємство "Сетам" про визнання протиправною та скасування постанови,

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись 15 липня 2019 року до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області третя особа: Державне підприємство "Сетам" у якому просять:

- визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження та всі інші постанови стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , винесеною головним державним виконавцем Корольовського ВДВС міста Житомир ГТУЮ у Житомирський області Журавель О.В. про стягнення заборгованості на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль".

Пунктом 4 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, зокрема, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N005, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997, проголошено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20.07.2006 у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (заяви №№29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін "встановленим законом" у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" [див. рішення у справі "Занд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, "встановленим законом", національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Отже, поняття "суд, встановлений законом" зводиться не лише до правової основи самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Статтею 55 Конституції України проголошено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч.5 ст.125 Конституції України, з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає та встановлює Кодекс адміністративного судочинства України.

Пунктом першим частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини першої статті 287 КАС України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби врегульовано статтею 74 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон України №1404-VIII).

Так, частиною першою вказаної статті Закону України №1404-VIII визначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

У частині другій статті 74 Закону України №1404-VIII закріплено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом.

Водночас, суд враховує позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у п.25 постанови від 05.12.2018 у справі №279/2369/17, за змістом якої: юрисдикція спорів про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених на виконання судових рішень, залежить, зокрема, від суду, який видав виконавчий документ.

Зі змісту позовної заяви та приєднаних до неї документів встановлено, що оскаржувана позивачами постанова про відкриття виконавчого провадження винесена органом ДВС щодо примусового виконання виконавчого документу виданого на виконання рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 22 жовтня 2014 року по справі за позовом ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому було суд частково задовольнив позовні вимоги та вирішив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованість за кредитним договором №014/1102/82/92287 від 05.09.2006 р. у загальному розмірі 246 553,64 грн.

Наведені обставини дають суду підстави до висновку, що виконавчий лист видано на виконання рішення суду у цивільній справі, яке ухвалено відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

Частиною першою статті 447 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст.448 Цивільного процесуального кодексу України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

З огляду на все викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як сторони виконавчого провадження - боржники мають право оскаржувати рішення Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області при виконанні рішення Корольовського районного суду у цивільній справі про стягнення заборгованість за кредитним договором у порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Така позиція суду відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 05.12.2018 (справа №279/2369/17) та від 14.11.2018 (справа №820/4243/17).

За наведених обставин, суд вважає, що даний спір не належить до юрисдикції адміністративних судів, а повинен вирішуватися у порядку цивільної юрисдикції.

Пунктом першим частини першої статті 170 КАС України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Згідно з ч.5 ст.170 КАС України, повторне звернення тієї самої особи до адміністративного суду з адміністративним позовом з тих самих предмета і підстав та до того самого відповідача, як той, щодо якого постановлено ухвалу про відмову у відкритті провадження, не допускається.

Слід також зазначити, що при зверненні до Житомирського окружного адміністративного суду з даним позовом позивачами було подано заяву про забезпечення позову.

Водночас, суд позбавлений можливості вирішити питання щодо забезпечення позову з огляду на наступне.

нормами ч.1 ст.153 КАС України визначено, що заява про забезпечення позову подається:

1) до подання позовної заяви - до суду, до якого має бути подано позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позов за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом;

3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Аналіз наведеної норми свідчить, що вирішення даного заявленого позивачами питання щодо забезпечення може вирішити виключно суд, якому підсудний позов.

З огляду на те, що даний позов не підсудний Житомирському окружному адміністративному суду, оскільки його не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, то у Житомирського окружного адміністративного суду відсутні правові підстави для вирішення питання щодо забезпечення позову.

Керуючись статтями 170, 171, 243, 248, 256, 294, 295 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомир Головного територіального управління юстиції у Житомирській області третя особа: Державне підприємство "Сетам" про визнання протиправною та скасування постанови.

Копію ухвали про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі надіслати особі, яка подала позовну заяву, не пізніше наступного дня після її постановлення, разом із позовною заявою й усіма доданими до неї матеріалами.

Ухвала суду може бути оскаржена до Сьомого апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя М.С. Токарева