Справа № 260/241/19
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2019-07-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2019 рокуЛьвів№ 857/4234/19

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Макарика В.Я., Пліша М.А.,

за участі секретаря судового засідання Сердюк О.Ю.

позивач: не з`явився

відповідач: не з`явився

третя особа -1: не з`явився

третя особа -2: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року про відмову в забезпеченні позову у справі №260/241/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Теківського сільського голови Пенцкофера Миколи Антоновича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Теківська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області, Теківська сільська виборча комісія про визнання протиправним та скасування розпорядження,-

суддя в 1-й інстанції - Плеханова З.Б.,

час ухвалення рішення - 28.03.2019 о 13:36:29 год.,

місце ухвалення рішення - м. Ужгород,

дата складання повного тексту рішення - 29.03.2019,-

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2019 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача - Теківського сільського голови Пенцкофера Миколи Антоновича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Теківська сільська рада Виноградівського району Закарпатської області, Теківська сільська виборча комісія та просив визнати протиправним та скасувати розпорядження Теківського сільського голови Пенцкофера Миколи Антоновича №5 від 08 лютого 2018 року про зупинення дії рішення №420 від 07 лютого 2019 року (позачергової) тридцять третьої сесії сьомого скликання Теківської сільської ради.

11 березня 2019 року позивачем було подано заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії розпорядження Теківського сільського голови Пенцкофера Миколи Антоновича № 5 від 08 лютого 2018 року «Про зупинення дії рішення №420 від 07 лютого 2019 року (позачергової) тридцять третьої сесії сьомого скликання Теківської сільської ради» до прийняття судового рішення за наслідками розгляду даної адміністративної справи.

В обґрунтування вказаної заяви зазначає, що необхідність забезпечення позову обумовлюється тим, що рішенням Теківської сільської ради від 07 лютого 2019 року більшістю голосів припинено повноваження сільського голови на підставі п.4 ч. 1 ст. 79 ЗУ «Про місцеве самоврядування». Станом на 07 березня 2019 року ОСОБА_2 без жодних повноважень продовжує займати посаду голови сільської ради, отримувати заробітну плату, розпоряджатися коштами територіальної громади. Зазначає, що жодних негативних наслідків через забезпечення позову шляхом зупинення дії розпорядження Теківського сільського голови Пецкофера Миколи Антоновича № 5 від 08 лютого 2018 року про зупинення дії рішення №420 від 07 лютого 2019 року (позачергової) тридцять третьої сесії сьомого скликання Теківської сільської ради не настало. Зазначає, що оскільки правомірність прийняття відповідачем вказаних рішень підлягає дослідженню лише під час судового вирішення справи, то невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Вважає, що заходи забезпечення адміністративного позову відповідають предмету адміністративного позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі № 260/241/19 відмовлено повністю.

Не погодившись із вказаною ухвалою, її оскаржив позивач- ОСОБА_1 , покликаючись на те, що вказана ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права та з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Просить ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року скасувати та прийняти нову ухвалу, якою в повному обсязі задовольнити заяву про забезпечення адміністративного позову.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що станом на 04 квітня 2019 року ОСОБА_2 без жодних повноважень продовжує займати посаду голови сільської ради, отримувати заробітну плату, розпоряджатись коштами територіальної громади, приймати та звільняти службових осіб органу місцевого самоврядування, представляє інтереси у відносинах з третіми особами. Звертає увагу, що ухвалення рішення в адміністративній справі і набрання цим рішенням законної сили пройде значний час, протягом якого ОСОБА_2 без належних правових підстав буде головою територіальної громади, членом якої є позивач. Таким чином вважає, що обраний позивачем спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.

13 травня 2019 року відповідачем - Теківським сільським головою Пенцкофером Миколою Антоновичем подано відзив на апеляційну скаргу. Вважає, що апеляційна скарга подана позивачем безпідставно з мотивів викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Згідно частини 4 статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції встановлено, матеріалами справи підтверджено, що рішенням тридцять третьої сесії сьомого скликання Теківської сільської ради від 07 лютого 2019 року №420 вирішено: 1) Взяти до уваги та затвердити постанову №2 Теківської виборчої комісії від 22 січня 2019 року «Про відкликання Теківського сільського голови ОСОБА_2 за народною ініціативою»; 2) Достроково припинити повноваження сільського голови за народною ініціативою; 3) Виконання обов`язків Теківського сільського голови покладено на ОСОБА_3 (а.с. 20).

Розпорядженням Теківського сільського голови №5 від 08 лютого 2019 року дане рішення сільської ради зупинено на підставі ч.ч. 3, 5 ст.12, ч. 4 ст. 42, ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» та винесено дане питання на повторний розгляд сесії Теківської сільської ради.

Вважаючи розпорядження Теківського сільського голови №5 від 08 лютого 2019 року протиправним позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом та з заявою про забезпечення позову у справі №260/241/19 шляхом зупинення дії розпорядження Теківського сільського голови Пенцкофера Миколи Антоновича № 5 від 08 лютого 2018 року «Про зупинення дії рішення №420 від 07 лютого 2019 року (позачергової) тридцять третьої сесії сьомого скликання Теківської сільської ради» до прийняття судового рішення за наслідками розгляду даної адміністративної справи.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, виходив з того, що забезпечуючи заяву з підстав протиправності оскарженого розпорядження - судом фактично ухвалюється рішення без розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Крім того вважає, що позивачем не надано доказів того, що захист прав позивача стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, у разі постановлення на його користь судового рішення та не обґрунтовані належними доказами його посилання на те, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Даючи правову оцінку таким висновкам суду першої інcтанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст.150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (ч. 2 ст.150 КАС України).

Отже процесуальним законом встановлені виключні обставини, які можуть бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову: існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; захист прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат; невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист; наявні ознаки очевидної протиправності оскаржуваного рішення, дій чи бездіяльності.

Фактично метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Також вжиття заходів забезпечення гарантує виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог.

Згідно з ч. 5 ст.151 КАС України зупинення дії нормативно-правового акта як захід забезпечення позову допускається лише у разі очевидних ознак протиправності такого акта та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду з позовом щодо такого акта.

Відповідно до ч. 2 ст.6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби ст.13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування.

Таким чином колегія суддів вважає, що прийняття рішення про забезпечення позову доцільне та можливе лише в разі наявності достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття таких заходів може в майбутньому ускладнити виконання судового рішення чи призвести до потреби докласти значні зусилля для відновлення прав позивача у разі задоволення позову.

Проаналізувавши мотиви, якими заявник обґрунтовує дану заяву, колегія суддів дійшла висновку про відсутність об`єктивних доказів, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі, неможливості захисту цих прав та інтересів без вжиття таких заходів.

Стосовно посилання заявника на наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного розпорядження, суд зазначає, що таке, в даному випадку, може бути виявлено судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного розпорядження.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані та відповідають чинному законодавству. Таким чином, судом апеляційної інстанції не встановлено будь-яких об`єктивних даних, з яких можливо зробити висновок, що до моменту ухвалення рішення в адміністративній справі існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, а захист цих прав, свобод або інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову, чи для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України та статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права.

У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Даючи оцінку вказаним обставинам в сукупності, колегія суддів приходить до переконання про підставність і обґрунтованість винесення ухвали про відмову в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а тому вважає, що ухвала судом постановлена з дотриманням норм процесуального права, що привело до правильного вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову та не підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.4 ст. 229, ч.3 ст.243, ст. ст. 308, 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст.ст. 322, 325, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 28 березня 2019 року про відмову в забезпеченні позову у справі №260/241/19 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді В. Я. Макарик
М. А. Пліш
Повне судове рішення складено 12.07.2019.